АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7096/14 Справа № 2-539/11
Головуючий у 1 й інстанції - Берелет
В.В. Доповідач - Черненкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Криничанського районного суду
Дніпропетровської області від 09
листопада 2011 року по справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

В С Т А Н
О В И Л А:

16 вересня 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ "ПриватБанк")
звернулися до суду із зазначеним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
30 вересня 2008 року між ПАТ КБ
"ПриватБанк" та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір №DZR0AN14131826, за умовами
якого відповідачу надано кредит у
розмірі 7023,21 євро строком до 29 вересня
2015 року. У зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за
кредитним договором утворилася
заборгованість у розмірі 74 115,80 грн., яка
станом на 29.08.2011 року становить
заборгованість у сумі 6433,66 євро та
складається з наступного: 3693,69 євро -
заборгованість за кредитом; 1075,32 євро -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 538,42 євро -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 799,20 євро - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафи відповідно до договору: 21,70 євро
- штраф (фіксована частина), 305,33 євро -
штраф (процентна складова). Позивач
просив суд стягнути з відповідача на
користь ПАТ КБ "ПриватБанк"
заборгованість у розмірі 6433,66 євро за
кредитним договором №DZR0AN14131826 від 30
вересня 2008 року та судові витрати.

Рішенням Криничанського районного
суду Дніпропетровської області від 09
листопада 2011 року ухвалено: позовні
вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" -
задовольнити; стягнути з ОСОБА_2 на
користь ПАТ КБ "ПриватБанк"
заборгованість за кредитно-заставним
договором №DZR0AN14131826 від 30 вересня 2011
року в сумі 74 115,80 грн.; судовий збір в
розмірі 741,16 грн. та 120 грн. судових
витрат по справі.

Додатковим рішенням Криничанського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 червня 2013 року ухвалено:
стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
"ПриватБанк" згідно кредитного
договору №DZR0AN14131826 від 30 вересня 2008
року заборгованість за кредитом 538,42
евро, пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором в сумі 799,20
евро та накладено штрафи в сумі 21,70 євро
і 305,33 євро, всього на загальну суму 6433,66
євро, що за курсом становить 11,52
відповідно до службового
розпорядження НБУ, що у еквіваленті на
гривню становить 74 115,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, відмовивши в задоволенні
позову, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм процесуального права,
що призвели до неправильного рішення
суду; неправильне застосування норм
матеріального права.

Справа розглядалась судовими
інстанціями неодноразово.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
між позивачем та ОСОБА_2 30 вересня 2008
року у відповідності до ст. 553 ЦК
України укладено кредитно-заставний
договір, згідно умов якого позивач
надав кредит, а відповідач зобов'язався
повернути отриманий кредит та сплатити
відсотки в строк до 29 вересня 2015 року.
Умови зазначеного договору ОСОБА_2
всупереч вимогам ст.526 ЦК України не
виконав і своєчасно не повернув
позивачеві кредитні кошти,
заборгованість по процентам за
користування кредитом, заборгованість
по комісії за користування кредитом, за
що йому була нарахована пеня та
накладено штраф, тобто заборгованість
відповідача перед позивачем склала 74
115,80 грн. і підлягає стягненню з
відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
згідно з ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України
за наслідками порушення боржником
зобов'язання щодо повернення чергової
частини суми кредиту є право заявника
достроково вимагати повернення всієї
суми кредиту, тому суд вважає за
можливе задовольнити позовні вимоги
позивача.

Судова колегія не погоджується із
такими висновками суду першої
інстанції у зв'язку з тим, що судом
неправильно застосовані норми
матеріального права та порушені норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, наявна
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповнота
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведені
обставини, які мають значення для
справи та які суд вважав встановленими.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, судом першої інстанції не
виконанні вказані вимоги закону.

За правилами ст.ст. 526,530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином і у встановлений термін
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обіг або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст. 549,550 ЦК України
неустойкою є штраф або пеня, та право на
неї виникає незалежно від наявності у
кредитора збитків, завданим
невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до вимог ст. ст. 549 - 552 ЦК
України.

Зазначена неустойка нараховується у
грошовій або майновій формі від дня,
коли речі мали бути повернуті, до дня їх
фактичного повернення позикодавцеві,
незалежно від сплати процентів за
договором позики відповідно до вимог
ст. 1048 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені
вимоги закону уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню.

Суд першої інстанції не з'ясував умови
кредитно-заставного договору та
виконання його сторонами кредитних
правовідносин, вийшов за межі позовних
вимог, оскільки присуджена до
стягнення складова заборгованості по
кредиту не співпадає з розрахунком
позивача.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, позивач просив стягнути з
відповідача суму боргу в іноземній
валюті, що не суперечить вимогам ч.3
ст.533 ЦК України, незважаючи на це суд
дійшов безмотивного висновку про
стягнення боргу у гривневому
еквіваленті.

Також суд першої інстанції не звернув
увагу на те, що розрахована позивачем
пеня та штрафи в іноземній валюті -
євро не відповідає умовам укладеного
сторонами договору.

Судова колегія дійшла висновку, що
рішення суду і додаткове рішення суду
підлягають скасуванню з ухваленням
нового рішення на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.
309 ЦПК України.

Спірні правовідносини між сторонами
виникли щодо дострокового стягнення
заборгованості за кредитно-заставним
договором №DZR0AN14131826 від 30 вересня 2008
року.

Встановлено судовою колегією і це
підтверджується матеріалами справи, що
між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 був
укладений кредитно-заставний договір
№DZR0AN14131826 від 30 вересня 2008 року, за
умовами якого відповідачу надано
кредит на придбання автомобіля у
розмірі 7023,21 євро строком до 29 вересня
2015 року зі сплатою суми кредиту,
винагороди, процентів за користування
кредитом у розмірі 15% річних відповідно
до п. 17.8 цього договору щомісячними
платежами у розмірі 156,28 євро (а.с.6-10).
Оцінка предмета застави - автомобіля
DAEWOO NEXIA, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
що належить відповідачу, становить 54 900
грн. відповідно до п.17.10 договору.
Відповідальність за порушення умов
вказаного договору стосовно грошового
зобов'язання позичальника передбачена
п.14.9 цього договору у вигляді штрафу у
розмірі 250 грн. плюс 5% від суми
невиконаного зобов'язання.

У вказаному договорі не передбачена
відповідальність позичальника у
вигляді пені, не передбачено виплата
комісії.

Розрахунком банку починаючи з 06.10.2008
року станом на 29.08.2011 року становить
заборгованість позичальника у сумі
6433,66 євро та складається з наступного:
3693,69 євро - заборгованість за кредитом;
1075,32 євро - заборгованість по процентам
за користування кредитом; 538,42 євро -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 799,20 євро - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафи відповідно до договору: 21,70 євро
- штраф (фіксована частина), 305,33 євро -
штраф (процентна складова) - а.с.13-14.

Встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
17 вересня 2009 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03 грудня
2013 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за
кредитним договором від 30 вересня 2008
року, що утворилася за відповідачем
станом на 17 вересня 2009 року у розмірі 81
756,88 грн. (а.с.98,122-124).

Згідно акту без номера та дати (а.с.92)
автомобіль, який є предметом застави по
кредитно-заставному договору №DZR0AN14131826
від 30 вересня 2008 року передано ОСОБА_2
працівникам "ПриватБанк" для
реалізації.

Вказані обставини також встановлені
судом на час винесення рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 17 вересня 2009 року.

Вказаний заставний автомобіль
проданий ПАТ КБ "ПриватБанк" 26 жовтня 2009
року за 4280,65 євро (51 423,43 грн.) - а.с.91.

Згідно з п.13.3.2. кредитно-заставного
договору банк зобов'язався надати
позичальнику письмовий звіт про
результати продажу заставного
автомобіля.

Однак свого обов'язку банк не виконав,
що підтверджується матеріалами справи.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" передбачено,
що право вибору способу судового
захисту, передбаченого законом або
договором (дострокове стягнення
кредиту, стягнення заборгованості, у
тому числі шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки/застави, одночасне
заявлення відповідних вимог у разі,
якщо позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
позивач в 2009 році скористався своїм
правом, яке передбачено як договором
так і законом, достроково вимагати
повернення всієї суми кредиту з
відповідача, як позичальника, за
кредитно-заставним договором №DZR0AN14131826
від 30 вересня 2008 року і за рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 17 вересня 2009 року
вимоги позивача задоволено та стягнуто
з відповідача на користь позивача
заборгованість у розмірі 81 756,88 грн.

Рішення суду частково виконане
відповідачем, оскільки в рахунок
заборгованості за кредитом він передав
банку заставний автомобіль, на
придбання якого надавався банком
кредит.

Автомобіль проданий банком за суму 51
423,43 грн., а відтак залишилась
непогашеною заборгованість за
рішенням суду в сумі 30 333,45 грн. (81 756,88
грн. - 51 423,43 грн. =30 333,45 грн.).

Невиконання надалі рішення суду
відповідачем пов'язане з виною
позивача, який порушив вимоги п.13.3.2.
кредитно-заставного договору, про що
було зазначено вище.

Згідно роз'яснень в п. 17 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», - зобов'язання
припиняється з підстав, передбачених
договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК
України). Такі підстави, зокрема,
зазначені у ст.ст.599,601, 604,609 ЦК України.
Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано не припиняє правовідносин
сторін кредитного договору, не
звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, -
зобов'язання припиняється частково або
в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом. Зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином
(ст.599 ЦК України).

Із ухваленням судового рішення про
задоволення вимог кредитора щодо
дострокового стягнення всієї суми
кредиту, - припиняються правовідносини
сторін, що ґрунтуються на кредитному
договорі, зокрема, сплата чергових
платежів, сплата та нарахування
відсотків, разом із тим виникає грошове
зобов'язання із повернення кредитних
коштів в повному обсязі та нарахованих
на цей час відсотків, невиконання якого
тягне відповідальність, встановлену
ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Вимог про стягнення коштів на підставі
ст. 625 ЦК України банк не заявляв.

Оскільки з відповідача заборгованість
по кредиту була стягнута в повному
обсязі за рішенням суду, судова колегія
дійшла висновку, що відсутня наявність
у банку права після ухваленого рішення
суду на стягнення суми за тілом
кредиту, на нарахування відсотків за
користування кредитом, нарахування
штрафів відповідно до умов
кредитно-заставного договору та інших
платежів: пені, комісії, які вказаним
договором не передбачені.

Аналізуючи докази у справі судова
колегія вважає, що правових підстав для
задоволення позовних вимог ПАТ КБ
"ПриватБанк" не має, а тому необхідно
відмовити позивачу у задоволенні
позову у повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове, то відповідно
змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову
відмовлено, то понесені позивачем
судові витрати йому не компенсуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду
Дніпропетровської області від 09
листопада 2011 року та додаткове рішення
Криничанського районного суду
Дніпропетровської області від 27 червня
2013 року - скасувати з ухваленням
нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді
М.Ю.Петешенкова

О.Г. Дерев’янко