Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, виконавчого комітету
Кременчуцької міської ради
Полтавської області про визнання права
власності на нерухоме майно

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 19 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
виконавчого комітету Кременчуцької
міської ради Полтавської області про
визнання права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, мотивуючи
вимоги тим, що він перебував у
фактичному шлюбі із ОСОБА_4 із 1977 року
та у зареєстрованому із 24 червня 1978
року по 12 грудня 1990 року. У шлюбі у них
народилася дочка ОСОБА_5

ОСОБА_4 була власником 3/5 часток
домоволодіння АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом на право
особистої власності на жилий будинок
від 6 травня 1977 року № 33, у якому він
зареєстрований із 1981 року. На підставі
рішення виконавчого комітету
Кременчуцької міської ради від 26 липня
1990 року № 589 «Про затвердження
матеріалів по зносу будівель та
зелених насаджень по
АДРЕСА_2 НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, по
АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 у зв'язку з
будівництвом двох десятиповерхових
120-квартирних житлових будинків по
АДРЕСА_5» у 1996 році дружину та дочку
було відселено зі спірного будинку та
надано двокімнатну квартиру по
АДРЕСА_6. З цього часу він відкрито
володіє домоволодінням АДРЕСА_1, у
зв'язку з чим й просив визнати право
власності на нього.

Рішенням (заочним) Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 12 березня 2007
року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/5
частин домоволодіння АДРЕСА_1.
Зобов'язано Кременчуцьке міжміське
бюро технічної інвентаризації
зареєструвати у Державному реєстрі
прав власності на нерухоме майно право
власності за ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1,
виготовити та видати технічну
документацію на вказаний будинок.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 19 березня
2014 року скасовано заочне рішення
Автозаводського районного суду
м. Кременчука Полтавської
області від 12 березня 2007 року та
ухвалено нове про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

При розгляді справи судами
встановлено, що ОСОБА_3 перебував у
фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4
із 1977 року та у зареєстрованому шлюбі
із 24 червня 1978 року по 12 грудня 1990 року.
У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5

ОСОБА_4 була власником 3/5 часток
домоволодіння АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом на право
особистої власності на жилий будинок
від 6 травня 1977 року № 33. За цією
адресою ОСОБА_3 зареєстрований із 1981
року.

Співвласником домоволодіння АДРЕСА_1
(2/5 частки) є ОСОБА_6 на підставі
договору купівлі-продажу від 3 жовтня
1979 року.

На підставі рішення виконавчого
комітету Кременчуцької міської ради
від 26 липня 1990 року № 589 «Про
затвердження матеріалів по зносу
будівель та зелених насаджень по
АДРЕСА_2 НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, по
АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 у зв'язку з
будівництвом двох десятиповерхових
120-квартирних житлових будинків по
АДРЕСА_5» у 1996 році колишню дружину та
дочку ОСОБА_3 було відселено зі
спірного будинку та надано двокімнатну
квартиру по АДРЕСА_6.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Правила ст. 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом,
тобто на правовідносини, що виникли з 1
січня 2001 року (п. 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України).

На підставі наведеної норми право
власності набувається давнісним
володільцем на майно, яке належить на
праві власності іншій особі, а також на
безхазяйну річ.

Відповідачем за таким позовом та
особою, яка може оспорювати
добросовісність і відкритість
володіння майном давнісним
володільцем, є попередній власник
майна або його правонаступник. У разі,
якщо попередній власник нерухомого
майна не був і не міг бути відомим
давнісному володільцю, то відповідачем
є орган, уповноважений управляти
майном відповідної територіальної
громади.

Право власності ОСОБА_4 на 3/5 частки у
майні, щодо якого ОСОБА_3 заявлено
давність володіння, припинено у зв'язку
із вилученням у громадських інтересах
з наданням іншого благоустроєного
жилого приміщення
(ст. ст. 141, 142 ЦК Української РСР).
Рішення про вилучення будинку по
АДРЕСА_1 прийнято виконавчим
комітетом Кременчуцької міської ради,
який є співвідповідачем у справі.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 33, 36, 119
ЦПК України на позивача покладено
обов'язок визначати відповідача у
справі. При цьому суд при розгляді
справи має виходити із складу осіб, які
залучені до участі у справі позивачем.
Якщо позивач помилився відносно
обов'язку відповідача щодо поновлення
порушеного права, суд має виходити із
положень ст. 33 ЦПК України.

Якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача (ст. 33 ЦПК).

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України, особи, які
не брали участі у справі, мають право
на апеляційне оскарження рішення суду
першої інстанції за умови, що суд
вирішив питання про їх права та
обов'язки.

Приймаючи до розгляду апеляційні
скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7, апеляційний
суд виходив із того, що факт проживання
і володіння ОСОБА_3 3/5 частками
спірної садиби заперечується
співвласником іншої частини садиби
ОСОБА_6, а також ОСОБА_7, який стверджує,
що саме він користується цією частиною
домоволодіння. З цих підстав
апеляційний суд дійшов висновку про
порушення прав заявників на спірне
майно.

Враховуючи те, що оспорювати
добросовісність і відкритість
володіння майном давнісним
володільцем може лише попередній
власник майна або його правонаступник,
а обставини про те, що із заявленим
позовом пов'язуються інтереси ОСОБА_7
та ОСОБА_6 на спірну частку нерухомого
майна, які не залучені до участі у
справі, не були досліджені судом першої
інстанції у порядку, передбаченому ст.
33 ЦПК України, ухвалені у справі
рішення необхідно скасувати
відповідно до ст. ст. 335, 338 ЦПК України
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 12 березня 2007 року та рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 19 березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко