У х в а л а

іменем україни

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ріелторі Плюс» про визнання права
власності на об'єкт нерухомого майна,
за касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» на рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 23 вересня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 28 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» (далі - ТОВ «Ріелторі Плюс») про
визнання права власності на об'єкт
нерухомого майна, а саме: нежитлові
приміщення НОМЕР_1 площею 36,3 кв. м,
НОМЕР_2 площею

13,8 кв. м, загальною площею 50,1 кв. м, що
знаходяться по АДРЕСА_1, як
відокремлений об'єкт права власності
НОМЕР_3, і НОМЕР_4 площею 22,9 кв. м, НОМЕР_6
площею 24,3 кв. м, що знаходяться за
вищевказаною адресою, як на
відокремлений об'єкт права власності
НОМЕР_5. Також ОСОБА_3 просила припинити
право власності відповідача на вказані
об'єкти нерухомості.

Позовні вимоги мотивувала тим, що нею
належно виконано умови договору про
фінансування будівництва № 12/2008 від 15
вересня 2009 року щодо сплати повної суми
фінансування в розмірі 194 000 грн, проте
відповідач безпідставно зареєстрував
за собою право власності на нежилі
приміщення, розташовані на третьому
поверсі об'єкту фінансування, які
згідно з додатком № 1 до вказаного
договору після сплати коштів були
закріплені за нею.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 23 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 28 листопада 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право власності на нежитлові
приміщення

НОМЕР_1 площею 36,3 кв. м, НОМЕР_2 площею 13,8
кв. м, загальною площею

50,1 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1, як
відокремлений об'єкт права власності
НОМЕР_3.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
нежитлові приміщення НОМЕР_4 площею 22,9
кв. м, НОМЕР_6 площею 24,3 кв. м, загальною
площею

47,2 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1, як
відокремлений об'єкт права власності
НОМЕР_5.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Ріелторі
Плюс» просить рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 23
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 28 листопада
2013 року скасувати і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову

ОСОБА_3, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3
сплатила відповідачеві повну вартість
фінансування будівництва нежитлових
приміщень, унаслідок чого у неї виникло
право власності на такі нежитлові
приміщення після завершення
будівництва, у зв'язку з чим припинено
право власності на ці приміщення ТОВ
«Ріелторі плюс».

Апеляційний суд погодився із мотивами
і висновками суду першої інстанції,
вказавши при цьому про визнання позову
відповідачем, що є підставою для
задоволення позову відповідно до ч. 4
ст. 174 ЦПК України.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Судом установлено, що 15 вересня 2008 року
ОСОБА_3 уклала із ТОВ «Ріелторі плюс»
договір № 12/2008 про фінансування
будівництва торговельного центру по
АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.4 цього договору,
майнові права на об'єкт фінансування
виникають у позивача за умови сплати
ним 100% загальної площі об'єкта
фінансування на умовах даного
договору.

На виконання умов договору ОСОБА_3
сплатила 194 000 грн.

Пунктом 9.2 договору визначено, що ТОВ
«Ріелторі Плюс» вважається таким, що
виконало свої зобов'язання за даним
договором, з моменту підписання ОСОБА_3
акта приймання-передачі об'єкта
фінансування. Сторони обов'язково
підписують такий акт
приймання-передачі об'єкта
фінансування, за яким позивачу
передаються документи, що будуть
використовуватися ним при оформленні
права власності на об'єкт фінансування.

Згідно з пп. 10.1, 10.2 договору ОСОБА_3
самостійно та за свій рахунок за
сприянням ТОВ «Ріелторі Плюс» здійснює
оформлення права власності на об'єкт
фінансування та набуває права
власності на об'єкт фінансування з
моменту державної реєстрації права
власності.

15 вересня 2008 року сторони підписали акт
прийому-передачі об'єкта фінансування,
відповідно до якого відповідач
передав, а позивач прийняв нежитлові
приміщення у торговельному центрі,
розташованому по

АДРЕСА_1, загальною площею

97,3 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету
Бучанської міської ради Київської
області від 18 листопада 2008 року «Про
оформлення права власності за
інвесторами торговельного центру по
АДРЕСА_1» нежитлові приміщення,
розташовані на третьому поверсі
торговельного центру, виділені в
окремий об'єкт права власності.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331
ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином
не визначився з характером спірних
правовідносин, не дав належної оцінки
наявним у справі доказам та умовам
договору, зокрема положенням п. 10
договору, яким передбачено порядок
набуття права власності на об'єкт
будівництва, а також рішенню
виконавчого комітету Бучанської
міської ради Київської області від 18
листопада 2008 року, відповідно до якого
позивач мав оформити право власності
на спірне майно.

Крім того, суд першої інстанції не
перевірив, чи є обраний позивачем
спосіб захисту порушеного права
належним у розумінні ст. 16 ЦК України.
Так, визнаючи за позивачем право
власності на спірні об'єкти
нерухомості з урахуванням положень ст.
392 ЦК України, суд першої інстанції не
звернув уваги, що з цих підстав не можна
набути право власності на новостворену
річ, не навів жодного обґрунтування, чи
є спір між сторонами з урахуванням
наявності вказаного рішення
виконавчого комітету Бучанської
міської ради Київської області від 18
листопада 2008 року та факту виконання
відповідачем умов договору.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 303, 305, 309 ЦПК України не
перевірив законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції й залишив без змін
рішення суду першої інстанції.

Посилання суду апеляційної інстанції
на вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України є
безпідставними, так як вони
застосовуються виключно у разі, якщо
визнання позову відповідачем не
суперечить закону.

Суди не врахували, що неоформлення
позивачем права власності в
установленому порядку не є підставою
для визнання за ним права власності з
підстав, передбачених ст. 392 ЦК України,
у судовому порядку. Крім того, суди як
першої так і апеляційної інстанцій
послалися на положення ст. 328 ЦК
України, яка передбачає наведення
підстав набуття права власності, проте
такі підстави судами не наведено.

Також, суди як першої так і апеляційної
інстанцій не звернули уваги на рішення
господарських судів, зі змісту яких
убачається, що ТОВ «Ріелторі Плюс»
передало об'єкт незавершеного
будівництва в іпотеку відповідно до
договору від 27 травня 2008 року,
укладеного між АБ «Київська Русь» і ТОВ
«Ріелторі Плюс», та не перевірили
необхідності залучення АБ «Київська
Русь» до участі у справі в разі
порушення прав та обов'язків банку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, ухвалені у справі судові
рішення не відповідають вимогам ст. ст.
212-214, 303 ЦПК України щодо оцінки доказів
та законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 23 вересня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 28 листопада 2013
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ріелторі Плюс» про визнання права
власності на об'єкт нерухомого майна
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук