Cправа №201/5661/13-ц
Провадження № 2/201/4067/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року Жовтневий
районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

головуючого судді - Браги А.В.,

при секретарі - Обоянській М.С.,

за участю представника позивача -
Кучеренко О.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу №
201/5661/13-ц за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредекс
Фінанс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
суми заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2013 року позивач звернувся до
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська з вищезазначеним
позовом, в якому просив суд стягнути
солідарно з відповідачів на користь
позивача заборгованість за договором
про надання споживчого кредиту та
заставу транспортного засобу (з
правилами) № 0 від 13 жовтня 2008 року
в сумі 167204,60 гривень, а також судовий
збір за подання даного позову. В
обґрунтування своїх позовних вимог
представник позивача послався на те, що
13 жовтня 2008 року між АТ «УкрСиббанк» (на
момент укладення АКІБ «УкрСиббанк») та
ОСОБА_3 було укладено кредитний договір
№ 0. Згідно з пунктом 1.2 кредитного
договору Банк надав позичальнику, а
позичальник забов'язався прийняти
належним чином використовувати і
повернути банку кредитні кошти (кредит)
в сумі 22 078,00 доларів США та сплатити
проценти за його користування у
встановлені строки. Вказана сума
кредиту дорівнювала еквіваленту 108625,97
гривень за курсом Національного банку
України на день укладення кредитного
договору. Відповідно до п. 1.2 Додаткової
угоди до Кредитного договору
позичальник зобов'язаний повернути
кредит у повному обсязі в термін та
розмірах, що встановлені графіком
погашення кредиту згідно Додатку до
кредитного договору, але в будь-якому
випадку не пізніше 13 жовтня 2017 року,
якщо тільки не застосовується інший
термін повернення кредиту, відповідно
до умов кредитного договору. Згідно
договору поруки № 234093 від 13 жовтня 2008
року ОСОБА_4 відповідає перед позивачем
у тому ж обсязі, що і основний
позичальник, в тому числі, за
повернення основної суми боргу,
процентів, за використання кредитних
коштів, відшкодування можливих
збитків, за сплату пені і інших
штрафних санкцій, передбачених в
кредитному договорі. Відповідальність
основного боржника та поручителя є
солідарною (п.п. 1.3, 1.4 договору поруки). 20
квітня 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та
ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений
договір факторингу № 05/12, згідно даного
договору відбулося відступлення права
вимоги за кредитним договором №0
від 13 жовтня 2008 року, що був укладений
між ОСОБА_3 Відповідно до умов договору
факторингу ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло
прав кредитора до ОСОБА_3 На момент
укладення договору факторингу
загальна сума заборгованості ОСОБА_3
перед новим кредитором - позивачем
становила 17 948, 96 доларів США, з яких
заборгованість за основною сумою боргу
складає - 17451,63 доларів США,
заборгованість за відсотками - 497,33
доларів США. Відповідач всупереч
умовам Кредитного договору належним
чином не виконує взяті на себе
зобов'язання, чим грубо порушує законні
права ТОВ «Кредекс Фінанс», як нового
кредитора. Враховуючи вищезазначене,
загальна сума заборгованості
відповідачів перед позивачем за
неналежне виконання умов кредитного
договору, на момент звернення до суду
складає 167204,60 гривень, яку сторона
позивача просить солідарно стягнути з
відповідачів на свою користь.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив їх задовольнити,
посилаючи на обставини, викладені в
позовній заяві та обґрунтовуючи їх
доказами, наявними в матеріалах справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечувала, просила
суд відмовити в їх задоволенні з
мотивів їх незаконності та
необґрунтованості.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилась, про дату, час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином відповідно до вимог ст.
74 - 76 ЦПК України, про причини своєї
неявки суду не повідомила, заяви про
розгляд справи за її відсутності не
надала, з клопотанням про відкладення
розряду справи до суду не звернулась.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази у сукупності з нормами
чинного законодавства України, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, 13 жовтня 2008 року
між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» та
ОСОБА_3 було укладено договір про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу (з Правилами) №
0, згідно п. 1.2.1 договору, сума
кредиту 22078,00 доларів США, вказана сума
кредиту дорівнює еквіваленту 108625,97
гривень за курсом Національного банку
України на день укладення договору (а.с
7 - 8).

Відповідно до п. 1.2.6 договору про
надання споживчого кредиту кінцевий
термін остаточного повного погашення
кредитної заборгованості - 13 жовтня 2015
року, при цього згідно умов договору
може бути встановлено інший термін
повернення кредиту.

За користування кредитними коштами
процентна ставка встановлюється у
розмірі 12,79% річних (п. 1.2.7 договору).

Відповідно до п. 1.2.8 договору розмір
ануїтетного платежу складає 400,00
доларів США, день сплати ануїтетного
платежу 13 числа кожного місяця
протягом строку кредитування.

Судом було встановлено, що 30 січня 2008
року між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» та
ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду
№1 до договору про надання споживчого
кредиту та заставу транспортного
засобу №0 від 13 жовтня 2008 року (про
зміну умов кредитного договору при
реструктуризації), відповідно до п. 1.1
договору про перенесення строків
виконання зобов'язань позичальника зі
сплати процентів за договором (при
цьому на вказане перенесення не
розповсюджуються загальні правила
черговості погашення зобов'язань,
встановлені Договором): сплата
процентів, нарахованих згідно умов
Договору за використання кредитних
коштів у доларах США в період з 13 грудня
2008 року по 12 січня 2009 року, здійснюється
позичальником 13 січня 2014 року згідно
умов договору (а.с. 11 - 14).

Окрім того, згідно п. 1.2 додаткової
угоди, про зміну кінцевого терміну
повернення кредиту за Договором:
позичальник зобов'язаний повернути
кредит у повному обсязі в термін не
пізніше 13 жовтня 2017 року, якщо тільки не
буде застосований інший термін
повернення кредиту відповідно до умов
договору.

Про зміну розміру ануїтетного платежу
за договором: позичальник
зобов'язується повертати суму кредиту
та сплачувати проценти шляхом сплати
ануїтетних платежів у розмірі 333,65
долара США в день сплати ануїтетних
платежів, передбаченого договору (п. 1.3
додаткової угоди).

Крім того, відповідно до п. 1.4
додаткової угоди, п. 1.2.8 договору було
викладено в наступній редакції: розмір
ануїтетного платежу складає 333,65 долара
США, день сплати ануїтетного платежу 25
числа кожного місяця протягом строку
кредитування.

Також судом було встановлено, що 13
жовтня 2008 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений
договір поруки №234093, згідно п. 1.1 якого
поручитель зобов'язується перед
кредитором відповідати за виконання
ОСОБА_3 усіх його зобов'язань перед
кредитором, що виникли з договору про
надання споживчого кредиту та застави
транспортного засобу №0 від 13
жовтня 2008 року, укладеного між
кредитором та боржником, існуючих в
теперішній час, і тих, що можуть
виникнути в майбутньому (а.с. 22 - 28).

06 лютого 2012 року позивачем на адресу
відповідача ОСОБА_3 було направлено
повідомлення про передачу права вимоги
за укладеним кредитним договором, який
є предметом розгляду даної справи (а.с.
35 - 36).

06 лютого 2012 року позивачем на адресу
ОСОБА_3 було направлено досудову вимогу
про повернення кредиту, відповідно до
якої банк повідомляв основного
боржника про наявність заборгованості
за кредитним договором № 0 від 13
жовтня 2008 року, яка становить 17948,96
доларів США, що станом на 14 травня 2012
року за курсом НБУ становить 143412,19
гривень (а.с. 34).

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім положень вказаних
вище договорів, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім положень вказаного
вище кредитного договору, врегульовані
нормами Цивільного кодексу України.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України,
за кредитним договором, який
укладається в письмовій формі, банк або
інша фінансова установа (кредитор)
зобов'язана надати грошові кошти
(кредит) позичальнику в розмірі і на
умовах, передбачених договором, а
позичальник зобов'язаний повернути
кредит і сплатити відсотки.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст. 1048 цього Кодексу України.

Виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом (ст.
548 Цивільного кодексу України).
Виконання зобов'язань може
забезпечуватись згідно договору
неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Статтею 543 ЦК України передбачено, що у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Кредитор, який
одержав виконання обов'язку не в
повному обсязі від одного із
солідарних боржників, має право
вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі.

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. Порука припиняється,
якщо після настання строку виконання
зобов'язання кредитор відмовився
прийняти належне виконання,
запропоноване боржником або
поручителем. Порука припиняється у
разі переведення боргу на іншу особу,
якщо поручитель не поручився за нового
боржника. Порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року, при вирішенні таких спорів суд
має враховувати, що згідно зі статтею 526
ЦК зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу. Пред'явленням вимоги до
поручителя є як направлення/вручення
йому вимоги про погашення боргу
(залежно від умов договору), так і
пред'явлення до нього позову.

У відповідності до частин 1 і 2 ст. 533 ЦК
України грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

А згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із
форм судового захисту цивільних прав
та інтересів є примусове виконання
обов'язку в натурі.

Судом встановлено, що дійсно, 13 жовтня
2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3
був укладений договір про надання
споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу № 0, за
умовами якого банк надав позичальнику
кредитні кошти в сумі 22078,00 доларів США
для особистих потреб, а саме для
придбання автотранспорту, а останній
зобов'язувався прийняти, належним
чином використовувати і повернути
банку кредитні кошти згідно додатку до
кредитного договору, але в будь-якому
випадку не пізніше 13 жовтня 2017 року,
якщо тільки не застосовується інший
термін повернення кредиту, відповідно
до умов Договору кредиту.

Виконання даного договору про надання
споживчого кредиту було забезпечено,
зокрема договором поруки № 234093 від 13
жовтня 2014 року, поручителем за яким
виступає ОСОБА_4

В матеріалах справи наявний Витяг з
договору факторингу № 05/12, укладеного 20
квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та
ТОВ «Кредекс Фінанс» про відступлення
права вимоги за кредитними договорами,
частина з якого оформлена, як витяг, а
інша частина має вигляд фотокопії,
достовірність якої не завірена
стороною позивача та їх печаткою (а.с. 29
- 30).

Крім того, в матеріалах справи наявний
витяг з реєстру боржників (Додаток № 1
до договору факторингу № 05/12 від 20
квітня 2012 року) про відступлення права
вимоги за кредитним договором №0
від 13 жовтня 2008 року, підписаний
представником позивача за довіреністю
та не скріплений печаткою установи (а.с.
31).

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги),
згідно зі ст. 514 вказаного кодексу до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Так, відповідно до умов п. 2.1. Витягу з
договору факторингу № 05/12 від 20 квітня
2012 року, укладеного між ПАТ
«УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс»,
клієнт (ПАТ «УкрСиббанк»)
зобов'язується відступити Фактору (ТОВ
«Кредекс Фінанс») Права вимоги за
кредитами, а Фактор зобов'язується
придбати Права вимоги за кредитами,
прийняти їх і сплатити Ціну продажу,
передбаченого цим договором.

Пунктом 2.3. Витягу з договору
факторингу зазначено, що за умови, що
Фактор сплатив у повному обсязі Ціну
продажу Клієнтові до або у Дату
передачі, Передача набуває чинності у
дату передачі з моменту підписання
Акту приймання-передачі, після чого
Фактор стає новим кредитором по
відношенню до Боржників стосовно
Заборгованості і отримує відповідні
Права вимоги за кредитами. Акт
приймання-передачі, підписаний
Сторонами та скріплений їхніми
печатками, у формі, викладеній в
Додатку № 2 до цього Договору, є доказом
передачі.

Натомість, позивачем по справі не було
надано жодного доказу щодо сплати ним
грошових коштів за право вимоги
кредитної заборгованості ОСОБА_3 перед
ПАТ «УкрСиббанк», саме за Договором про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу №0 від 13
жовтня 2008 року у розмірі
заборгованості, визначеної позивачем.

Судом встановлено, що у Витягу з
договору факторингу № 05/12 від 20 квітня
2012 року, наданого позивачем, не вказано,
що ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ
«Кредекс Фінанс» своє право грошової
вимоги до відповідачів, а є посилання
лише на Додаток № 1 до договору
факторингу, долучений до позовної
заяви позивачем у вигляді Витягу з
реєстру боржників, який підписаний в
односторонньому порядку представником
за довіреністю позивача Андреєвим О.В.,
без надання довіреності на
підтвердження повноважень довіреної
особи на підписання вищезазначеного
документу та не завірений печаткою.

З огляду на це, суд встановлює, що цей
витяг з Реєстру боржників є неналежним
доказом відповідно до ст. 58 ЦПК України.

Крім іншого, в наданій копії акту
прийому-передач, укладений 14 травня 2012
року містяться посилання на те, що
Клієнт цим передає (відступає) Права
вимоги за кредитами Фактору (за
переліком, наведених у частині А
Додатку 1 (Реєстр заборгованості
боржників) до Договору), а Фактор, цим
приймає такі Права вимоги за кредитами.
Клієнт та Фактор підтверджують, що
Передача Прав вимоги за кредитами,
переліченими у частині А Додатку 1 до
Договору, набуває чинності
безпосередньо з моменту підписання
ними цього акту приймання-передачі, як
передбачено у п. 2.3. Договору (пункт 3
Акту).

Наведене вище свідчить про те, що
доказом набуття права вимоги Фактора
за кредитним договором відповідача є
Додаток № 1 до Договору факторингу,
який не був наданий позивачем.

Отже, в матеріалах справи відсутні
жодні належні докази щодо передачі
Права вимоги за кредитним договором,
який є предметом розгляду по даній
справі - Фактору (ТОВ «Кредекс Фінанс»).

Оскільки, позивачем не були надані
належні докази переходу до нового
кредитора прав у зобов'язанні, на даний
час у відповідача наявні всі підстави
скористатися своїм правом щодо не
виконання свого обов'язку новому
кредитору.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг.

Натомість, в матеріалах справи
відсутні жодні докази щодо наявності
права у ТОВ «Кредекс Фінанс» надання
фінансових послуг факторингу.

При цьому, позивачем не було надано ані
свідоцтва про реєстрацію фінансової
установи, ані додатку до нього, в якому
повинен бути зазначений перелік
фінансових операцій, які має право
здійснювати позивач.

Крім того, позивачем не було надано
жодної інформацію щодо підстав зміни
валюти зобов'язання та наявності права
на проведення розрахунків в іноземній
валюті.

В наданому позивачем статуті наведений
перелік фінансових послуг, які ТОВ
«Кредекс Фінанс» має право виконувати,
а саме в п. 2.2. Статуту (а.с. 38 - 39)
зазначені такі фінансові послуги: 2.2.1.
факторинг; 2.2.2 фінансовий лізинг; 2.2.3.
надання коштів у позику, в тому числі і
на умовах фінансового кредиту (за
рахунок власних коштів ); 2.2.4. надання
гарантій та поручительств; 2.2.5.
залучення фінансових активів від
юридичних осіб з зобов'язанням щодо
наступного їх повернення; 2.2.6.
здійснення інших операцій з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках передбачених законодавством,
і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів; 2.2.7.
здійснення допоміжної господарської
діяльності для реалізації предмету та
мети діяльності Товариства, викладених
у цьому статуті, за умови, що така
діяльність не суперечить чинному
Законодавству України.

Небанківська фінансова установа, яким
є позивач має право здійснювати
операції, передбачені ст. 4 ЗУ "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
якщо вони є валютними операціями. Однак
дані операції не були внесені до
переліку фінансових послуг, які
здійснює позивач.

Враховуючи, що згідно Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», який установлює режим
здійснення валютних операцій на
території України, визначає загальні
принципи валютного регулювання,
повноваження державних органів і
функції банків та інших фінансових
установ України в регулюванні валютних
операцій, права й обов'язки суб'єктів
валютних відносин, порядок здійснення
валютного контролю, відповідальність
за порушення валютного законодавства,
для проведення платежів в іноземній
валюті позивач повинен мати ліцензію,
що видається Національним Банком
України.

Отже тільки після отримання
генеральної ліцензії згідно з пунктом 2
статті 5 Декрету дана фінансова
установа має право здійснювати валютні
операції в іноземній валюті, а
відповідно й проводити нарахування
заборгованості та вимагати проведення
погашення заборгованості у боржників в
іноземній валюті.

Умовами п. 1.1. договору кредиту
передбачено, що Банк надає Відповідачу,
а останній зобов'язується прийняти,
належним чином використати і повернути
Банку кредит у іноземній валюті в
доларах США.

Заміна родової ознаки валюти, що
повинна бути повернута Банку можлива
тільки за згодою сторін договору
кредиту. З урахуванням того, що умови
договору стосовно валюти кредиту
сторонами змінені не були, визначення
суми заборгованості в національній
валюті гривні, одноособово самим
позивачем є небезспірним.

Крім того, позивачем не було надано
жодного доказу в якій валюті перейшло
право вимоги до ТОВ «Кредекс Фінанс»
після укладення договору факторингу та
на підставі чого й керуючись якими
нормами закону набули права вимоги
заборгованості у національній валюті
гривні.

В контексті спірних правовідносин,
судом встановлено, що позивачем не було
надано жодного документу, який би
свідчив про наявність у позивача
дозволу (ліцензії) щодо проведення
операцій в іноземній валюті, а також
який би свідчив про можливість
позивача проводити розрахунок
заборгованості у валюті, у якій було
проведено переуступку прав вимог за
кредитним договором основного
боржника.

За змістом ч. 1 ст. 1077 ЦК України за
договором факторингу одна сторона
(фактор) передає або зобов'язується
передати грошові кошти в розпорядження
другої сторони (клієнта) за плату (у
будь-який передбачений договором
спосіб), а клієнт відступає або
зобов'язується відступити факторові
своє право грошової вимоги до третьої
особи (боржника).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про банки
та банківську діяльність» придбання
права вимоги на виконання зобов'язань у
грошовій формі за поставлені товари чи
надані послуги, приймаючи на себе ризик
виконання таких вимог та прийом
платежів (факторинг) розглядаються як
кредитна операція.

Законом України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» факторинг
вважається фінансовою послугою (пп.11 п.1
ст. 4 Закону).

Правила щодо сторін у договорі
факторингу встановлені ст. 1079 ЦК
України, згідно якої, сторонами у
договорі факторингу є фактор та клієнт.
Клієнтом у договорі факторингу може
бути фізична особа або юридична особа,
яка є суб'єктом підприємницької
діяльності. Фактором може бути банк або
фінансова установа, а також фізична
особа - суб'єкт підприємницької
діяльності, яка відповідно до закону
має право здійснювати факторингові
операції.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України «Про
віднесення операцій з фінансовими
активами до фінансових послуг» від
03.04.2009 р. за № 231 передбачено, що до
фінансових послуг факторингу
відноситься крім іншого набуття
відступленого права грошової вимоги, у
тому числі права вимоги, яке виникне в
майбутньому, до боржників - суб'єктів
господарювання за договором, на якому
базується таке відступлення.

Враховуючи, що ТОВ «Кредекс Фінанс» є
фінансовою установою й у своїй
діяльності дана фінансова установа
повинна керуватись виключно ЗУ «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».

Отже Кредитний договір від 13 жовтня 2008
року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ
«УкрСиббанк» не може бути предметом
договору факторингу, як прямо
зазначено у вищевказаному
нормативно-правовому акті, а
зазначення у договорі факторингу
боржника, як фізичної особи, не суб'єкта
господарювання є порушенням норм
діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України,
предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога переходить (вважається
переданою) до фактора з дня виникнення
права вимоги клієнта до боржника. Днем
виникнення права вимоги є день
виникнення зобов'язальних відносин між
клієнтом та боржником (зокрема день
укладення договору). Якщо відступлення
вимоги зумовлене певною подією, за
таким Договором право вимоги
переходить з моменту настання цієї
події.

Встановлено, що за договором кредиту
право вимоги виникло у зв'язку з
порушенням позичальником умов
кредитного договору по поверненню
заборгованості.

Втім, жодних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до
відповідачів у зв'язку з порушенням
зобов'язань по поверненню кредитної
заборгованості банком не направлялось.

Позивачем не наведено яка прострочена
заборгованість була у основного
боржника станом на дату укладення
договору факторингу, передача права
вимоги боргу за кредитним договором по
зобов'язанням ОСОБА_3 було проведено з
порушеннями вимог діючого
законодавства, так як на момент
передачі боргу, ще не настав строк
платежу, в матеріалах справи відсутні
докази наявності боргу перед банком, що
свідчить про порушення позивачем та
банком вимог цивільного законодавства
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1078 ЦК України,
майбутня вимога вважається переданою
фактору з дня виникнення права вимоги
до боржника, якщо передання права
грошової вимоги обумовлене певною
подією, воно вважається переданим з
моменту настання цієї події.

Отже, вимога перейшла до фактора після
того, як виникло саме право на
отримання у боржника коштів, які є
предметом відступки вимоги,
передбаченої договором. Майбутня
вимога повинна набути визначеність не
пізніше, ніж в момент її виникнення.
Відступка вважається здійсненою, якщо
виникло саме право на отримання
грошових коштів, які є предметом
договору між клієнтом та боржником.

Так, у ПАТ «УкрСиббанк» на момент
відступлення прав вимоги не виникло
саме право на отримання всієї суми
заборгованості.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, процесуальними нормами
встановлено як право на участь у
доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач просить суд стягнути солідарно
з відповідачів на його користь
заборгованість за договором про
надання споживчого кредиту №0 від
13 жовтня 2008 року в сумі 167204,60 гривень на
підтвердження якої суду було надано
розрахунок ціни позову, підписаний
представником позивача за довіреністю
Андреєвим О.В. (а.с. 33 - 34), з якого
неможливо встановити ані
систематичність невиконання основним
боржником своїх зобов'язань, з метою
з'ясування можливості застосування
вимог про дострокове стягнення всієї
суми кредитного зобов'язання разом з
відсотками та штрафними санкціями, ані
періодів та сум нарахованих боргових
зобов'язань, тощо.

Окрім того, наданий розрахунок ціни
позову не завірено печаткою фінансової
установи позивача, що вказує на його не
безспірність, як єдиного доказу
обґрунтування заявленої суми
заборгованості.

Суд вважає за необхідне зазначити, що 17
червня 2013 року в судовому засіданні
суддею неодноразово наголошувалося
стороні позивача на надання належних
доказів наявності заборгованості
відповідачів, у зв'язку з чим
представник ТОВ «Кредекс Фінанс»
просив відкласти розгляд справи з
метою надання таких доказів, проте
будь-яких додаткових доказів
заборгованості відповідачів стороною
позивача станом на момент винесення
рішення суду надано не було.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм діючого
законодавства, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги товариства
з обмеженою відповідальністю «Кредекс
Фінанс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
суми заборгованості не підлягають
задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст. 88
ЦПК України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати по справі, що
складаються з судового збору у сумі
1672,00 гривень стягнути з позивача на
користь держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 128, 195, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредекс
Фінанс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
суми заборгованості у цивільній справі
№ 201/5661/13-ц, - відмовити.

Судові витрати, що складаються з
судового збору, понесені позивачем при
зверненні з позовом до суду у сумі 1672,00
гривень, не відшкодовуються.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя:
А.В. Брага