Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарях - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного
підприємства «Парк» про стягнення
матеріальних збитків, завданих в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Страхове товариство з додатковою
відповідальністю «Гарантія», Публічне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «Українська страхова група»,
суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом
до відповідача про стягнення
матеріальних збитків, завданих в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 03
вересня 2013 року, близько 11 год. 45 хв.,
вона на зупинці «Куренівський ринок» в
м. Києві сіла в маршрутку та їхала в
напрямку вул. Білицька, однак водій
автобусу «Богдан», який належить ПП
«Парк», д/н НОМЕР_1, ОСОБА_3 порушуючи
правила дорожнього руху на перехресті
вулиць Вишгородська - Білицька
потрапив в ДТП, внаслідок чого вона
була госпіталізована до Київської
міської клінічної лікарні швидкої
медичної допомоги з тілесними
ушкодженнями.

Зазначає, що вина водія ОСОБА_3
підтверджується протоколом № АБ2 № 268371
про адміністративне правопорушення за
ст. 124 КУпАП, схемою ДТП, поясненнями
учасників та свідків пригоди та
Постановою Подільського районного
суду м. Києва від 09.12.2013 року по справі №
758/13564/13-п, а тому вона вважає, що ПП
«Парк», як власник джерела підвищеної
небезпеки - автобусу «Богдан», д/н
НОМЕР_1, повинен відшкодувати їй
витрати, які вона зазнала у результаті
ДТП (матеріальна шкода, витрати на
лікування), моральну шкоду та витрати
на правову допомогу.

На підставі вищевикладеного, а
також керуючись ст.ст. 11, 16, 22, 23, 11, 1166, 1167,
1187 ЦК України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», звертається з даним позовом до
суду та просить стягнути з відповідача
на її користь відшкодування
матеріальної шкоди в розмірі 11 621, 13
грн., кошти потрачені на фонд лікарень
та лікарів та моральну шкоду в розмірі
20 000, 00 грн., витрати на правову допомогу
в розмірі 1 000, 00 грн. та судовий збір.

В судовому засіданні позивачка вимоги
підтримує з вищевикладених підстав,
обґрунтувавши поясненнями, просить суд
позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечує проти позову в
повному обсязі, обґрунтувавши
запереченнями просить суд відмовити в
його задоволенні.

Третя особа - ОСОБА_4 в судовому
засіданні просить вирішити спір на
розсуд суду.

Третя особа - ОСОБА_3 та представники
третіх осіб - Страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» і Публічного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Українська страхова група» в судове
засідання не з'явилися, про день, час та
місце розгляду справи повідомлені
вчасно та належним чином.

ОСОБА_3 до суду надано письмові
заперечення проти позову згідно яких
останній просить суд розглядати
справу без його участі та відмовити
позивачці в задоволенні її позовних
вимог в повному обсязі.

Представниками третіх осіб -
Страхового товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія» і
Публічного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Українська
страхова група» до суду надано
письмові пояснення по справі згідно
яких останні зазначають, що оскільки
від позивачки будь-яких звернень до
страхових компаній по
дорожньо-транспортній пригоді, яка
сталася 03.09.2013 року, не надходило, а тому
вони (страхові компанії) не мають
жодних зобов'язань по виплаті
страхового відшкодування. Причини їх
неявки в судове засідання суду
невідомі.

Суд вважає за можливе розглядати
справу за відсутності вищезазначених
осіб відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК
України.

Вислухавши пояснення позивачки,
представника відповідача, третьої
особи - ОСОБА_4, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, що
03.09.2013 року о 11 годині 45 хвилин в м.
Києві на перехресті вул. Вишгородська -
вул. Білицька, сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля «Деу» д/н НОМЕР_2, під
керуванням водія ОСОБА_4 та автобусом
«Богдан» д/н НОМЕР_1, під керуванням
водія ОСОБА_3 і який належить ПП «Парк»

Винним у вищезазначеній
дорожньо-транспортній пригоді було
визнано, як водія автомобіля «Деу» д/н
НОМЕР_2, ОСОБА_4 так і водія автобуса
«Богдан» д/н НОМЕР_1, ОСОБА_3, що
підтверджується наданою суду
Постановою Подільського районного
суду м. Києва від 09.12.2013 року по справі №
758/13564/13-п (а.с. 25). Зазначена постанова не
оскаржувалась та набрала законної
сили.

Відповідно ж до ч. 2 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, факт
винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди, є встановленим і доказуванню
не підлягає.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що на момент вчинення ДТП в
салоні автобуса «Богдан» д/н НОМЕР_1
перебувала ОСОБА_2, позивачка по справі.

Як вже зазначалося вище, остання
звертаючись із даним позовом до суду до
відповідача ПП «Парк» обґрунтовує його
тим, що їй під час ДТП було завдано
матеріальну та моральну шкоди, яка на
її думку повинна бути відшкодована
відповідачем, як власником джерела
підвищеної небезпеки, а саме автобуса
«Богдан» д/н НОМЕР_1.

Однак з даними твердженнями позивачки
суд не може погодитись виходячи з
наступного.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що ОСОБА_3 дійсно як на
момент вчинення ДТП так і на даний час
перебуває в трудових відносинах з ПП
«Парк».

Так стаття 1166 ЦК України визначає, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Зі змісту статей 1187, 1188 ЦК України
вбачається, що шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме, зокрема, шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Крім того, відповідно до ст. 1172 ЦК
України вбачається, що юридична або
фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

З викладеного вбачається, що дійсно
особа, якій завдано шкоди джерелом
підвищеної небезпеки має право на її
відшкодування винною особою або
юридичною чи фізичною особою якщо
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

В той же час в Україні діє інститут
страхування, який є універсальним
засобом захисту всіх форм власності,
майнових інтересів окремих громадян і
господарюючих суб'єктів в цілому.

Так статті 979, 980 ЦК України визначають,
що за договором страхування одна
сторона (страховик) зобов'язується у
разі настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані з: 1)
життям, здоров'ям, працездатністю та
пенсійним забезпеченням (особисте
страхування); 2) володінням,
користуванням і розпоряджанням майном
(майнове страхування); 3) відшкодуванням
шкоди, завданої страхувальником
(страхування відповідальності).

Відповідно до ст. 999 ЦК України, законом
може бути встановлений обов'язок
фізичної або юридичної особи бути
страхувальником життя, здоров'я, майна
або відповідальності перед іншими
особами за свій рахунок чи за рахунок
заінтересованої особи (обов'язкове
страхування).

Так згідно статті 17 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страховики зобов'язані
укладати договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (внутрішній договір
страхування, міжнародний договір
страхування, міжнародний договір
«Зелена картка») відповідно до цього
Закону та чинного законодавства
України.

Судом встановлено, що на момент
вчинення дорожньо-транспортної
пригоди цивільно-правова
відповідальність водія ОСОБА_3 була
застрахована у СТзДВ «Гарантія» на
підставі Полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів АС № 1592111, термін
дії до 22.09.2013 року, а водія ОСОБА_4 - в ПАТ
«СК «УСГ» на підставі Полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів АВ № 9756551, термін дії до 18.10.2013
року (а.с.13, 39, 61).

Законом України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» визначено
порядок та підстави відшкодування
страховиком оціненої шкоди, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Так згідно ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», для отримання
страхового відшкодування потерпілий
чи інша особа, яка має право на
отримання відшкодування, протягом 30
днів з дня подання повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду подає
страховику (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву
про страхове відшкодування.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в пункті 16 своєї
Постанови «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року,
відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на
території України забороняється
експлуатація транспортного засобу без
поліса обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону
№ 1961-IV обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення статті 1194 ЦК, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України, далі - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпілому різницю
між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що ПП «Парк» та ОСОБА_4
виконали покладений на них ст. 33 ЗУ «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язок та повідомили своїх
страховиків про дорожньо-транспортну
пригоду, яка мала місце 03.09.2013 року о 11
годині 45 хвилин в м. Києві на перехресті
вул. Вишгородська - вул. Білицька.

Крім того відповідач ПП «Парк»
категорично заперечує проти
відшкодування особисто завданої на
думку позивачки їй шкоди, тобто
відсутня згода винуватця ДТП на
відшкодування шкоди у вигляді
відповідної заяви за наявності Полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Також судом встановлено, що позивачка в
порушення вимог вищезазначених норм ЗУ
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», положень ЦК України та
роз'яснень Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, не зверталася як до СТзДВ
«Гарантія» так і до ПАТ «СК «УСГ» із
заявою про страхове відшкодування, а
також відмовилася від їх залучення до
участі у справі в якості
співвідповідачів.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку,
що позовні вимоги позивачки не знайшли
своє доведення в судовому засіданні, є
такими, що ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства, а тому
задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16,
979, 990, 999, 1166, 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України,
ст.ст. 1, 5, 6, 22, 23, 32, 35 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», ст. 7 Закону України «Про
страхування», Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013
року, керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 88, 208,
209, 213-215, 217-218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Приватного підприємства «Парк» про
стягнення матеріальних збитків,
завданих в результаті
дорожньо-транспортної пригоди, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Страхове
товариство з додатковою
відповідальністю «Гарантія», Публічне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «Українська страхова група» -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя В. С. Декаленко