УХВАЛА

іменем україни

25 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення
суми заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5,
на заочне рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 16 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулось до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що за кредитним
договором, укладеним 16
листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4,
останній отримав кредит у розмірі 757 393
грн зі сплатою 14,2 % річних до 16
листопада 2027 року. Свої зобов'язання за
кредитним договором у повному обсязі
ОСОБА_4 не виконав, утворилася
заборгованість станом на 6 квітня 2012
року у розмірі 2 478 211 грн
15 коп., яку позивач просив стягнути з
позичальника.

Заочним рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 16 вересня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 21 січня 2014 року,
позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
суму заборгованості за кредитом у
розмірі 2 478 211 грн 15 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу для новий розгляду до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_4 не виконав
свої зобов'язання за кредитним
договором, допустив заборгованість по
кредиту, яка підлягає стягненню з
позичальника.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду. При цьому послався на
те, що ОСОБА_4 не доведено своїх
заперечень щодо неотримання ним
кредитних коштів, а розгляд справи у
відсутність відповідача не вплинула на
законність та обґрунтованість рішення
суду.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що за кредитним
договором, укладеним 16
листопада 2007 року між ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» та ОСОБА_4, останній отримав
кредит у розмірі 757 393 грн зі сплатою 14,2 %
річних до 16 листопада 2027
року. Свої зобов'язання за кредитним
договором у повному обсязі ОСОБА_4 не
виконав, утворилася заборгованість,
яка за розрахунком банку станом на 6
квітня 2012 року становить 2 478 211 грн 15
коп.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються:
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
за певних обставин на дослідження
нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим на порушення зазначених
положень закону апеляційний суд,
відхиляючи апеляційну скаргу, навів
лише фактичні обставини та обмежився
узагальнюючою фразою про те, що
висновки суду відповідають дійсним
обставинам справи, вимогам закону,
підтверджуються поясненнями сторін і
матеріалами справи. Проте суд узагалі
не перевірив як доводів апеляційної
скарги, так і законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції; не навів ніяких мотивів
ухваленого ним судового рішення та
обставин, які б спростовували доводи
скарги, та не зазначив, які норми права
були судом застосовані.

При цьому в порушення ч. 2 ст. 315 ЦПК
України апеляційний суд взагалі не
навів мотиви відхилення апеляційної
скарги ОСОБА_4, при тому, що визнав те, що
в районному суді справа була
розглянута у відсутності відповідача.
Зокрема, апеляційний суд не звернув
уваги на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-14 цс 14 від 19 березня 2014 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Крім того, обгрунтовуючи доводи
апеляційної скарги, відповідач
посилався на те, що районним судом не
враховано суму від продажу заставної
землі (а. с. 245). Проте
апеляційний суд зазначені доводи також
залишив без уваги.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув;
доводів сторін як на підтвердження, так
і на заперечення позову належним чином
не перевірив; не встановив фактичних
обставин та не зазначив у рішенні, чому
не приймає доводи відповідача про
неврахування суми від продажу
заставної землі. При цьому апеляційний
суд не врахував, що спеціальна позовна
давність для стягнення пені визначена
для цих правовідносин в один рік (ч. 2 ст.
258 ЦК України), та не звернув увагу на
розрахунок суми станом на 6 квітня 2012
року, де пеня нарахована з вересня
2008 року (а. с. 7, 134).

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 21 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко