У х в а л а

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Кафідової
О.В., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Гаражного кооперативу «Зв'язківець»
про стягнення заробітної плати,
компенсації за невикористану щорічну
відпустку, вихідної допомоги та
відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 19 червня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 31 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Гаражного
кооперативу «Зв'язківець» (далі - ГК
«Зв'язківець»), в якому просив стягнути
з відповідача на його користь
заробітну плату за листопад 2010 року в
розмірі 1 681 грн 48 коп., компенсацію за
невикористану відпустку за 2010 рік у
розмірі 2 372 грн 79 коп., вихідну допомогу
в розмірі 8 106 грн 45 коп. та моральну
шкоду в розмірі 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 22 грудня 2008
року він відповідно до рішення зборів
уповноважених і членів ГК
«Зв'язківець», оформленого протоколом
від 20 грудня 2008 року № 1, був обраний на
посаду голови кооперативу та на
підставі наказу № 33-к прийнятий на
зазначену посаду.

Позивач вказав, що 22 листопада 2010 року
відповідно до наказу відповідача його
було звільнено із займаної посади з
підстав, встановлених п. 2 ст. 40 КЗпП
України.

Зазначив, що при звільненні
відповідачем йому не було виплачено
заробітну плату за період з 01 по 22
листопада 2010 року, а також ним не
використано його право на відпустку у
2010 році, у зв'язку з чим відповідно до ч.
1 ст. 83 КЗпП України він має право на
отримання компенсації у розмірі 2 372 грн
79 коп., яку відповідач не виплатив при
звільненні.

Крім того, вказав, що при звільненні
відповідачем було порушено
законодавство про працю, зокрема, ст. 116
КЗпП України, тому відповідно до
положень ст. 44 цього Кодексу відповідач
зобов'язаний виплатити йому вихідну
допомогу в розмірі 8 106 грн 45 коп., а
також відшкодувати завдану моральну
шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 19 червня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ГК «Зв'язківець» на користь
ОСОБА_3 заробітну плату за листопад 2010
року в розмірі 1 681 грн 48 коп.,
компенсацію за невикористану
відпустку за 2010 рік у розмірі 2 372 грн 79
коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн,
всього стягнуто 4 554 грн 27 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
31 липня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3 задоволено частково, рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 19 червня 2014 року скасовано в
частині відмови у задоволенні вимог
ОСОБА_3 про виплату вихідної допомоги
та ухвалено в цій частині нове рішення
про часткове задоволення позовних
вимог.

Стягнуто з ГК «Зв'язківець» на користь
ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі 2 441
грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про виплату
йому вихідної допомоги та рішення суду
апеляційної інстанції в частині
стягнення на його користь вихідної
допомоги у розмірі 2 441 грн і ухвалити
цій частині нове рішення про стягнення
з відповідача на його користь вихідну
допомогу в розмірі 8 106 грн 45 коп.

Вищевказані рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у частині
стягнення з ГК «Зв'язківець» на користь
ОСОБА_3 заробітної плати за листопад 2010
року, компенсації за невикористану
відпустку за 2010 рік та в частині
відшкодування моральної шкоди не
оскаржуються, а тому відповідно до ч. 1
ст. 335 ЦПК України не переглядаються
судом касаційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ГК «Зв'язківець» на
касаційну скаргу, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог про стягнення вихідної
допомоги, виходив із того, що позивачем
не доведено факт невиплати йому
грошових коштів саме з вини
відповідача; при цьому місцевий суд
зазначив, що саме внаслідок дій ОСОБА_3
після звільнення були заблоковані
рахунки кооперативу, у зв'язку з чим
протягом 2,5 місяців працівникам не
виплачувалась заробітна плата, а при
проведенні Територіальною державної
інспекцією з питань праці у м. Києві
перевірки не було виявлено порушень ГК
«Зв'язківець» законодавства про працю.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про виплату вихідної допомоги
та ухвалюючи в цій частині нове рішення
про часткове задоволення позовних
вимог, виходив із того, що ОСОБА_3 на
підставі рішення зборів уповноважених
і членів ГК «Зв'язківець» (далі - збори)
та наказу кооперативу від 22 листопада
2010 року був звільнений із займаної
посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України, які на
час розгляду справи ніким не скасовано,
тому позивач відповідно до положень ст.
44 цього Кодексу має право на вихідну
допомогу; при цьому апеляційний суд,
стягуючи з відповідача на користь
позивача вихідну допомогу в розмірі 2 441
грн, виходив із щомісячної заробітної
плати ОСОБА_3 відповідно до штатного
розкладу.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
рішення зборів, оформленого протоколом
від 20 грудня 2008 року № 1, ОСОБА_3 було
обрано головою кооперативу та на
підставі наказу від 22 грудня 2008 року №
33-к прийнято на посаду голови
кооперативу (а. с. 5).

Відповідно до рішення зборів,
оформленого протоколом від 21
листопада 2010 року № 1, відповідачем
видано наказ від 22 листопада 2010 року №
2, згідно із яким ОСОБА_3 звільнено із
займаної посади на підставі п. 2 ст. 40
КЗпП України з 22 листопада 2010 року (а. с.
6, 48-62,72).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_3
посилався на те, що його було звільнено
із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40
КЗпП України, тому він має право на
отримання вихідної допомоги, яка
передбачена ст. 44 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 44 КЗпП
України (у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
зокрема, при припиненні трудового
договору з підстав, зазначених у пункті
6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40
цього Кодексу, працівникові
виплачується вихідна допомога у
розмірі не менше середнього місячного
заробітку.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд апеляційної інстанції,
переглядаючи рішення місцевого суду,
на порушення приписів ст. ст. 303, 304 ЦПК
України на вищезазначені норми
трудового законодавства уваги не
звернув та не врахував, що розмір
вихідної допомоги розраховується
виходячи із середнього місячного
заробітку, обчисленого згідно із
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100, а не із
щомісячної заробітної плати
ОСОБА_3, визначеної штатним розкладом.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду м. Києва від
31 липня 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
31 липня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:

О.В. Кафідова

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана