Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/7644/14-ц

Провадження № 2/185/3093/14

31 жовтня 2014 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бабій С. О., за участю секретаря судового засідання Сліпченко С. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання умов кредитного договору несправедливим та про зміну умов кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

30.07.2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що 07 травня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ПК 85/08, відповідно до якого позивач надав відповідачу у кредит у сумі 10480,00 доларів США. ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, за ним виникла заборгованість, яка дорівнює 127 103,95 грн. У зв'язку з зазначеним, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати у розмірі 1271,04 гривень, понесені ним при зверненні до суду.

У судове засідання представник позивача за первісним позовом не з'явився та до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи без участі представника, в якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити їх, проти винесення заочного рішення не заперечував .

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання не з'явився та 26.08.2014 року звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 07 травня 2008 року між Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 85/08 на купівлю автотранспортних засобів. Позивач за зустрічним позовом вважає, що є підстави для визнання умов кредитного договору несправедливими та зміни умов кредитного договору, у звязку з тим, що відповідно до діючого законодавства гривня є єдиним законним засобом платежу на території України. У звязку з чим, позивач за зустрічним позовом просить відмовити Публічному акціонерному товариству «УКРСОЦБАНК» у задоволені позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, визнати умови кредитного договору від 07.05.2008 року № ПК 85/08 про сплату кредиту та сплату відсотків у доларах Сполучених Штатів Америки несправедливими та змінити умови зазначеного договору про надання кредиту та сплату відсотків у доларі Сполучених Штатів Америки на надання кредиту та сплату відсотків у Гривні України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» слід відмовити повністю, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 07 травня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір на купівлю автотранспортних засобів № ПК 85/08, відповідно до якого позивач надав відповідачу у кредит у сумі 10 480,00 доларів США зі сплатою 8.88 процентів річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 06.05.2015 року для оплати придбаного автомобіля марки DAEWOO, моделі ЛАНОС, 2008 року випуску, чорного кольору, згідно з договором купівлі продажу №457/П від 24.04.2008 року укладеним з АТ «Українська Автомобільна Корпорація».

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно п. 1.1 договору, банк надає позичальнику кредит, строком до 06.05.2015 року. Свої зобовязання за договором позивач за первісним позовом виконав, в свою чергу відповідач за первісним позовом грошові кошти отримав, що підтверджується зустрічною позовною заявою.

Згідно п. 1.1. договору позичальник зобовязаний погашати суму основної заборгованості до 15 числа кожного місяця згідно графіку визначеного в пп. 1.1.1 п.1 ст.1 договору

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Таким чином, Банком були виконані всі прийняті на себе зобовязання за вищезазначеним кредитним договором в повному обсязі, але, не зважаючи на це, відповідач за первісним позовом не виконуює умови Кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні Кредитним договором терміни, суттєво порушивши графік повернення кредитних коштів та на даний час кредитна заборгованість не погашена, про що свідчить розрахунок заборгованості за договором б/н від 13 вересня 2013 року.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Незважаючи на умови кредитного договору та взяті на себе зобов'язання, відповідач допустив істотні порушення умов договору.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 07 липня 2014 року відповідач з часу укладення договору допускав істотні порушення його умов, зокрема в частині розміру та строків погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 не представлено суду.

Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 651 ЦК України Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності до вимог за первісним позовом, то варто зазначити таке.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, при цьому згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок).

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Проте, сплата відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.6-7) вказує на вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, та відповідно про переривання перебігу позовної давності. Відтак, вимоги позивача про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 127 103,95 грн підлягають задоволенню повністю.

Відповідач у зістрічному позові просить визнати кредитний договір недійсним зокрема з тих підстав, що банк взагалі не мав права здійснювати видачу кредиту в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної на це ліцензії.

У своїх вимогах позивач посилається, зокрема, на Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до яких зобов'язання мають бути визначені і підлягають оплаті у грошовій одиниці України - гривні. Але твердження представника позивача в частині невідповідності законодавству дій банку, який надав йому кредит в іноземній валюті, суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 524 ЦК України - зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 р. N 15-93.

За змістом ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій.

В розумінні ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті.

Статті 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Стаття 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій.

Приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання.

Тому посилання позивача на пункт "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" суд вважає безпідставними.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до вказаного пункту ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

За викладених обставин, укладення кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Також суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що йому установою банку при укладенні кредитного договору не було роз'яснено про всі можливі ризики та не перевірено його платоспроможність, оскільки при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, і сторони були вільними при його укладенні.

Відповідно до ст. 626 ЦК України - договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угодами є вольові акти поведінки людей, при цьому вольовий характер угод виявляється у тому, що сторони, укладаючи угоду, мають намір досягнути певного правового результату.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано доказів, як того вимагають приписи ст. 57 -60 ЦПК України, про те, що він не мав вільного волевиявлення, як учасник правочину, доказів того, що йому не було роз'яснено про всі ризики укладення кредитного договору в іноземній валюті також суду не навів.

Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що до позивача відповідачем не було застосовано несправедливих умов при укладенні кредитного договору, тому як позивач укладав його на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим.

Волевиявлення відповідача було направлено на отримання грошей на купівлю автомобіля, для чого він і укладав кредитний договір на найбільш вигідніших для себе на момент укладення умовах, тобто кредитні зобов'язання прийняв на себе добровільно, а отже і ризик збільшення та настання негативних наслідків покладався саме на нього, а тому збільшення курсу долара США по відношенню до гривні не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, зростання курсу долару США, є лише передумовами до фактичної відсутності у позивача необхідних коштів, що за прямою вказівкою ст. 617 ЦК України не є підставою для невиконання зобов'язання та підставою для звільнення від відповідальності за його невиконання. Всі ризики, пов'язані з власною діяльністю та обов'язком повернення кредиту несе саме позивач, і підставу для звільнення його від виконання договору, зміни умов договору і його розірвання відсутні.

Відповідно до ст. 627 ЦК України згідно ст. 6 цього Кодексу сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагенту і визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Діюче в Україні законодавство надає право учасникам цивільного обороту вільно, виходячи із власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні правовідносини або не вступати.

Крім того, відповідач, як позичальник мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в Україні та динаміки зміни курсів з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації. Також позивачу ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті, а тому його твердження з цього питання, не може слугувати підставою вважати несправедливими умови кредитного договору по відношенню до нього.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки відповідач позивач за зустрічним позовом згідно п.7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а за ч.4 ст. 88 ЦПК України, передбачено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави, судові витрати за зустрічним позовом компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 257, 259, 261, 267, 530, 562, 610-612, 614, 615, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 208, 209,212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №85/08 від 07.05.2008 р. у розмірі 127 103,95 грн. на користь Публічного акціонерного товариство «Укрсоцбанк».

Стягнути з ОСОБА_1 витрати понесені Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» у звязку зі зверненням до суду, а саме: судовий збір у розмірі 1271,04 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити повністю.

Судові витрати за зустрічним позовом компенсуються за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. О. Бабій