АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5579/14
Головуючий 1 інст. - Ніколаєнко
Справа № 640/4103/14-ц
Категорія: відшкодування шкоди
27 жовтня 2014 року cудова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
суддів - Кіпенка І.С.,
за участю секретаря -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 19 червня 2014 року по справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Харківська бісквітна
фабрика» до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної шкоди,

в с т а н о
в и л а:

В березні 2014 року Публічне
акціонерне товариство «Харківська
бісквітна фабрика» (далі - ПАТ «ХБФ»)
звернулось у суд із позовом до ОСОБА_1
про відшкодування матеріальної шкоди.

На обґрунтування позивач вказав,
що з 5 грудня 2001 року по 13 листопада 2012
року ОСОБА_1 перебував у трудових
стосунках з ПАТ «ХБФ», працюючи водієм
транспортного цеху.

30 грудня 2009 року на вул. Котлова в
м. Харкові сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля «Subaru Impreza», реєстраційний
номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та
автомобіля «Зил», реєстраційний номер
НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_1, який під
час ДТП виконував трудові обов'язки
водія ПАТ «ХБФ».

Вина відповідача в ДТП
підтверджена висновком судової
автотехнічної експертизи № 1565,
складеного 29 березня 2010 року експертом
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. Засл.
проф.. Н.С.Бокаріуса по справі про
адміністративне правопорушення
відносно ОСОБА_1

Цивільна відповідальність
автомобіля ««Subaru Impreza», реєстраційний
номер НОМЕР_1, застрахована у ТДВ СК
«Альфа гарант», яке виплатило страхове
відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 56 411 грн.
85 коп.

Крім того за заявою ОСОБА_2 ВАТ
«НАСК Оранта» виплатило відшкодування
в межах ліміту відповідальності в
розмірі 24 990 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 6 березня 2013
року в задоволенні позову ТОВ «СК
«Альфа-Гарант» про стягнення з ПАТ
«ХБФ» в порядку регресу шкоди в розмірі
31 451 грн. 85 коп. відмовлено.

Однак постановою Харківського
апеляційного господарського суду від 13
травня 2013 року, залишеною без змін
постановою Вищого господарського суду
України від 2 липня 2013 року, ухвалу
господарського суду Харківської
області від 6 березня 2013 року скасовано,
з ПАТ «ХБФ» на користь ТДВ СК
«Альфа-Гарант» стягнуто 31 451 грн. 85 коп.
та 2 469 грн. 75 коп. судових витрат.

Посилаючись на підстави,
передбачені статтею 134 КЗпП України,
позивач просив задовольнити позов,
стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ХБФ»
суму в загальному розмірі 33 921 грн. 60
коп. (31 451 грн. 85 коп. збитків, 1 609 грн. 50
коп. судового збору за подання позову
до господарського суду, 860 грн. 25 коп. за
подання апеляційної скарги на рішення
господарського суду).

В уточнених вимогах позивач
просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«ХБФ» в порядку регресу 31 451 грн. 85 коп.
збитків та 339 грн. 23 коп. судового збору.

Відповідач позов визнав
частково, посилаючись на те, що з ним на
момент скоєння ДТП не було укладено
договору про повну матеріальну
відповідальність. В письмових
запереченнях просив стягнути з нього
на користь позивача середній
заробіток, який він отримував під час
роботи водієм ПАТ «ХБФ», визначений
згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 8 лютого 1995 року № 100.

Рішенням Київського районного суду
м. Харкова від 19 червня 2014 року позов
задоволено.

З ОСОБА_1 на користь ПАТ «ХБФ»
стягнуто в порядку регресу суму в
розмірі 31 451 грн. 85 коп. та 339 грн. 23 коп.
судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення норм
матеріального, процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову. Зокрема
зазначає, що він має відповідати за
скоєння ДТП на підставі ст. 132 КЗпП
України; середньомісячний заробіток
повинен бути визначений згідно
постанови Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України від 16 травня 1995 року
№ 348) «Про порядок обчислення середньої
заробітної плати».

Позивач в запереченнях на
апеляційну скаргу просить залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції - судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню таких підстав.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України
передбачено, що завдання майнової
(матеріальної) та моральної шкоди іншій
особі є підставою виникнення цивільних
прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Матеріали справи свідчать, що з 5
грудня 2001 року по 13 листопада 2012 року
ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках
з ПАТ «ХБФ», працюючи водієм
транспортного цеху.

5 грудня 2001 року між сторонами був
укладений Договір про повну
індивідуальну відповідальність.

Згідно Договору про повну
індивідуальну відповідальність на
водія транспортного цеху покладений
обов'язок дбайливо відноситися до
переданих йому для зберігання або для
інших цілей матеріальним цінностям
підприємства і вживати заходів до
запобігання збитку; вчасно повідомляти
адміністрацію підприємства про всі
обставини, що загрожують забезпеченню
схоронності довірених йому
матеріальних цінностей; нести
відповідальність за шкоду, заподіяну в
результаті незабезпечення схоронності
ввірених цінностей, тобто за їх нестачу
або порчу; точно виконувати
встановлені ПАТ «ХБФ» правила, накази,
розпорядження.

30 грудня 2009 року на вул. Котлова в
м. Харкові сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля «Subaru Impreza», реєстраційний
номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та
автомобіля «Зил», реєстраційний номер
НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_1, який під
час ДТП виконував трудові обов'язки
водія ПАТ «ХБФ».

Постановою Ленінського районного
суду м. Харкова від 1 листопада 2010 року
відповідача визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою апеляційного суду
Харківської області від 2 лютого 2009
року постанова Ленінського районного
суду м. Харкова від 1 листопада 2010 року
скасована, провадження припинено на
підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв'язку з
закінченням строків накладення
адміністративного стягнення.

Вина відповідача в ДТП підтверджена,
зокрема, висновком судової
автотехнічної експертизи № 1565,
складеного 29 березня 2010 року експертом
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. Засл.
проф. Н.С.Бокаріуса по справі про
адміністративне правопорушення
відносно ОСОБА_1

Цивільна відповідальність
автомобіля «Subaru Impreza», реєстраційний
номер НОМЕР_1, застрахована у ТДВ СК
«Альфа гарант», яке виплатило страхове
відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 56 411 грн.
85 коп.

Крім того, за заявою ОСОБА_2 ВАТ
«НАСК Оранта» виплатило відшкодування
в межах ліміту відповідальності в
розмірі 24 990 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 6 березня
2013 року в задоволенні позову ТОВ
«СКАльфа-Гарант» про стягнення з ПАТ
«ХБФ» в порядку регресу шкоди в розмірі
31 451 грн. 85 коп. відмовлено.

Однак постановою Харківського
апеляційного господарського суду від 13
травня 2013 року, залишеною без змін
постановою Вищого господарського суду
України від 2 липня 2013 року, ухвалу
господарського суду Харківської
області від 6 березня 2013 року скасовано,
з ПАТ «ХБФ» на користь ТДВ СК
«Альфа-Гарант» стягнуто 31 451 грн. 85 коп.
та 2 469 грн. 75 коп. судових витрат.

За платіжним дорученням №
від 16 грудня 2013 року сума в розмірі 31 451
грн. 85 коп. сплачена ПАТ «ХБФ» на
користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» на стадії
примусового виконання вказаного
рішення господарського суду (а. с. 6-16,
42-59, 107).

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення позову та
стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ХБФ»
в порядку регресу 31 451 грн. 85 коп.

Справа розглянута в межах
заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність укладеного договору про
повну матеріальну відповідальність не
можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей (п. 1 ч. 1
ст. 134 КЗпП України).

За статтею 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджується в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Як роз'яснив Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1992 року № 14
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» в п. 8 роз'яснень, суд,
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за забезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з яким згідно зі
ст. 135-1 зазначеного Кодексу може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
відповідно до чинного законодавства
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Факт укладання такого договору
відповідачем спростований не був.

При цьому посада, яку займав ОСОБА_1
на час скоєння ДТП, зазначена в
Переліку посад і робіт, що заміщаються
або виконуються робітниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, які були
передані їм для збереження, обробки,
продажу (відпуску), перевезення або
застосування в процесі виробництва,
затвердженому постановою Держкомпраці
СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня
1977 р. № 447/24.

Згідно розрахункових листів за
жовтень-грудень 2009 року відповідач на
підставі наказу генерального
директора № 109 від 12 вересня 2008 року
отримував заробітну плату з
урахуванням доплат та надбавок,
встановлених Колективним договором
між адміністрацією та трудовим
колектив на 2008-2013 р. р., прийнятим на
загальних зборах 16 липня 2009 року (а. с.
107-115).

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1 308, 3,
315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Київського районного суду
м. Харкова від 19 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно і може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

судді