УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О., суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, треті особи - служба у справах
дітей Оржонікідзевської районної
державної адміністрації Запорізької
міської ради, приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання
договорів позики та іпотеки недійсними
та зобов'язання анулювання заборони на
відчуження за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду
Запорізької області від 28 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що на забезпечення
виконання зобов'язань ОСОБА_8 перед
ОСОБА_7 за договором позики від 29 серпня
2008 року, між нею та ОСОБА_7 29 серпня 2008
року було укладено договір іпотеки,
предметом якого є належна їй на праві
власності квартира АДРЕСА_1.

Зазначала, що цей договір було вчинено
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, оскільки на
протязі 10 років вона не працювала і не
мала доходів, має трьох дітей, вона з 1990
року хворіла і певний час знаходилась у
лікарні.

Крім того, на час укладення договору
іпотеки в зазначеному будинку
проживала її малолітня донька - ОСОБА_11,
яка мала право користування житлом.
Також вважає, що спірний договір позики
було укладено з порушенням вимог
закону, оскільки ОСОБА_8 не був
громадянином України і підписав
спірний договір позики, використавши
підроблений паспорт.

З урахуванням викладеного та того, що
орган опіки та піклування не надавав
дозволу на укладення договору іпотеки,
позивач просила суд визнати договори
позики та іпотеки недійсними, зняти
заборону на відчуження та виключити з
реєстру заборон запис про обтяження
нерухомого майна, що є предметом
іпотеки.

Рішенням Оржонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2013 року
позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду
Запорізької області від 17 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано в частині відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
про визнання договору іпотеки
недійсним та ухвалено в цій частині
нове рішення про часткове задоволення
позову. Визнано недійсним нотаріально
посвідчений договір іпотеки від 29
серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_6 і
ОСОБА_7, щодо квартири АДРЕСА_1.
Зобов'язано приватного нотаріуса
ОСОБА_9 скасувати заборону на
відчуження квартири АДРЕСА_1, яке було
накладено у зв'язку з посвідченням
договору іпотеки віл 29 серпня 2008 року
між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 В іншій частині
рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 грудня 2013 року рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 17 жовтня 2013 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду
Запорізької області від 28 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано. Позов ОСОБА_6 задоволено
частково. Визнано недійсним
нотаріально посвідчений іпотечний
договір від 29 серпня 2008 року, укладений
між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 щодо квартири
АДРЕСА_1. Зобов'язано приватного
нотаріуса ОСОБА_9 скасувати заборону на
відчуження квартири АДРЕСА_1, яку було
накладено у зв'язку з посвідченням
іпотечного договору від 29 серпня 2008
року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування судового
рішення апеляційного суду із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не було доведено належними
доказами факт проживання та реєстрації
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі
АДРЕСА_1 на момент укладення іпотечного
договору від 29 серпня 2008 року. Крім
того, суд прийшов до висновку, що спірна
квартира на момент укладання
іпотечного договору була нежилою і не
могла використовуватися для
проживання дитини.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що матеріали справи не
містять в собі підтвердження, що
квартира АДРЕСА_4 була переведена
відповідно до вимог ст. 8 ЖК України у
нежиле приміщення для використання її
під офіс. Також, судом встановлено, що
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент
укладання спірного договору іпотеки
була зареєстрована у АДРЕСА_1, з огляду
на що вона мала право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погодитися не можна
з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року
між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було укладено
нотаріально посвідчений договір
позики, за яким ОСОБА_8 взяв у борг у
ОСОБА_7 412 250,00 грн, що згідно курсу НБУ
еквівалентно 85 000 доларів США. Строк
виконання зобов'язання встановлено до
29 жовтня 2008 року.

29 серпня 2008 року між ОСОБА_6
(іпотекодавцем) та ОСОБА_7
(іпотекодержателем) було укладено
нотаріально посвідчений іпотечний
договір, за яким забезпечується
виконання зобов'язання, що виникло у
ОСОБА_8 (позичальника) на підставі
договору позики від 29 серпня 2008 року.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 34,5 кв. м, власником
якої є ОСОБА_6

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них. Першою ознакою житла є
призначення для проживання в ньому
людини, що засвідчує приналежність
житла до житлового фонду України. Так,
відповідно до ст. 4 Житлового кодексу
Української РСР, житловий фонд
утворюють жилі будинки, а також жилі
приміщення в інших будівлях, що
знаходяться на території України.

Другою ознакою житла є придатність для
проживання у ньому людини. Це означає,
що житло має відповідати всім
будівельним, архітектурним,
санітарним, пожежним та іншим нормам,
завдяки яким можливе безпечне
проживання у ньому людини, що
визначається безпосередньо в процесі
введення житлового будинку в
експлуатацію.

Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» встановлено, що
реєстрація - це внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

З технічного паспорту на квартиру
АДРЕСА_1 вбачається, що на момент
укладення оспорюваного договору
іпотеки, зазначена квартира була
реконструйована для використання її
під офіс.

Використання квартири саме як офісного
приміщення підтверджується також
поясненнями нотаріуса, якою посвідчено
спірний договір іпотеки, нотаріально
посвідченою заявою ОСОБА_12 яка є
сусідкою до АДРЕСА_4 та наявними в
матеріалах справи фотознімками.

З урахуванням викладеного колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1,
яка реконструйована в офісне
приміщення, є нежилою, тобто була не
призначеною та не придатною для
проживання в ній людей, у т.ч.
неповнолітніх чи малолітніх дітей
позивача.

Крім того, колегія суддів суду
касаційної інстанції вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей» у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, неприпустимо зменшення
або обмеження прав і охоронюваних
законом інтересів дітей при вчиненні
будь-яких правочинів стосовно жилих
приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до п. 10 іпотечного договору
іпотекодавець гарантує, що квартира,
яка є предметом цього договору, на
момент його підписання нікому іншому
не продана, не подарована, не відчужена
іншим способом, в податковій заставі не
знаходиться, не передавалась в іпотеку
в забезпечення зобов'язань
позичальника або інших осіб, в спорі і
під забороною (арештом) не перебуває,
прав щодо неї у третіх осіб як в межах
України, так і за межами України не має.

Як вбачається з довідки КП ВРЕЖО № 1 від
12 травня 2008 року, наданої нотаріусу
ОСОБА_6, під час укладення іпотечного
договору 29 серпня 2008 року, у квартирі
АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
довідка Орджонікідзевського РВ у м.
Запоріжжя УДМС України в Запорізькій
області від 12 жовтня 2013 року, яку
апеляційний суд взяв до уваги при
ухваленні рішення про визнання
спірного договору недійсним,
витребувана судом за власною
ініціативою, тобто із з порушенням
порядку, встановленого законом.

Крім того, матеріали справи не містять
доказів того, що під час укладення
іпотечного договору позивач
повідомляла іпотекодержателя або
нотаріуса про наявність
зареєстрованих осіб у зазначеній
квартирі.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог, на
порушення положень ст. ст. 212-214 ЦПК
України не врахував що права дитини на
час укладення спірної угоди не
порушувалися, оскільки вона не була
зареєстрована в іпотечній квартирі,
про що під час укладення договору
іпотеки було надано зазначену довідку
їх матір'ю - ОСОБА_6 Крім того,
апеляційний суд дійшов невірного
висновку щодо можливості проживання у
спірній квартирі неповнолітньої
ОСОБА_11, оскільки наведене
спростовується зазначеними
матеріалами справи.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції, правильно встановив
фактичні обставини справи, дав вірну
оцінку всім зібраним у справі доказам
та з урахуванням указаних норм
матеріального права дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову у зв'язку із
недоведеністю позовних вимог.

З огляду на викладене, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції з
підстав, передбачених ст. 339 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької
області від 28 квітня 2014 року скасувати
та залишити в силі рішення
Оржонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 01 серпня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук