РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11454/14-ц

пр. № 2/759/4318/14

16 жовтня 2014 року. Святошинський
районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Наборозняка
М.І.

за участю секретаря Дюрич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного акціонерного товариства
Мостобудівне управління-3» про
визнання незаконним звільнення,
зобов*язання поновити на роботі ,
скасувавши наказ про звільнення ,
стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач 02.07.2014 року звернувся до суду
із зазначеним до відповідача, в
остаточному варіанті уточненому в
судовому засіданні 16.10.2014 року.

В позові просить в якому просить:

- про визнання незаконним
звільнення, зобов*язання відповідача
поновити його на посаді машиніста
крану 6-го розряду у відповідача ,
скасувавши наказ №37-ВК від 03.06.2014 року
про його звільнення з роботи;

- стягнути із відповідача на його
користь середньомісячний заробіток за
час вимушеного прогулу за період з
дня звільнення по дату ухвалення
рішення суду в сумі 1 174 грн 72 коп.

Позов мотивував тим, що він
працював у відповідача на вказаній
посаді. 30.05.2014 року йому необхідно
було бути особисто присутнім при
проведенні землевпорядних робіт у
Житомирській області, тому він подав
заяву про надання йому відпустки на 1
день (на вказану дату), оскільки він
проживає у м.Києві не міг на такій
відстані вирішити вказані питання у
випадку, якби був на роботі в цей
день. Дізнавшись, що відпустка йому не
надається він 28.05.2014 року надав заяву
про надання йому відпустки, як
ліквідатору наслідків аварії на ЧАЕС
від 30 травня 2014 року.

В цей день він на роботі не був,
прибув 02.06.2014 року; йому було
запропоновано надати пояснення з
приводу невиходу на роботу 30.05.2014
року, вказане питання також
розглядалось комісією підприємства; а
03.06.2014 року його було звільнено за
прогул.

Також зазначив, що не знав, що йому не
було надано відпустку на 30 травня (з 30
травня 2014 року)

Посилається також на приписи ст. 40, 238
КЗпП України, як на правову підставу
своїх вимог.

В судовому засіданні позивач(та його
представник) позов підтримав в повному
обсязі, посилаючись на викладені у
позовній заяві обставини. Пояснив, що
заяви на відпустку від 23 травня та
від 28 травня 2014 року працівник,
відповідальний у відповідача за
кадрову роботу не приймала. Заяву
від 28.05.2014 року він написав у двох
примірниках, один взяв із собою на
роботу і намагався надати вказаному
працівнику і питань кадрів, але вона
не приймала, тоді він зателефонував
своїй дружині додому і остання із
відділення зв*язку у м.Києві
направила другий примірник написаною
ним заяви про надання відпустки (як
«чорнобильцю» з 30.05.2014 року. Таку
заяву вона направила по факсу на
адресу відповідача, про що є документи
із відділення зв*язку.

Також пояснив, що його вже одного
разу було поновлено на роботі у
відповідача, тому відносини між ним та
керівництвом відповідача не є
нормальними.

Безпосередньо на запитання суду
пояснив, що поважною причиною
неприбуття його на роботу є
необхідність бути присутнім особисто
у Житомирській області 30.05.2014 року при
проведенні вказаних ним робіт (на
його дачі); наказу про відпустку на
30.05.2014 року він не бачив; про нього
йому відповідальними працівниками
відповідача не повідомлялось.

Крім того, визнав факт наявності
трудових відносин у нього із
відповідачем, які передбачають
керівництво керівниками підлеглими
їм працівниками, трудові обов*язки,
трудову дисципліну, розпорядок
робочого дня, необхідність прибувати у
робочі дні на роботу у визначене
місце, наявність певних наказів
(наприклад, про прийняття на роботу,
надання відпустки, звільнення з
роботи).

Також позивач пояснив, що він не
надавав комісії підприємства
будь-яких доказів про його
необхідність бути присутнім у
Житомирській обалсті 30.05.2014 року, але
вони (документи у нього є); зазначив, що
суду такі докази він не надавав , про
них перед оголошенням позовної заяви
не заявляв суду, хоча про таке йому
було роз*яснено. В остаточному
результаті позивач не заявив жодних
клопотань про приєднання таких
доказів і суд перейшов до судових
дебатів.

Представник відповідача позов не
визнав. Пояснив, що від відповідача
позивач (керівництво та інші
відповідальні (уповноважені) особи)
заяв щодо відпустки на 30.05.2014 року та
пільгової відпустки (у будь-який
період року, час), як ліквідатору
наслідків аварії на ЧАЕС до 30.05.2014 року
не надходили. Тому вважає, що позивач
без належно об оформлених документів
не прибув на роботу 30.05.2014 року.
Вважає, що позивач здійснив прогул -
невихід на роботу без поважних
причин; вказані причини (щодо
перебування у Житомирській області
30.05.2014 року взагалі, на його думку не є
поважними, щоб не виходити на роботу,
крім того, позивач, не надав суду
жодних доказів про такі причини.
Вважає поважними причинами -
захворювання працівника, можливо
певні тяжкі обставини у його побуті,
раптове захворювання близьких
родичів.

Не заперечив наявність пільг у
позивача щодо його права взяти
відпустку у будь-який зручний для
нього час протягом року.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача , дослідивши
матеріали справи, дійшов висновку, що
позов не підлягає задоволенню.

Позивач і представник відповідача в
судовому засіданні визнали
загальновідомі обставини щодо
виконання працівником трудових
обов*язків, обумовлених договором
посадовими інструкціями правилами
внутрішнього трудового розпорядку;
позивач пояснив, що він працював у
відповідача (його попередників)
протягом близько 40 років і знає, що
працівник зобов*язаний щодня у
робочі дні виходити на роботу, має
право не виходити у випадку наявності
наказів про відпустку, перебуванні
тимчасово непрацездатним.

Тому ці обставини , суд не досліджує ,
не аналізує а також норми трудового
законодавства та вважає (обставини)
такими, що не потребують доказування
(ч.ч.1,2 ст. 61 ЦПК України).

Відповідно до ст. 40.ч. 4 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк може бути
розірвано власником або уповноваженим
ним органом у випадку прогулу без
поважних причини.

Сторони у судовому засіданні
фактично зосередили предмет
доказування на тому: чи був невихід
позивача на роботу 30.05.2014 року за
поважних, чи за неповажних причин, не
оспорюючи, що у вказаний день позивач
дійсно був відсутній на роботі у
відповідача.

З обсягу позовних вимог, викладених у
тексті позовної заяви від 27.07.2014 року
(а.с.11-12), яку суд і розглядав за
наполяганням позивача видно, що
позивач не заявляв інших, окрім
визнання незаконним звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
коштів, позовних вимог.

Оскільки представник відповідача
заперечує , як поважну причину
відсутності на роботі позивача -
30.05.2014 року - вказану останнім
необхідність бути присутнім у
Житомирській області при вирішенні
ним певних своїх життєвих питань, то
суд, дотримуючись вимог щодо
змагальності, диспозитивності
позовних вимог, а також змісту КЗпП
України, норми якого регулюють
відносини працівників із власниками
підприємств або уповноваженими ними
особами (наприклад, керівниками
підприємств), не вбачає підстав
вважати вказану причину відсутності
позивача на роботі 30.05.2014 року
поважною.

Крім того, суд враховує, що позивачу
було роз*яснино заявити про обсяг
доказів перед оголошенням позовної
заяви, але він не заявив про докази,
які обґрунтовують його особисту
присутність 30.05.2014 року у Житомирській
області.

Посилання позивача в тексті позовної
заяви на те, що він не знав про те, що
наказу про відпустку на 30.05.2014 року
немає, також , на думку суду, не є
поважною причиною його невиходу на
роботу, тим більше, що він сам
пояснив про «напружені» його
відносини із керівництвом
відповідача. Тому, на думку суду,
він відповідно до трудового
законодавства повинен був
заздалегідь отримати наказ
(розпорядження), можливо інший дозвіл
від уповноважених керівників
відповідача, щодо свого невиходу на
роботу 30.05.2014 року.

Посилання позивача на те, що ним була
передана заява про надання відпустки,
але наказ про таку відпустку не
видано, суд міг враховувати у
випадку заявлення позивачем певних
позовних вимог щодо такої відпустки,
обов*язку її надати, визнання
неправомірними дій відповідача з
цього приводу.

Тому отримання відповідачем заяви
позивача щодо відпустки на 30.05.2014 року
, або її неотримання в даному
конкретному випадку не впливає на
результат спору за визначеними
позивачем позовними вимогами,
оскільки працівник має право не
виходити на роботу у випадку, якщо є
відповідне розпорядження (наказ)
керівництва підприємства, де він
працює, у випадку, якщо таке
розпорядження незаконно не видається,
то він має право оскаржити дії
керівництва з цього приводу у
встановленому законом порядку, в тому
числі і до суду.

Враховуючи, що позивач таких вимог не
заявив, то суд вирішує справу лише в
частині поважності, чи неповажності
причин неприбуття на роботу позивача
30.05.2014 року.

Суд вважає, що питання
житлово-побутового характеру за
загальновідомими обставинами
вирішуються працівниками у неробочий
час (вихідні дні, святкові, неробочі
дні, в період відпустки). Як
достовірно встановлено, позивач у
відпустці 30.05.2014 року (щодо його
трудових відносин із відповідачем) не
перебував.

З огляду на викладене, суд вважає, що
позивач всупереч приписам ст.. 60 ЦПК
України доказів про поважність таких
причин не надав. Викладене підстав
для визнання незаконним його
звільнення немає. Інші його вимоги є
похідними від зазначеної, тому вони
також не підлягають задоволенню

Керуючись ст. ст. 212-214, ЦПК України, суд

вирішив:

Позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом 10 днів з
дня його проголошення на адресу
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд, учасниками розгляду
справи, які не були при його
проголошенні - протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя: