У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до арбітражного
керуючого Корольова Вадима
Вячеславовича, ОСОБА_10, ОСОБА_5, третя
особа: фізична особа підприємець -
ОСОБА_6, про визнання недійсними
договорів купівлі - продажу, за
касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє від
імені публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк», на рішення апеляційного
суду Харківської області від 16 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із указаним позовом.
Зазначало, що 26 лютого 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та фізичною особою
ОСОБА_6 було укладено кредитний договір
№ НАЕЕGК 01270013, за яким банк надав
позичальнику кредит у розмірі 115 364
доларів США на придбання квартири. 19
вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та фізичною особою ОСОБА_6 було
укладено кредитний договір № НАН2GА
00000052, за яким банк надав позичальнику
кредит у розмірі 101882,16 доларів США на
придбання квартири. На забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором від 26 лютого 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та фізичною особою
ОСОБА_6 укладено договір іпотеки №
НАЕЕGК 01270013 від 26 лютого 2008 року, за
умовами якого ОСОБА_6 надав банку
(іпотекодержателю) в іпотеку квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Крім
того, з метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором від
19 вересня 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та фізичною особою ОСОБА_6
укладено договір іпотеки № НАН2GА 00000052
від 19 вересня 2008 року за умовами якого
останній передав банку в іпотеку
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_2. На початку 2009 року за заявою
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6
розпочата процедура його банкрутства.
Постановою господарського суду
Харківської області від 13 липня 2009 року
фізичну особу-підприємця ОСОБА_6
визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру, призначено
ліквідатором арбітражного керуючого
Бережного О.І., визначено строк
ліквідаційної процедури - до 13 січня 2010
року. Оскільки зобов'язання ОСОБА_6
перед ПАТ КБ «ПриватБанк» не пов'язані
з підприємницькою діяльністю
останнього, банк не заявляв свої вимоги
у процедурі банкрутства, і не був його
кредитором у розумінні Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
то іпотечне майно не могло бути
включено до ліквідаційної маси. Крім
того, постановою господарського суду
про визнання банкрутом нерухоме майно
ОСОБА_6, яке він передав в іпотеку банку,
не було включено до ліквідаційної маси.
Незважаючи на це, 28 грудня 2010 року між
ліквідатором ФОП ОСОБА_9 - арбітражним
керуючим Корольовим В.В. та Оскаленком
Д.П. було укладено спірні договори
купівлі-продажу нерухомого майна, що
було предметом договорів іпотеки від 26
лютого 2008 року та 19 вересня 2008 року і
перебувало під забороною відчуження:
квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2,
чим порушені права іпотекодержателя.
Оскільки предмети іпотеки не було
включено до ліквідаційної маси, продаж
вчинено без згоди іпотекодержателя,
іпотечне майно було продано за
заниженою ціною, яка значно менша
ринкової, кошти від реалізації квартир
за спірними договорами у ліквідаційній
процедурі до ПАТ КБ «ПриватБанк» не
надходили, продаж вчинено із
порушенням процедури продажу, просило
визнати недійсними договори
купівлі-продажу квартир.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 22 серпня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано
недійсними спірні договори
купівлі-продажу, вирішено питання про
стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 16 січня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_7, яка діє від імені публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк», звернулася до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить рішення апеляційної інстанції
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що
спірні договори купівлі-продажу
нерухомого майна, що є предметом
іпотеки, були укладені арбітражним
керуючим у процесі ліквідації
іпотекодавця, якого в установленому
законом порядку визнано банкрутом, та
на час укладення спірних договорів
судове рішення про скасування всіх
арештів майна боржника було чинним,
тому дійшов висновку, що до
правовідносин, які виникли між
сторонами, підлягали застосуванню
норми Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», а не норми
Закону України «Про іпотеку».

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися неможливо.

Судами встановлено, що 26 лютого 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізичною
особою ОСОБА_6 було укладено кредитний
договір № НАЕЕGК 01270013, за яким банк
надав позичальнику кредит у розмірі 115
364 доларів США на придбання квартири. 19
вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та фізичною особою ОСОБА_6 було
укладено кредитний договір № НАН2GА
00000052, за яким банк надав позичальнику
кредит у розмірі 101882,16 доларів США на
придбання квартири.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором від 26 лютого 2008
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
фізичною особою ОСОБА_6 укладено
договір іпотеки № НАЕЕGК 01270013 від 26
лютого 2008 року, за умовами якого ОСОБА_6
надав банку (іпотекодержателю) в
іпотеку квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором від 19 вересня 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та фізичною особою
ОСОБА_6 укладено договір іпотеки №
НАН2GА 00000052 від 19 вересня 2008 року за
умовами якого останній передав банку в
іпотеку квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_2.

На підставі рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 27 січня 2010
року було звернено стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 від 1
лютого 2010 року звернено стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2.

На підставі постанови господарського
суду Харківської області від 13 вересня
2009 року № Б-50/48-09 СПДФО ОСОБА_6 було
визнано банкрутом та розпочато
ліквідаційну процедуру, арбітражним
керуючим було призначено Бережного О.І.
Ухвалою господарського суду
Харківської області від 15 листопада 2010
року арбітражним керуючим призначено
Корольова В.В.

Пунктом 2 розділу 6 прикінцевих
положень Закону України «Про іпотеку»
визначено, що законодавчі та інші
нормативно-правові акти, прийняті до
набрання чинності цим Законом,
застосовуються у частині, що не
суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про
визнання правочину недійсним може бути
заявлена як однією із сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодавець має право
виключно на підставі згоди
іпотекодержателя відчужувати предмет
іпотеки.

Встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» як
іпотекодержатель спірного нерухомого
майна згоди на укладення договорів
купівлі-продажу предметів іпотеки не
давав, на момент проведення їх
відчуження на вказані предмети іпотеки
за рішеннями судів було звернуто
стягнення, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про порушення
прав та охоронюваних законом інтересів
банку та правильно визнав недійсними
договори купівлі-продажу.

При встановленні зазначених обставин
судом першої інстанції не було
порушено норм процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права й скасоване
апеляційним судом помилково.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що проведення відчуження
предметів іпотеки 28 грудня 2010 року
ліквідатором ФОП ОСОБА_9 - арбітражним
керуючим Корольовим В.В. Оскаленку Д.П.
відповідно до Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
не може бути підставою для відмови у
задоволенні позову.

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» не було
кредитором фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 у процедурі його банкрутства, а
останній боржником позивача у
розумінні вказаного Закону.

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону
(тут і в подальшому цей Закон в редакції
на час визнання фізичної
особи-підприємця банкрутом та
укладення оспорюваних договорів
купівлі-продажу) боржником є суб'єкт
підприємницької діяльності,
неспроможний виконати свої грошові
зобов'язання перед кредиторами, у тому
числі зобов'язання щодо сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів),
протягом трьох місяців після настання
встановленого строку їх сплати, а
кредитором - юридична або фізична
особа, яка має у встановленому порядку
підтверджені документами вимоги щодо
грошових зобов'язань до боржника, щодо
виплати заборгованості із заробітної
плати працівникам боржника, а також
органи державної податкової служби та
інші державні органи, які здійснюють
контроль за правильністю та
своєчасністю справляння єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Між тим, правовідносини з приводу
укладення договору кредиту, його
виконання, на забезпечення якого були
укладені договори іпотеки, виникли між
банком та ОСОБА_6 не як суб'єктом
підприємницької діяльності, а як
фізичною особою.

Отже, у суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_6 будь-яких
зобов'язань перед банком не існувало, а
відтак останній не міг бути його
боржником у процесі проведення
ліквідаційної процедури.

На користь цього вказує і та обставина,
що в ухваленому господарським судом
рішенні про визнання фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 банкрутом
вказано на те, що передані останнім в
іпотеку квартири знаходяться під
обтяженням для забезпечення виконання
ним зобов'язань як фізичної особи, вони
не можуть бути використані для
погашення заборгованості, яка виникли
у зв'язку із господарською діяльністю
боржника, і на них не може бути
звернуте стягнення на погашення
будь-якої іншої заборгованості крім
тієї, яку вони забезпечують. Тобто,
господарським судом зроблено висновок
про те, що зазначені квартири не
входять до ліквідаційної маси
банкрута.

Як зазначено у ст. 23 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
з дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури, зокрема, скасовується арешт,
накладений на майно боржника,
визнаного банкрутом, чи інші обмеження
щодо розпорядження майном такого
боржника. Накладення нових арештів або
інших обмежень щодо розпорядження
майном банкрута не допускається.

Однак, з огляду на те, що боржником у
ліквідаційній процедурі є фізична
особа-підприємець ОСОБА_6, обмеження
стосуються саме того майна, яке
використовується ним як суб'єктом
підприємницької діяльності, а не
фізичною особою і обмеження щодо якого
випливають з реалізації його прав і
обов'язків саме як фізичної особи.

Встановлені ст. ст. 47, 48 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
особливості банкрутства суб'єкта
підприємницької
діяльності-громадянина, згідно яких
останній відповідає за своїми
зобов'язаннями і тим майном, яке
належить йому як фізичній особі, за
встановлених обставин на законність
ухваленого судом першої інстанції
рішення не впливають.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
іпотеку» (в редакції на час укладення
оспорюваних договорів) недотримання
умови про державну реєстрацію
обтяження нерухомого майна іпотекою
іпотечний договір є дійсним, але вимога
іпотекодержателя не набуває
пріоритету відносно зареєстрованих
прав чи вимог інших осіб на передане в
іпотеку нерухоме майно.

Зареєстрованих прав чи вимог інших
осіб на передані в іпотеку квартири
судами не встановлено.

При вирішенні спору суд апеляційної
інстанції на зазначені обставини та
наведені положення законодавства
уваги не звернув.

Пославшись на правову позицію
Верховного Суду України, викладену у
прийнятій ним 26 червня 2013 року
постанові у справі № 6-58 цс13 суд
апеляційної інстанції не звернув уваги
на те, що у вказаній справі цим судом
зроблені висновки з приводу
правовідносин, які виникли у зв'язку з
відчуженням майна переданого в іпотеку
під час проведення ліквідаційної
процедури боржника - юридичної особи в
межах справи про банкрутство, та не
врахував встановлених законодавством
особливостей та відмінностей
проведення ліквідаційної процедури
такого боржника і фізичної
особи-підприємця.

За таких обставин, погодитись з
ухваленим апеляційним судом рішенням
неможливо, воно підлягає скасуванню із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції, ухваленого згідно із
законом, яке було помилково скасовано
апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє від
імені публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк», задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 16 січня 2014 року скасувати,
залишити в силі рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 22 серпня
2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук