У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Кафідової О.В., Нагорняка В.А., Мазур
Л.М., Писаної Т.О.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до Держави України в особі
Державного казначейства України,
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Дніпропетровській області про
відшкодування шкоди, завданої
незаконним рішенням органу державної
влади, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що 02
жовтня 2006 року його звільнено з органів
внутрішніх справ у зв'язку з виходом на
пенсію за вислугу років та з 03 жовтня 2006
року пенсійним відділом Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Дніпропетровській області (далі -
УМВС України в Дніпропетровській
області) призначена пенсія, нарахована
відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006
рік» від 20 грудня 2005 року.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 16 травня 2013 року
визнано незаконними дії ГУ МВС України
в Дніпропетровській області щодо
нарахування позивачу пенсії в порядку
ст. 40 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік» і зобов'язано
зробити перерахунок та виплату
недоплаченої пенсії відповідно до ч. 3
ст. 43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» (у редакції від 04 квітня 2006 року) з
розміру грошового забезпечення за
останньою посадою перед звільненням з
урахуванням усіх надбавок з часу
призначення йому пенсії за вислугу
років.

Просив стягнути з Держави України в
особі Державного казначейства України
7 тис. грн на відшкодування моральної
шкоди, завданої незаконними діями
органу державної влади, на підставі ст.
ст. 1173, 1174 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 18
грудня 2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, керувався тим, що
правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються нормами
пенсійного законодавства та є такими,
що мають соціальну природу. Правові
підстави, передбачені ст. ст. 1173, 1174 ЦК
України та Законом України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», є взаємовиключними.

Із такими висновками судів погодитися
не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 працював
на посаді помічника начальника -
оперативного чергового чергової
частини Нікопольського РВ УМВС України
в Дніпропетровської області. Наказом
УМВС України від 31 серпня 1997 року
№ 86 позивачу присвоєно звання майора
міліції.

Наказом УМВС України в
Дніпропетровській області від 02 жовтня
2006 року ОСОБА_6 звільнено з органів
внутрішніх справ у зв'язку з виходом на
пенсію.

З 03 жовтня 2006 року пенсійним відділом
УМВС України в Дніпропетровській
області ОСОБА_6 призначена пенсія,
нарахована відповідно до ч. 1 ст. 40
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року
без врахування доплати за роботу в
нічний час у розмірі 35 % посадового
окладу.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 16 травня 2013 року
визнано незаконними дії ГУ МВС України
в Дніпропетровській області щодо
нарахування ОСОБА_6 пенсії в порядку ч. 1
ст. 40 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня
2005 року, зобов'язано Головне
управління Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області здійснити
перерахунок та виплату пенсії
ОСОБА_6 відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» (у редакції
від 04 квітня 2006 року) з розміру
грошового забезпечення за останньою
посадою перед звільненням з
урахуванням усіх надбавок з часу
призначення йому пенсії за вислугу
років

У постанові від 16 травня 2013 року Вищий
адміністративний суд України зазначав,
що за наявності декількох законів,
норми яких по-різному регулюють
конкретну сферу суспільних відносин,
під час вирішення спорів у цих
відносинах, повинні застосовуватися
положення закону з урахуванням дії
закону в часі за принципом пріоритету
тієї норми, яка прийнята пізніше, а
саме: Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» (у редакції від 04 квітня 2006 року),
яким установлено порядок визначення
грошового забезпечення для обчислення
пенсій військовослужбовцям та
заборонено змінювати положення Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб».

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК
України.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.
3 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (далі - Постанова), під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

За п. 9 Постанови розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

При вирішенні питання щодо наявності
протиправних дій заподіювача шкоди
судам необхідно було звернути увагу, що
позивач протягом більше шести років
був позбавлений можливості отримувати
пенсію у повному обсязі і весь цей час
звертався до органів державної влади з
проханням поновити його порушені
права. ОСОБА_6 наголошував на порушенні
його права на соціальний захист у
зв'язку з неправомірним нарахуванням
йому розміру пенсії.

При цьому дії ГУ МВС України в
Дніпропетровській області визнано
незаконними постановою Вищого
адміністративного суду України від
16 травня 2013 року, вказана
постанова набрала законної сили і
встановлені нею обставини є
преюдиційними в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України.

За загальними правилами при
відшкодуванні майнової шкоди діє
презумпція вини. Тобто відсутність
вини у спричиненні шкоди повинен
доводити сам заподіювач шкоди, на що
суди не звернули уваги.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений
принцип змагальності сторін у
цивільному судочинстві. Відповідно до
ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст.
57−?60 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суди не уточнили позовних вимог ОСОБА_6,
оскільки позивач посилався на вимоги
ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, які не є такими,
що застосовуються одночасно, не
встановили фактичні обставини, не
дослідили докази, надані сторонами, а
суд касаційної інстанції зазначеними
повноваженнями не наділений, тому
судові рішення належить скасувати, а
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18
грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: О.В. Кафідова Л.М.
Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана