У Х В А Л А

Іменем України

19 серпня 2014 року
м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області
в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Дроботі В. В., Бисаги Т. Ю.

при секретарі - Чучка Н. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
від імені якого діє його представник
ОСОБА_2, на рішення Рахівського
районного суду від 3 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до Рахівської
районної лікарні, ОСОБА_3 про визнання
заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рахівського районного суду
від 3 березня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 про визнання заповіту
недійсним - відмовлено.

На це рішення позивач ОСОБА_1, від імені
якого діє його представник ОСОБА_2,
подав апеляційну скаргу. Апелянт
вказує на те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необґрунтованим, ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Дослідивши зібрані у справі матеріали,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

У відповідності до статті 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі
(ч.1 ст. 11 ЦПК України).

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 58, 59 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (стаття 60 ЦПК України).

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З матеріалів справи слідує, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, батько
позивача (а.с.9).

30 серпня 2008 року, за життя спадкодавця,
ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє
майно, де б воно не знаходилося та з
чого б воно не складалося, і взагалі все
те, що на день смерті належатиме йому і
на що він за законом матиме право,
заповів своїй дружині ОСОБА_5 (а.с.8).

Звертаючись до суду з позовом про
визнання заповіту недійсним позивач,
який є сином померлого ОСОБА_4,
посилався на те, що його батько -
спадкодавець, хворів на рак, в
результаті чого йому вводилися різні
препарати, в тому числі наркотичної
дії, а отже в момент складання заповіту
він не міг усвідомлювати своїх дій та
керувати ними.

Однак, такі твердження позивача
належними, допустимими та достатніми
доказами не підтверджені.

Згідно абз 9 п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року N 7 заповіт є
правочином, тому на нього поширюються
загальні положення про правочини, якщо
у книзі шостій ЦК немає відповідного
правила.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Згідно наявного у справі акту
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 73 (а.с.152-155), яка була
проведена з 7 травня по 13 травня 2013 року,
слідує, що комісія лікарів
судово-психіатричних експертів
прийшла до висновку, що на час
складання заповіту ОСОБА_4 психічним
захворюванням не страждав, а виявляв
ознаки астенічного синдрому внаслідок
раку печінки, про що свідчать дані
стаціонарних обстежень і лікувань та
клінічні ознаки - загальна слабкість,
головні болі, порушення сну. При цьому,
даний стан не позбавляв здатності
заповідача ОСОБА_4 розуміти значення
своїх дій та керувати ними.

Аналогічні висновки можна зробити з
пояснень чергуючого лікаря Урбана
Івана Яношовича, хірурга Рахівської
районної лікарні, який чергував в
лікарні, коли там знаходився заповідач
ОСОБА_4, та який посвідчив даний заповіт
(а.с.131). Зокрема, лікар пояснив, що перед
посвідченням заповіту він оглянув
хворого (в тому числі на здатність
усвідомлювати свої дії та керувати
ними), переглянув історію хвороби та
виписку з Івано-Франківської лікарні,
що дало йому можливість встановити, що
хворий не перебував під дією
наркотичних засобів, психотропних
речовин і прекурсорів та міг
усвідомлювати свої дії та керувати
ними.

Про те, що психіатричних порушень у
хворого не спостерігалося, свідчать і
пояснення медичної сестри
терапевтичного відділення Рахівської
районної лікарні, в якому знаходився
заповідач ОСОБА_4 в період з 18 серпня 2008
року по 8 вересня 2008 року (а.с.133).

Такі ж самі висновки можна зробити і з
пояснень районного кардіолога
Рахівської районної лікарні Волчек Л.
І. Зокрема, згідно його показів, під час
перебування хворого у стаціонарі
терапевтичного відділу, даних про його
психічні розлади особистості не було. У
хворого спостерігався
інтоксикардійний синдром, зумовлений
онкологічним процесом. Потреби
призначення наркотичних препаратів на
момент перебування у стаціонарі не
було.

Колегія враховує, що під час розгляду
справи судом І інстанції, ухвалою
Рахівського районного суду від 22
листопада 2013 року було задоволено
клопотання представника позивача та
призначено у справі повторну комісійну
посмертну судово-психіатричну
експертизу (Т.1, а.с.240-242). Однак, у
подальшому така експертиза проведена
не була, ухвалою Рахівського районного
суду від 28 січня 2014 року провадження у
справі було відновлено (Т.2, а.с.8), а
ухвалою цього ж суду від 3 березня 2014
року у задоволенні клопотання про
призначення повторної експертизи
відмовлено (Т.2, а.с.27-28).

В апеляційній скарзі представник
позивача вказав на цю обставину, однак
клопотання про призначення повторної
експертизи не заявив (Т.2, а.с.45-50). У
судове засідання в апеляційній
інстанції позивач та представник
позивача не з'явилися, хоча
повідомлялися про час та місце
слухання належним чином, додаткових
клопотань суду не заявляли.

Враховуючи наведене, а також те, що
наявний у справі висновок експерта є
обґрунтованим, не суперечить іншим
матеріалам справи, підстав для
призначення повторної експертизи
колегія не вбачає.

З матеріалів справи слідує, що під час
складання заповіту ОСОБА_4 міг розуміти
свої дії та керувати ними, під дією
наркотичних чи інших препаратів не
перебував.

Відмовляючи в задоволенні позову суду
першої інстанції правильно встановив
фактичні обставини справи та прийшов
до висновку, що позовні вимоги не
доведені, а підстав для визнання
заповіту недійсним немає.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування немає, а доводи
апеляційної скарги, на думку колегії
суддів, не є істотними.

Керуючись статтею 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені
якого діє його представник ОСОБА_2, -
відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від
3 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
____________

Судді
____________

____________