УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О., суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Банк Таврика» до ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_7, про стягнення заборгованості
за кредитним договором, звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11 березня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської
області від 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ПАТ «Банк Таврика»
звернулося до суду із зазначеним
позовом посилаючись на те, що між ним та
ОСОБА_7 12 квітня 2005 року було укладено
кредитний договір, відповідно до якого
позичальнику було надано кредит в сумі
70 000,00 доларів США, строком користування
до 10 квітня 2009 року, зі сплатою 16 %
річних за користування кредитними
коштами. Відповідно до п. 2.1.1.
кредитного договору поновлювальність
кредитної лінії припиняється 12 квітня
2008 року, а погашення кредиту
відбувається відповідно до графіка
погашення кредиту.

Додатковою угодою № 2 від 21 листопада
2007 року кредитна лінія була змінена на
мультивалютну, збільшено ліміт до 140 000
доларів США, встановлена процента
ставка в гривнях - 20,5 % річних, 15 % в євро
та 16 % в доларах США. Додатковою угодою
№ 3 від 25 червня 2008 року збільшені
відсоткові ставки за користування
кредитними коштами: в гривні - 21 %
річних, євро - 15,5 % річних та в доларах
США - 16,5 % річних. Додатковою угодою № 4
від 27 жовтня 2008 року встановлена
відсоткова ставка по кредиту доларів
США-17,5 % річних; пунктом 4.1 визначено
порядок та строки повернення кредитних
коштів: до останнього робочого дня
місяця, за який здійснюється
розрахунок та в останній день
погашення коштів по кредиту.

На забезпечення зобов'язань за
кредитним договором було укладено
договір іпотеки від 12 квітня 2005 року з
майновим поручителем ОСОБА_6 - дружиною
позичальника, предметами якого були:
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке
складається з житлового будинку літ. А,
заг. пл. 174,1 кв. м, жил. пл. - 92,2 кв. м,
сарай-кухня літ. Б, погріб під. літ. Б,
замощення № 1, свердловина № 11, огорожа
№ 1, 2 та земельна ділянка за адресою:
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:01:005:0013.

Право власності на предмети іпотеки
належить іпотекодавцю на праві
спільної сумісної власності подружжя.

Позичальником умови кредитного
договору не виконувалися, кредит не
погашався та не сплачувалися проценти
за його користуванням, банком
неодноразово направлялися боржнику
повідомлення про наявність боргу з
вимогою погашення у 30-ти денний термін,
однак вимоги банку боржником залишені
без виконання.

З урахуванням наведеного позивач
просив суд стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 984 419,89 грн за рахунок
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду від 11 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 27 січня 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача
984 419,89 грн за рахунок та шляхом
звернення на предмет іпотеки:
домоволодіння що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, яке складається з
житлового будинку літ. А, заг. пл. 174,1 кв.
м, жил. пл.-92,2 кв. м, сарай-кухня літ. Б,
погріб під. літ. Б, замощення № 1,
свердловина № 11, огорожа № 1,2; земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий номер :01:005:0013.

Встановлено спосіб реалізації
предмету застави шляхом проведення
аукціону (публічних торгів) у межах
процедури виконавчого провадження.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування зазначених
судових рішень із направленням справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судами встановлено, що 12 квітня 2005 року
між Акціонерним банком «Таврика»,
правонаступником якого є ПАТ «БАНК
«ТАВРИКА» та ОСОБА_7 було укладено
договір про кредитну лінію № 257-ф,
відповідно до якого позичальник
отримав кредит в сумі 70 000,00 доларів США,
строком користування до 10 квітня 2009
року, зі сплатою 16 % річних за
користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 2.2.5. договору, банк має
право на дострокове стягнення
заборгованості з позичальника, в т.ч.
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, за умови наявності такої, суму
заборгованості за даним договором, при
порушенні позичальником будь-яких умов
договору, зокрема, при одноразовому
простроченні сплати відсотків.

Додатковими угодами до вказаного
договору вносилися зміни в частині
розміру відсотків, порядку і строків
погашення кредиту та сплати відсотків.
Зокрема, додатковою угодою № 2 від 21
листопада 2007 року кредитна лінія була
змінена на мультивалютну, збільшено
ліміт до 140 000 доларів США, встановлена
процента ставка в гривнях - 20,5 % річних,
15 % в євро та 16 % в доларах США.
Додатковою угодою № 3 від 25 червня 2008
року збільшені відсоткові ставки за
користування кредитними коштами: в
гривні - 21 % річних, євро - 15,5 % річних та в
доларах США - 16,5 % річних. Додатковою
угодою № 4 від 27 жовтня 2008 року
встановлена відсоткова ставка по
кредиту доларів США - 17,5 % річних;
пунктом 4.1 визначено порядок та строки
повернення кредитних коштів, а саме до
останнього робочого дня місяця, за який
здійснюється розрахунок та в останній
день погашення коштів по кредиту.

Кредитні кошти надавалися
Позичальнику в доларах США відповідно
до його заяв на видачу кредиту. Цільове
використання кредиту - придбання та
облаштування земельної ділянки.

На забезпеченням зобов'язань
позичальника за договором про кредитну
лінію № 257-ф та додатковими угодами до
нього, 12 квітня 2005 року між Акціонерним
банком «Таврика» та ОСОБА_6, яка
виступала майновим поручителем ОСОБА_8,
укладено договір іпотеки, за яким в
іпотеку передано належне їй нерухоме
майно, а саме:

- домоволодіння, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та складається з
житлового будинку літ. А, загальною
площею - 174,1 кв. м, жилою площею - 92,2 кв. м,
сарай-кухня літ. Б, погріб під. літ. Б,
замощення № 1, свердловина № 11, огорожа
№ 1,2;

- земельну ділянку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:01:005:0013.

Договір іпотеки нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріально
округу ОСОБА_9 зареєстрований в реєстрі
№ 740.

Відповідно до п. 2.5. Договору іпотеки
іпотекодержатель має право звернути
стягнення на предмет іпотеки у
випадках якщо кредит, проценти, штрафні
санкції, які були забезпечені заставою
не будуть сплачені у строк,
передбачений кредитним договором.

ОСОБА_8 належним чином свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконав, з огляду на що станом на 31
жовтня 2012 року у нього утворилась
заборгованість на загальну суму 123 160, 25
доларів США, що в гривневому
еквіваленті складає - 984 419,89 грн.

Вимоги щодо погашення боргу
неодноразово направлялись як
позичальнику так і іпотекодавцю на
адреси, вказані в договорі про кредитну
лінію № 257-ф та договорі іпотеки за №
05/875 та № 05/876 від 21 квітня 2009 року, № 05/590
від 22 грудня 2010 року, № 23/2257 та № 23/2258
від 16 серпня 2012 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що оскільки відповідач
не виконує свої зобов'язання по
кредитному договору банк має право
задовольнити свої вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що відповідає ст. 33 Закону
України «Про іпотеку».

Однак, звертаючи стягнення на предмет
іпотеки суди помилково не застосували
вимоги ст. 39 Закону України «Про
іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 вересня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що резолютивна
частина рішення суду в разі
задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як статті 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК.
Зокрема, у ньому в обов'язковому
порядку має зазначатись: загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; спосіб
реалізації предмета іпотеки - шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу шляхом
надання права іпотекодержателю на
продаж предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації (при цьому суд
може зазначити, що початкова ціна
встановлюється на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій).

В порушення зазначених вимог закону
суд першої інстанції, задовольняючи
позов про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки, в
резолютивній частині рішення не
зазначив початкову ціну предмета
іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд апеляційної інстанції на вказане
порушення уваги не звернув та залишив
рішення суду першої інстанції без
зміни.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що судові
рішення судів попередніх інстанцій
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
березня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Київської області від 27 січня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук