У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 18 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 1969
року по 10 грудня 2013 року. В період шлюбу
вони набули житловий будинок по
АДРЕСА_1, житловий будинок по АДРЕСА_2,
садовий будинок по АДРЕСА_3, земельну
ділянку, площею 0,1 га, по
АДРЕСА_4. Рішенням Люботинського
міського суду Харківської області від
24 вересня 2013 року розподілено майно
сторін, яке було набуте під час шлюбу, а
саме, визнано за сторонами право
власності по Ѕ частині на вказане
майно. Через сварки між сторонами
користування спільною власністю є
неможливим. Враховуючи викладене,
позивач просив виділити йому житловий
будинок, загальною площею 80,2
кв. м, житловою площею 51,4 кв. м, з
надвірними будівлями і спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1. Також просив
визнати за відповідачем право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_2, садовий будинок по АДРЕСА_4 та
земельну ділянку, площею 0,1 га, по
АДРЕСА_4.

Рішенням Люботинського міського суду
Харківської області від
31 березня 2014 року позов задоволено.
Перерозподілено між співвласниками
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на
об'єкти: житловий будинок по АДРЕСА_1,
житловий будинок по АДРЕСА_2, садовий
будинок по АДРЕСА_4, земельну ділянку,
площею 0,1 га, по АДРЕСА_4, які
перебувають у спільній частковій
власності. Визнано за ОСОБА_4 право
власності в цілому на житловий будинок,
загальною площею 80,2 кв. м, у тому числі
житловою площею 51,4 кв. м, з надвірними
будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.
Визнано за ОСОБА_5 право власності в
цілому на житловий будинок, загальною
площею 16,7 кв. м, у тому числі житловою
площею 10 кв. м, з надвірними
будівлями і спорудами по АДРЕСА_2; на
садовий будинок, загальною площею
29,7 кв. м, у тому числі житловою площею 18,7
кв. м, з надвірними будівлями і
спорудами по АДРЕСА_4; на земельну
ділянку, площею 0,1 га, по АДРЕСА_4.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 18 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його
представник ОСОБА_6, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просять скасувати
рішення апеляційного суду і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

У поданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що
оскаржуване рішення апеляційного суду
є законними та обґрунтованими, у
процесі розгляду справи судом
апеляційної інстанції не порушені
норми матеріального та процесуального
права, а тому це судове рішення
необхідно залишити без змін, а
касаційну скаргу - відхилити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судами першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу
необхідно відхилити, а оскаржуване
судове рішення залишити без змін.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_6 не дають
підстав для висновку про порушення
апеляційним судом норм процесуального
та матеріального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
задоволенні позову, апеляційний суд,
враховуючи вимоги статей 21, 24, 41
Конституцій України, 317, 316, 319, 321, 358, 391 ЦК
України, вірно виходив із того, що
житловий будинок по АДРЕСА_2, який на
думку позивача повинен перейти у
власність відповідача, не придатний до
проживання. Крім того, садовий будинок
по АДРЕСА_4, в якому вимушена
проживати ОСОБА_5, не має статусу
житлового будинку. Вимоги, заявлені
позивачем до відповідача, не співмірні.
ОСОБА_4 також не доведено і не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх вимог.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновків апеляційного суду не
спростовують.

Отже, оскаржуване судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому його слід залишити без змін, а
касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 18 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.С. ВисоцькаЛ.М. МазурТ.О. Писана