АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7633/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бібік М.М. Доповідач - Черненкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2,
ОСОБА_3, приватного акціонерного
товариства «Науково-виробниче
об'єднання «Созидатель», виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради на рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
01 квітня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до приватного акціонерного
товариства «Науково-виробниче
об'єднання «Созидатель», ОСОБА_3,
ОСОБА_2, виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_5, третя особа: комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради про визнання недійсними
угод про відступлення, визнання
незаконним рішення, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

06 вересня 2011 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 7 липня 2004 року між нею та
акціонерним товариством закритого
типу «Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель», правонаступником якого є
приватне акціонерне товариство
«Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель» (далі ПрАТ «НВО
«Созидатель»), укладено договір про
інвестування житлового будівництва, за
яким вона зобов'язалася прийняти
участь в інвестуванні будівництва
багатоповерхового будинку по АДРЕСА_1 у
м. Дніпропетровську, а АТЗТ «НВО
«Созидатель» зобов'язалося
організувати будівництво та передати
їй у власність нежитлове приміщення,
загальною площею 298,72 кв. м на першому
поверсі будівлі. 7 липня 2004 року вона
повністю виконала умови договору,
сплативши грошові кошти, про що їй була
видана відповідна довідка. 20 грудня 2009
року їй стало відомо, що 7 липня 2004 року
між нею, АТЗТ «НВО «Созидатель» та
ОСОБА_3 нібито була укладена угода про
відступлення договору, згідно з якою
вона передала на користь останньої всі
свої права і обов'язки, а ОСОБА_3 замість
неї стала стороною договору відносно 1/2
частки загальної площі об'єкта
інвестування, але вона її не
підписувала. Крім того, їй стало відомо,
що за текстом договору з'явився ще один
інвестор ОСОБА_5, однак жодних
договорів, де було б указано другим
інвестором ОСОБА_5 вона не підписувала
та є одноособовим інвестором
нежитлового приміщення. У подальшому,
на підставі договорів, які вона не
укладала, рішенням виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року № 643 за
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 вирішено оформити
право власності на нежитлове
приміщення АДРЕСА_1, по 1/2 частці за
кожною, на які 30 березня 2007 року вони
зареєстрували право власності. 18
грудня 2008 року ОСОБА_7 померла. На
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 11 листопада 2008 року право
власності на 1/2 частку приміщення
АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 У
зв'язку з тим, що вона не підписувала
жодної угоди про відступлення, а також
жодного іншого правочину, окрім
договору про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року,
вважала, що відповідачами було
порушено її право, тому просила суд
визнати угоди про уступку договору
недійсними, рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року незаконним,
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 28 березня 2007 року та
про право на спадщину від 11 листопада
2008 року недійсними та визнати за нею
право власності на нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2013
року ухвалено: позов ОСОБА_4
задовольнити; угоду про уступку
договору від 7 липня 2004 року, укладену
між АТЗТ «НВО «Созидатель», ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 визнати недійсною; угоду про
уступку прав та обов'язків за договором
від 25 червня 2006 року, укладену між АТЗТ
«НВО «Созидатель», ОСОБА_8 та ОСОБА_7
визнати недійсною; рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року № 643 «Про
оформлення прав приватної власності на
нежитлові приміщення першої черги
адміністративно-житлового комплексу
літ. А-6-9, а-1 за адресою: АДРЕСА_1», в
частині оформлення права приватної
власності за ОСОБА_3 1/2 частки, за ОСОБА_7
1/2 частки нежитлового приміщення № 15,
загальною площею 292, 3 кв. м, ганок літ. а1
(договір від 7 липня 2004 року, угоди від 7
липня 2004 року, від 25 липня 2006 року)
визнати незаконним; свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
видане виконавчим комітет
Дніпропетровської міської ради 28
березня 2007 року, щодо реєстрації права
власності на нежитлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1; за ОСОБА_3 1/2 частка, за
ОСОБА_7 1/2 частка, визнати недійсним;
Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2
за заповітом померлої ОСОБА_7 від 11
листопада 2008 року визнати недійсним;
визнати за ОСОБА_4 право власності на
нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_1; вирішено питання про розподіл
судових витрат.

В апеляційній скарзі (т.2 а.с.239-243) ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати, як
необґрунтоване і ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволені позовних вимог
в повному обсязі.

В апеляційній скарзі (т.3 а.с.1-2) ОСОБА_3
просить рішення суду скасувати, як
необґрунтоване і ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволені позовних вимог
в повному обсязі.

В апеляційній скарзі (т.3 а.с.5-12) ПрАТ
«НВО «Созидатель» просить рішення суду
скасувати, як необґрунтоване і
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволені позовних вимог
в повному обсязі.

В апеляційній скарзі (т.3 а.с.34-38)
виконавчий комітет Дніпропетровської
міської ради просить рішення суду
скасувати, як необґрунтоване і
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволені позовних вимог
в повному обсязі.

Справа розглядалась судовими
інстанціями неодноразово.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції позивач не з'явилася, хоча
належним чином повідомлена про дату,
час та місце розгляду справи в
апеляційному суді Дніпропетровської
області, що підтверджено поштовим
повідомленням. Клопотання
представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9
про відкладення розгляду справи на
пізніший термін, визнавши причину
неявки його в судове засідання
апеляційної інстанції поважною,
посилаючись на прийняття ним участі в
цей же час у підготовчому засіданні
господарського суду Харківської
області, судова колегія не
задовольняє, оскільки не вбачає
підстав для визнання неявки
представника позивача в судове
засідання суду апеляційної інстанції
за поважною причиною. З урахуванням
положень статті 305 ЦПК України, судова
колегія вважає за можливе розглянути
справу у відсутності осіб, які не
з'явились до суду.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційних скарг в
їх межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із того, що
угоду про уступку договору від 7 липня
2004 року, укладену між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
необхідно визнати недійсною, оскільки
вона укладена з порушенням вимог ст. 203
ЦК України, тому що не була підписана
ОСОБА_4, що підтверджується висновком
почеркознавчої експертизи. Крім того,
приймаючи до уваги висновок
почеркознавчої експертизи, в частині
підтвердження дійсності підпису
ОСОБА_4 у договорі про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року, суд першої інстанції прийшов до
висновку про визнання недійсною угоди
про уступку договору від 25 червня 2006
року, укладеної між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_8 та ОСОБА_7 У
зв'язку з тим, що договір про уступку
від 7 липня 2004 року та договір уступки
від 25 червня 2006 року не створюють у
розумінні ЦК України юридичних
наслідків, рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року в частині
оформлення права власності за ОСОБА_3
та за ОСОБА_7 нежитлового приміщення №
15 загальною площею 292,3 кв. м, підлягає
визнанню незаконним та таким, що
порушує права ОСОБА_4 Також підлягає
визнанню недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 28
березня 2007 року, щодо реєстрації права
власності на нежиле приміщення АДРЕСА_1
за ОСОБА_3 1/2 частка, та за ОСОБА_7 1/2
частка. Також суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що підлягає
визнанню недійсним і свідоцтво про
право на спадщину на 1/2 частку
нежитлового приміщення АДРЕСА_1,
виданого на ім'я ОСОБА_2, оскільки
вказане майно не входило до складу
спадщини. Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4, в частині визнання права
власності за нею на вказані нежитлові
приміщення, суд першої інстанції
виходив із того, що вона виконала свої
зобов'язання за договором про
інвестування житлового будівництва
від 7 липня 2004 року, інвестувавши в
будівництво 100 % загальної площі
конкретного об'єкта інвестування.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

В обґрунтування рішення про
задоволення позовних вимог позивача
суд першої інстанції послався на те, що
позивачем надано довідку ПрАТ «НВО
«Созидатель» про вартість 1 м2
нежитлового приміщення на 1-поверсі по
АДРЕСА_1 у розмірі 700,0 доларів США (т.1
а.с.29) та довідку ПрАТ «НВО «Созидатель»
про інвестування будівництва 100 %
загальної площі нежитлового
приміщення № W1-1-1 (т.1 а.с.30).

З таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки довідка ПрАТ «НВО
«Созидатель» про вартість 1 м2
нежитлового приміщення на 1-поверсі по
АДРЕСА_1 у розмірі 700,0 доларів США не є
доказом оплати за договором
інвестування в будівництво. Суд першої
інстанції також не звернув увагу на те,
що довідка ПрАТ «НВО «Созидатель» про
інвестування будівництва у розмірі 100 %
загальної площі нежитлового
приміщення № W1-1-1 не містить дати та
розміру сплаченої суми. При цьому судом
першої інстанції не надано оцінки
наявним у справі доказам про те, що
відповідачем ОСОБА_3 за договором
інвестування сплачено кошти в розмірі
530072,00 грн., що підтверджується
квитанціями до прибутково-касового
ордеру та довідкою забудовника від 12
грудня 2007 року.

Згідно з умовами п.2.4. договору № W1-1-107
від 07 липня 2004 року інвестиції
вносяться або перераховуються
інвестором в касу або на поточний
рахунок ПрАТ «НВО «Созидатель» в
строку, вказані в «Графику
інвестування», який є невід'ємною
частиною договору (Додаток № 1), а в п.10.6.
зазначено, що до цього договору
додаються: Додаток № 1 - «Графік
інвестування», Додаток № 2 -
«Планіровка «Об'єкта інвестування»,
Додаток № 3 «Характеристика жилого
будинку», які мають бути узгоджені та
підписані сторонами договору.

Як вбачається зі справи, вказані
додатки до договору № W1-1-107 від 07 липня
2004 року сторонами суду не надані.

З постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 17 грудня 2010
року вбачається, що питанням укладення
вказаної угоди займався син позивача,
який не повернув екземпляр договору та
від імені позивача заявив, що позивач
не буде інвестувати свою частку
приміщення (т.1 а.с.82).

Як вбачається з матеріалів справи, у
справі наявний також договір № W1-1-107
від 07 липня 2004 року про інвестування у
будівництво того ж спірного приміщення
в іншій редакції, де інвестором крім
позивача вказана ще і ОСОБА_8 (т.1 а.с.24-28).

Цей документ долучений до справи
позивачем та наданий ПрАТ «НВО
«Созидатель» до виконкому для
підготовки рішення, але ніяких вимог
щодо договору № W1-1-107 від 07 липня 2004
року в редакції за підписом ОСОБА_8 - не
містить.

Вирішуючи спір щодо визнання
правочинів недійсними, суд першої
інстанції керувався, зокрема, ч.ч. 1, 3 ст.
215, п.3 ч. 1 статті 388 ЦК України та
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», однак невірно застосував
норми матеріального права, оскільки
стаття 215 ЦК України є загальною та
відносить до статті 203 ЦК України, то
судом першої інстанції не
конкретизовано, які вимоги не були
додержані в момент вчинення
правочинів, які суд визнав недійсними;
віндикація судом не застосовувалась
всупереч вимогам статті 388 ЦК України
та визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним внаслідок
недійсності свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, видане
виконавчим комітет Дніпропетровської
міської ради 28 березня 2007 року є
незаконним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 10 постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. При цьому, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваних правочин).

Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України
визначено, що якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом. При цьому, частиною 3 цієї
статті, встановлено, що якщо майно було
набуте безвідплатно в особи, яка не
мала права його відчужувати, власник
має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Судом першої інстанції вказані вимоги
закону не враховані.

Судом першої інстанції питання
пропущення строку позовної давності за
спірними правовідносинами у зв'язку з
тим, що відповідачем було заявлено суду
про застосування позовної давності за
цим спором (а.с.76-80,135-136 том 1) вирішено на
підставі допущених судом припущень, а
не належних та допустимих доказів, що є
недопустимим, оскільки доказів того, що
про порушення свого права позивач
дізналась 20 грудня 2009 року - матеріали
справи не містять.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені
обставини справи та вимоги закону
уваги не звернув, у достатньому обсязі
не визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, яка
підлягає застосуванню, у зв'язку з чим
ухвалив незаконне рішення.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення про
відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Спірні правовідносини стосуються
договірних відносин та виникли між
сторонами щодо визнання недійсними
правочинів, визнання незаконним
рішення виконкому міської ради,
визнання права власності на нерухоме
майно.

Судом установлено, що 7 липня 2004 року
між ОСОБА_4 та АТЗТ «НВО «Созидатель»,
правонаступником якого є ПрАТ «НВО
«Созидатель», укладений договір про
інвестування житлового будівництва, за
яким вона зобов'язалася прийняти
участь в інвестуванні будівництва
багатоповерхового будинку по АДРЕСА_1 у
м. Дніпропетровську, а ПрАТ «НВО
«Созидатель» зобов'язалося
організувати побудувати та передати їй
у власність нежитлове приміщення
загальною площею 298,72 кв. м на першому
поверсі будівлі.

Також, 7 липня 2004 року між ОСОБА_4, АТЗТ
«НВО «Созидатель» та ОСОБА_3 укладена
угода про уступку договору, згідно з
якою ОСОБА_4 передала на користь
останньої всі свої права та обов'язки, а
ОСОБА_3 замість неї стала стороною
договору відносно 1/2 частки загальної
площі об'єкта інвестування. За
договором про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року ОСОБА_3
сплатила грошові кошти в розмірі 530 072
грн.

25 червня 2006 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_8 та ОСОБА_7
укладено угоду про уступку прав та
обов'язків за договором, за яким
первинний інвестор ОСОБА_8, передає, а
новий інвестор ОСОБА_7, приймає на себе
всі права та обов'язки й стає стороною
за договором про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року відносно 1/2 частки загальної
розрахункової площі нежитлового
приміщення.

28 листопада 2006 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_3 та ОСОБА_7
складено акт здачі прийняття
нежитлового приміщення АДРЕСА_1
загальною площею 292,3 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від 15
березня 2007 року № 643 за ОСОБА_3 та ОСОБА_7
вирішено оформити право власності на
нежитлове приміщення АДРЕСА_1, по 1/2
частці за кожною, а 28 березня 2007 року
виконавчим комітетом було видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно 1/2 частка за ОСОБА_3 та 1/2
частка за ОСОБА_7

11 листопада 2008 року ОСОБА_2 отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом ОСОБА_7 на спадкове майно, що
складається з 1/2 частки спірного
нежитлового приміщення. 18 грудня 2008
року було зареєстровано право
власності ОСОБА_2 на 1/2 частку
нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 є першим власником 1/2 частки
спірного приміщення № 15 на першому
поверсі АДРЕСА_1. За це приміщення на
користь АТЗТ «НВО «Созидатель» з боку
ОСОБА_3 відповідно до договору про
інвестування житлового будівництва
від 7 липня 2004 року були в повному
обсязі сплачені грошові кошти в
розмірі 530072 грн., про що є відповідні
квитанції до прибуткового касового
ордеру на зазначену суму та довідка
забудовника від 12 грудня 2007 року. Після
завершення будівництва ОСОБА_3 28
листопада 2006 року підписала акт здачі
прийняття житлового приміщення
АДРЕСА_1, а право власності на зазначене
приміщення за нею було зареєстровано 30
березня 2007 року відповідно до закону.

Таким чином, між АТЗТ «НВО «Созидатель»
відповідно до ст. 205 ЦК України було
фактично здійснено певні дії, що
засвідчують їхню волю до настання
відповідних правових наслідків, а саме
виконання саме цими особами договору
про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року, тобто
цей правочин слід вважати вчиненим,
незважаючи на можливу не
оригінальність підпису ОСОБА_4 під
угодою про уступку договору від 7 липня
2004 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України, - обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Проте ОСОБА_4 достатніх і належних (ст.
ст. 57-59 ЦПК України) доказів оплати
спірного приміщення не надала.

Разом з тим, за умовами договору про
інвестування житлового будівництва
від 7 липня 2004 року інвестиції у вигляді
грошових коштів повинні вноситися в
касу або перераховуватися на поточний
рахунок АТЗТ «НВО «Созидатель» (п. 2.4.).

Пунктом 3.1. Положення про ведення
касових операцій в національній валюті
України, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 19 лютого 2001 року № 72, яке діяло в 2004
році, передбачено, що касові операції
оформляються прибутковими та
видатковими касовими ордерами, типові
форми і порядок заповнення яких
затверджені наказом Міністерства
статистики України від 15 лютого 1996 року
№ 51 «Про затвердження типових форм
певного обліку касових операцій», і
мають застосовуватися усіма
підприємствами. Таким чином, обставини
внесення грошових коштів до каси
підприємства мають бути підтверджені
квитанціями до приходно-касового
ордеру та не можуть підтверджуватись
іншими засобами доказування.

Обставини перерахування грошових
коштів на поточний рахунок згідно із
Законом України «Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні» від 5
квітня 2001 року повинні
підтверджуватися виключно
відповідними розрахунковими
документами з відмітками установи
банку про проведення переказу.

Так, ОСОБА_4 на підтвердження оплати за
договором про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року надала
лише довідку про інвестування коштів у
будівництво 100 % загальної площі
конкретного об'єкта інвестування,
однак у зазначеному договорі не
передбачена наявність такої довідки.

Отже, ОСОБА_4 не надала суду відповідних
належних доказів оплати: квитанцій до
прибутково-касового ордеру або
розрахункових документів з відмітками
установи банку про проведення
переказу.

За змістом положень ст. ст.143,144 ЦПК
України, - для з'ясування обставин, що
мають значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі і експертиза
призначається ухвалою суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

У п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 2009 року № 5
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» судам роз`яснено, що
висновок експертизи може бути доказом
у справі лише в тому разі, коли
експертиза була проведена на підставі
ухвали суду відповідними
судово-експертними установами. Як
експерт може залучатися особа, яка
відповідає вимогам, установленим
Законом України «Про судову
експертизу», і внесена до Державного
реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи
наданий стороною як додаток до
позовної заяви, тобто проведений
відповідною експертною установою за її
клопотанням чи клопотанням її
представника, то такий висновок може
розцінюватися лишеяк письмовий доказ,
який підлягає дослідженню в судовому
засіданні та відповідній оцінці. Якщо
стосовно цього письмового доказу в
судовому засіданні виникнуть сумніви,
то, виходячи з характеру
матеріально-правового спору та залежно
від того, яке значення має наявність у
справі такої експертизи, суд повинен
роз'яснити особам, які беруть участь у
справі, про їх право заявити клопотання
про її призначення.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з висновком почеркознавчої
експертизи від 12 липня 2010 року,
проведеної у кримінальній справі,
підпис від імені ОСОБА_4 в графі
«Інвестор» договору про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року виконаний ОСОБА_4 Оригіналом для
копіювання підпису від імені ОСОБА_4 в
графі «Першочерговий інвестор» в
електрофотокопії угоди про уступку
договору від 7 липня 2004 року був підпис,
виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою з
наслідуванням її справжнього підпису.

Разом з тим указана експертиза
проведена в рамках кримінального
провадження, тому відповідно до
положень ст. 64 ЦПК України є лише
письмовим доказом у цивільній справі. У
зв'язку з цим такий доказ має
оцінюватись як письмовий доказ і у разі
його заперечення особа, яка не визнає
такий доказ, має довести протилежне, у
тому числі шляхом заявлення клопотання
про призначення відповідної
експертизи.

Крім того, ОСОБА_4 на підтвердження
наявності договору від 7 липня 2004 року,
в якому вона зазначена в якості
одноособового інвестора та який надає
їй право на спірне майно, надала
оригінал такого договору, також
справжність її підпису на договорі
підтверджено почеркознавчим
дослідженням.

Натомість відповідачі на вимогу суду
не надали для огляду оригінал договору
від 7 липня 2007 року, в якому в якості
інвестора зазначена як ОСОБА_4, так і
ОСОБА_8, а також не змогли пояснити де та
за яких обставин відбулась зміна
(дописування ОСОБА_8) у суб'єктному
складі договору про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року.

Судова колегія встановила, і це
підтверджується матеріалами справи, що
судом першої інстанції роз'яснювалось
сторонам право заявити клопотання про
призначення експертизи в цивільній
справі, однак сторонами таке
клопотання стосовно зазначених
обставин заявлено не було.

У зв'язку з тим, висновок експертизи
проведений за іншою справою та з огляду
на те, що підставою для цього висновку
був не оригінальний документ, а
електрофотокопія угоди про уступку
договору від 7 липня 2004 року, то судова
колегія аналізуючи докази в їх
сукупності дійшла висновку про те, що
вказаний доказ не є підставою для
задоволення позову про визнання
вказаної угоди недійсною, оскільки
зазначена обставина ніяким чином не
впливає на дійсність договору № W1-1-107
від 07 липня 2004 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель» та ОСОБА_3, тому що угода
про уступку договору від 07 липня 2004
року підписана цими сторонами і
сторонами виконані умови договору №
W1-1-107 від 07 липня 2004 року.

Також судом установлено, що за
договором про інвестування житлового
будівництва забудовник зобов'язаний:
збудувати та ввести в експлуатацію
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, м.
Дніпропетровськ, у четвертому кварталі
2005 року (п. 3.1.1.) на протязі 60 календарних
днів з моменту введення в експлуатацію
житлового будинку видати інвестору
оглядовий ордер на об'єкт інвестування
(п. 3.1.2.).

Так, у грудні 2006 року та в червні 2007 року
ОСОБА_4 зверталася до АТЗТ «НВО
«Созидатель» з вимогами виконати умови
договору, видати їй оглядовий ордер та
сплатити пеню за невиконання договору.

Таким чином, починаючи з 2 березня 2006
року, у разі неотримання ОСОБА_4 ордеру,
її права у разі належного здійснення
інвестицій за договором від 7 липня 2004
року були б порушені з боку АТЗТ «НВО
«Созидатель».

При цьому, починаючи з введення будинку
в експлуатацію на підставі рішення
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від 8
лютого 2007 року № 375 перші власники
спірного приміщення ОСОБА_10 та ОСОБА_7
здійснювали оздоблення спірних
приміщень, відкрито використовували
приміщення для розміщення офісу.

Отже, ОСОБА_4 більш ніж за п'ять років до
подання у вересні 2011 року позову
довідалася про порушення свого права,
однак у позовній заяві вона не
посилалась про наявність поважних
причин для поновлення пропущеного
строку, та не просила суд поновити
пропущений строк позовної давності,
який сплив у березні 2009 року.

У відповідності до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України ч.5 - за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких
не визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Відповідно до вимог статті 266 ЦК
України, - зі спливом позовної давності
до основної вимоги вважається, що
позовна давність спливла і до
додаткової вимоги (стягнення
неустойки, накладення стягнення на
заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 267 ЦК України ч.4 -
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Судова колегія встановила, що позов
було пред'явлено після спливу строку
позовної давності.

Позивач не заявила суду щодо
поновлення строку позовної давності. З
матеріалів справи не вбачається
підстав для визнання пропуску строку з
поважних причин. Позивач вчиняла дії
про що зазначено вище, що свідчать про
обізнаність позивача про порушення
свого права.

Відповідач ПрАТ «НВО «Созидатель» у
заяві до суду першої інстанції просив
застосувати до спірних правовідносин
сплив позовної давності і за цих
підстав відмовити у задоволенні позову
(а.с. 135-136 том 1).

Судова колегія застосовує позовну
давність до спірних правовідносин щодо
частини позовних вимог про визнання
недійсною угоду про уступку договору
від 7 липня 2004 року, укладену між АТЗТ
«НВО «Созидатель», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та
про визнання недійсною угоду про
уступку прав та обов'язків за договором
від 25 червня 2006 року, укладену між АТЗТ
«НВО «Созидатель», ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Судова колегія вважає, що позовні
вимоги про визнання права власності та
інші вимоги, що є похідними від вимоги
про визнання недійсними угод про
відступлення від 7 липня 2004 року та від
25 липня 2006 року, а саме: визнання
незаконними рішення виконкому,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання недійсним
свідоцтва про права на спадщину - не
підлягають задоволенню, оскільки є
безпідставними тому що рішення
виконкому прийняте на підставі наданих
документів та у відповідності до вимог
закону, свідоцтво про право власності
на нерухоме майно видано та
зареєстроване у відповідності до
діючих норм законодавства, не порушені
вимоги закону при посвідченні
свідоцтва про право на спадщину та
відсутні підстави для визнання права
власності за позивачем на це ж саме
нерухоме майно.

Аналізуючи докази у справі судова
колегія вважає, що правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 не
має, а тому необхідно відмовити
позивачу у задоволенні позову у
повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове, то відповідно
змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову
відмовлено, то понесені позивачем
судові витрати їй не компенсуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3,
приватного акціонерного товариства
«Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель», виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради -
задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 01 квітня 2013
року - скасувати з ухваленням нового
рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4
до приватного акціонерного товариства
«Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель», ОСОБА_3, ОСОБА_2,
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_5, третя особа: комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради про визнання недійсними
угод про відступлення, визнання
незаконним рішення, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину та визнання права
власності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді
М.Ю.
Петешенкова

О.Г. Дерев’янко