Ухвала

іменем україни

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Попович О.В.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства
з обмеженою відповідальністю «Люцина»
про визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення з роботи, зміну
дати і формулювання причин звільнення,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, компенсації за
невикористані відпустки, стягнення
заробітної плати, відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира від
01 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що з 2003 року вона
працювала на посаді менеджера у
Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Люцина» (далі - ТОВ
«Люцина»). Рішенням Богунського
районного суду м. Житомира від 30
березня 2012 року позов ОСОБА_3 до ТОВ
«Люцина» задоволено частково, визнано
незаконним наказ про її звільнення.
При поновленні на роботі 03
квітня 2012 року подала заяву про
надання невикористаної відпустки за 2011
рік. Відпустку було надано терміном на
22 календарних дні. У зв'язку з
відсутністю на роботі в день після
відпустки її звільнено на підставі п. 4
ст. 40 КЗпПУ. Проте, на думку позивача,
термін відпустки не може бути меншим
ніж 24 календарних дні, а відтак
винесений наказ від 04 квітня 2012 року
про надання відпустки тривалістю
22 календарних дні вона
вважає незаконним. Крім того, ОСОБА_3
зазначила, що 28 квітня 2012 року вона
подала заяву про розірвання трудового
договору у зв'язку з порушенням
роботодавцем трудового законодавства
з 03 травня 2012 року, однак роботодавець
на вказану заяву не відреагував. Крім
того, позивач вказує на те, що
роботодавець протягом 2003-2012 років не
надавав їй відпустки. За таких обставин
просила визнати незаконним та
скасувати наказ ТОВ «Люцина» від 08
травня 2012 року № 22-к про
звільнення її з роботи за п. 4 ст. 40
КЗпПУ, змінити дату і формулювання
причини звільнення, стягнути оплату за
час вимушеного прогулу до дня внесення
запису у трудову книжку, стягнути
компенсацію за невикористані дні
відпустки за період з 2003 року до 2012
роки, стягнути тримісячний розмір
заробітної плати з роботодавця
відповідно до ст. 44 КЗпПУ, стягнути
компенсацію частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати,
стягнути 50 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 01 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 27 січня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 з 02
січня 2003 року працювала у ТОВ «Люцина»
на посаді менеджера.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 30 березня 2012 року частково
задоволено позов ОСОБА_3 до ТОВ
«Люцина». Визнано незаконними накази
ТОВ «Люцина» від 01 грудня 2010 року № 110,
від 27 червня 2011 року №№ 21, 26-к та
поновлено ОСОБА_3 на посаді менеджера
ТОВ «Люцина» з 30 червня 2011 року, крім
того, стягнуто з ТОВ «Люцина» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в розмірі 10 830
грн 72 коп. без урахування обов'язкових
податків та платежів, а також стягнуто 3
тис. грн на відшкодування моральної
шкоди.

На виконання указаного рішення ТОВ
«Люцина» видано наказ № 13-к про
поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді
менеджера, виплачено на її користь
середній заробіток у межах платежу за
один місяць у розмірі 1 100 грн, ОСОБА_3
фактично допущена до роботи.

03 квітня 2012 року ОСОБА_3 звернулася із
заявою про надання відпустки за 2011 рік
з 04 квітня 2012 року.

Наказом ТОВ «Люцина» від 04 квітня 2012
року № 14-к ОСОБА_3 на підставі
її заяви надано відпустку з 04 квітня
2012 року до 26 квітня 2012 року.

Як встановлено судом, заявою від 26
квітня 2012 року позивач повідомила про
отримання листа від ТОВ «Люцина» із
зазначенням у ньому терміну відпустки
з 04 квітня 2012 року до 26 квітня 2012 року,
висловивши незгоду, просила надати
копію наказу.

Таким чином, позивач була обізнана із
тривалістю наданої відпустки, вимоги
про визнання незаконним наказу про
надання відпустки не заявляла.

Суд дійшов правильного висновку про те,
що позивач, перебуваючи у черговій
щорічній відпустці, знала про її
термін, будь-яких дій щодо зміни
визначеного у наказі терміну не
вчиняла.

Після завершення терміну відпустки 27
квітня 2012 року позивач не з'явилася за
місцем роботи.

Наказом від 08 травня 2012 року № 22-к
ОСОБА_3 звільнено з 08 травня 2012 року у
зв'язку з прогулом без поважних причин
за п. 4 ст. 40 КЗпПУ.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Отже, правильним є висновок суду про
відсутність правових підстав для
визнання незаконним наказу про
звільнення позивача та його
скасування.

Разом з тим згідно з ч. 5 ст. 11 Закону
України «Про відпустки» забороняється
ненадання щорічних відпусток повної
тривалості протягом двох років підряд.

Частиною другою ст. 12 цього Закону
передбачено, що невикористану частину
щорічної відпустки має бути надано
працівнику, як правило, до кінця
робочого року, але не пізніше 12 місяців
після закінчення робочого року, за який
надається відпустка.

Проте позивачем не надано доказів на
підтвердження обставини про звернення
до роботодавця із відповідними
вимогами, тому правильним є висновок
суду про відсутність правових підстав
для стягнення з відповідача
компенсації за невикористані
відпустки за період з 2003 року до 2012
року.

Оскільки інші вимоги позиву є такими,
що нерозривно пов'язані із первісною
вимогою про скасування наказу про
звільнення, тому суд обґрунтовано
відмовив у їх задоволенні.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суди повно та
всебічно дослідили наявні у справі
докази, надали їм належну оцінку в силу
вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України,
правильно визначилися з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, в результаті чого
ухвалили законні й обґрунтовані судові
рішення, які відповідають вимогам ст.
ст. 213-214, 315 ЦПК України, підстави для їх
скасування відсутні, а наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують, зводяться до
переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалені у справі судові
рішення - залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 01 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Житомирської
області від 27 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик