Ухвала іменем україни 17 вересня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А. суддів:
Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом прокурора міста
Ірпеня до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
третя особа - Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсними
рішення, державного акта на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, за
касаційними скаргами ОСОБА_7 та
заступника прокурора Київської
області на заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 07
серпня 2013 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 03 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з вказаним вище
позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що у процесі перевірки дотримання
вимог земельного законодавства
прокуратурою виявлено факт порушення
Коцюбинською селищною радою Київської
області вимог закону при виділенні
громадянам земельних ділянок.
Посилався на те, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року № 178025-5 було затверджено
проект землеустрою та передано у
власність ОСОБА_6 земельну ділянку
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування будинку АДРЕСА_1. На
підставі даного рішення ОСОБА_6 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ № 449646
(кадастровий номер :01:042:0057).

Вказував, що спірна
земельна ділянка знаходиться за межами
смт Коцюбинське,
Коцюбинською селищною радою її було
передано у приватну власність за
рахунок земель, що знаходяться у
постійному користуванні Комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство»
(далі - КП «Святошинське лісопаркове
господарство»), оскільки вказану
земельну ділянку було надано у
користування Святошинському
лісопарковому господарству на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
від 20 червня 1956 року № 673 без виключення
її з Держлісфонду України та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

У зв'язку з наведеним
просив суд визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року щодо передачі у
власність ОСОБА_6 земельної ділянки
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування будинку АДРЕСА_1,
визнати недійсним виданий ОСОБА_6
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ № 449646 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_8 та скасувати його державну
реєстрацію, а також просив визнати за
державою право власності на земельну
ділянку АДРЕСА_1.

Заочним рішенням
Ірпінського міського суду Київської
області від 07 серпня 2013 року позов
прокурора м. Ірпеня Київської області в
інтересах держави задоволено частково.

Визнано недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
№ 1780/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_1».

Визнано недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ № 4496, виданий
на ім'я ОСОБА_6, на земельну ділянку
площею 0,15 га, кадастровий номер
210946200:01:042:0057, АДРЕСА_1, цільове
призначення якої для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_7 та скасовано державну
реєстрацію даного державного акта.

В інший частині позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду Київської області від 03 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції в
частині визнання недійсним державного
акта на земельну ділянку та скасування
його державної реєстрації скасовано і
в цій частині ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову
прокурора м. Ірпеня Київської області в
інтересах держави відмовлено.

У решті рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі
ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів
першої та апеляційної інстанцій,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У касаційній скарзі
заступник прокурора Київської області
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, направити
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу
ОСОБА_7 необхідно відхилити, а
касаційна скарга заступника прокурора
Київської області підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення апеляційного суду не
відповідає.

Задовольняючи позов в частині визнання
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради та визнання недійсним
державного акта на право власності на
землю, суд першої інстанції виходив з
того, що спірне рішення прийнято
Коцюбинською селищною радою з
порушенням вимог п. 12 Перехідних
положень ЗК України, оскільки вона
розпорядилась земельною ділянкою, яка
розташована за межами смт Коцюбинське.
Договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки, відповідно до якого
ОСОБА_7 придбав цю земельну ділянку, не
відповідає вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову про
визнання права власності держави на
спірну земельну ділянку, суд виходив з
його безпідставності.

Скасувавши рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта та скасування його
державної реєстрації, ухваливши в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_8 набув права власності на спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу, який не визнаний судом
недійсним і не є нікчемним, а тому
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта з відміткою
про перехід права власності на
земельну ділянку до відповідача.

Проте з такими висновками апеляційного
суду не можна погодитись з наступних
підстав.

Судами встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1786/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд АДРЕСА_1» затверджено
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_6, їй передано
безкоштовно у приватну власність
земельну ділянку площею 0,15 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а. с. 9).

26 лютого 2009 року на підставі
зазначеного рішення Коцюбинської
селищної ради ОСОБА_6 видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЗ № 449646 (а. с. 8).

Згідно з договором купівлі-продажу від
30 квітня 2009 року, укладеним між ОСОБА_6
та ОСОБА_7, останній придбав земельну
ділянку площею 015 га, розташовану
АДРЕСА_1, про що зроблено відмітку на
державному акті серії ЯЗ № 449646 (а. с. 11).

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 173 ЗК України
визначено, що межа району, села, селища,
міста, району у місті - це умовна
замкнена лінія на поверхні землі, що
відокремлює територію району, села,
селища, міста, району у місті від інших
територій.

Відповідно до пункту
«б» частини першої статті 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами
першою, другою статті 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено
частиною першою статті 122 ЗК України,
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 21
Закону України від 16 листопада 1992 року
№ 2780-XII «Про основи містобудування»
визначення територій і вибір земель
для містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з частиною
другою статті 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і
забудову територій» сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12
розділу X «Перехідні положення» ЗК
України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною першою статті
155 ЗК України передбачено, що у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Установивши у справі
факт відсутності на час прийняття
селищною радою рішення про надання
ОСОБА_6 земельної ділянки будь-якої
містобудівної чи іншої, передбаченої
законом документації, яка б
встановлювала межі смт Коцюбинське
Київської області, суд на підставі
статей 116, 122, частини першої статті 155 ЗК
України, пункту 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України дійшов
обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до частини
першої статті 125, частини першої статті
126 ЗК України (у редакції від 16 вересня
2008 року, яка була чинною на момент
прийняття селищною радою рішення)
право власності ОСОБА_6 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
нею державного акта та його державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки
зазначені норми встановлювали
нерозривний зв'язок між виникненням
права власності на земельну ділянку з
обов'язковим одержанням її власником
державного акта, який посвідчував його
право власності, то суд на підставі
зазначених норм дійшов обґрунтованого
висновку про визнання недійсним і
державного акта, виданого на ім'я
ОСОБА_6 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Разом з тим апеляційний суд дійшов
помилкового висновку про те, що після
переходу права власності на земельну
ділянку до ОСОБА_7 на підставі договору
купівлі-продажу (який судом не визнаний
недійсним) цей державний акт посвідчує
його право власності, є безпідставними,
оскільки відповідно до статті 125,
частини другої статті 126 ЗК України (у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) право власності на
земельну ділянку виникає з моменту
державної реєстрації цих прав та у
випадках набуття права власності на
земельну ділянку за цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки й посвідчується не державним
актом, а відповідною цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки, укладеною в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до статті 19
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (у редакції від 5
березня 2009 року, яка була чинною на час
укладення договору купівлі-продажу)
підставою для державної реєстрації
права власності на земельну ділянку є
саме нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт (частина друга статті 126
ЗК України).

Вчинення в такому разі
на державному акті (визнаного судом
недійсним) відмітки про відчуження
земельної ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (частина шоста статті
126 ЗК України) не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Враховуючи наведене, відповідно до
вимог ст. 339 ЦПК України, рішення суду
апеляційної інстанції слід скасувати,
залишивши в силі рішення суду першої
інстанції.

Доводи касаційної
скарги ОСОБА_7 є необгрунованими,
спростовуються матеріалами справи та
не підлягають до задоволення з
вищенаведених мотивів, а тому ця
касаційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 336, 339,
345 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 03 квітня 2014 року скасувати,
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 07 серпня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Г.В. Юровська