Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/4354/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Дружківського міського суду Донецької
області від 04 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення
перешкод у користування власністю та
виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4,
звернулась до суду з позовом, який в
ході розгляду був уточнений, до ОСОБА_5
про усунення перешкод у користуванні
власністю та виселення.

В обґрунтування позову зазначала, що
вона та її син ОСОБА_4 є власниками в
рівних долях 2-х кімнатної квартири по
АДРЕСА_1.

З 26.09.1998 року по 28.11.2011 року вона
перебувала у шлюбі з відповідачем по
справі.

З 2004 року по теперішній час в спірній
квартирі мешкають: вона, відповідач,
неповнолітні син ОСОБА_4, 1999 року
народження та дочка ОСОБА_6, 2008 року
народження.

Оскільки шлюбні відносини з
відповідачем припинені, сумісне
проживання в квартирі стало неможливим
у зв'зку із зловживанням відповідачем
алкогольних напоїв та принизливим
ставлення з боку відповідача до неї та
дітей.

Вона разом з дітьми вимушена часто
залишати житло, оскільки відповідач
вчиняє сварки у стані сп'яніння.

Зазначає, що відповідач в
добровільному порядку не бажає
залишити квартиру, знятися з
реєстраційного обліку.

Посилаючись на зазначені обставини
просила суд усунути перешкоди з боку
відповідача у здійсненні нею та її
сином ОСОБА_4 прав користування та
розпорядження приватною кватирою по
АДРЕСА_1, яка належить їй та сину на
правах приватної спільної часткової
власності, визнавши ОСОБА_5 таким, що
втратив право користування вказаним
житловим приміщенням та примусового
виселити його з спірної квартири.

Рішенням Дружківського міського суду
Донецької області віл 04 серпня 2014 року
в задоволення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
тому просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що
відповідач був вселений в спірний
будинок як член сім"ї позивача, тому він
користується жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, а позивач
не надав доказів про обставини
зазначені в ст. 116 ЖК України, які є
підставою для виселення відповідача.
При цьому позов заявлено лише з підстав
ст. 391 ЦК України.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3
та неповнолітній син сторін ОСОБА_4 є
власниками в рівних долях 2-х кімнатної
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування ВВА № 494138 від 23.12.2003 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 12963.( а.с.
14-15)

Відповідач вселився в спірну квартиру
в установленому законом порядку та був
зареєстрований в ній 232.07.2004 року і
набув прав і обов"язків, передбачених
статтею 156 ЖК України.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Обставин, які дають можливість
стверджувати про наявність між ОСОБА_3
та ОСОБА_5 іншої угоди про порядок
користування ОСОБА_5 жилим
приміщенням, під час розгляду справи не
встановлено.

У зв'язку з наведеним, на думку колегії
суддів, суд першої інстанції належним
чином оцінив надані йому докази та
вірно застосував положення ст. 156 ЖК
України і прийшов до правильного
висновку, що ОСОБА_5 є колишній член
сім'ї позивача, проживає та був
зареєстрований у спірному жилому
будинку зі згоди власників, і тому має
право користуватися жилим приміщенням
нарівні зі власниками.

Підстави виселення членів сім"ї
(колишніх членів сім"ї) власника
будинку передбачені статтею 157 ЖК
України та частиною першою статті 116
ЖК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК України передбачено, що в
разі, якщо наймач, члени його сім'ї або
інші особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Безспірних доказів, які б свідчили про
те, що ОСОБА_5 порушує правила ч.1 ст. 116
ЖК України , суду не надано, враховуючи,
що висновок по заяві ОСОБА_3 від 07.03.2013
року ( а.с. 29), висновок про розгляд
матеріалів по факту звернення ОСОБА_7
від 09.04.2014 року ( а.с.32), характеристика
за місцем проживання ( а.с.30), та акт ( а.с.
50) таких даних не містять.

За вказаних обставин, тобто за
відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК
України підстав для виселення ОСОБА_5
зі спірної квартири, застосування
судом ст. 391 ЦК України при вирішенні
питання щодо його виселення на вимогу
власників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
безпідставним, а тому рішення суду про
відмову в задоволенні вказаних
позовних вимог відповідає вимогам
закону.

Довід апеляційної скарги про те, що до
даних правовідносин слід застосувати
положення ст. 391 ЦК України не
заслуговує на увагу, оскільки норма ст.
391 ЦК України не є самостійною
підставою для виселення особи з
належного власнику будинку (квартири),
ураховуючи, що правовідносини щодо
користування жилим приміщенням
регулюються нормами Житлового кодексу
України та відповідними нормами
Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України
власник не може бути протиправно
позбавлений права власності або
обмежений у цьому праві, однак у
передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного приміщення
або обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законодавством

Передбачені ст.ст. 9,156,157 ЖК України
обмеження щодо виселення колишніх
членів сім'ї власника не є порушенням
права власності.

За таких обставин суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову ОСОБА_3

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209,218,307,308, ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дружківського міського суду
Донецької області від 04 серпня 2014 року
в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: