Цивільна справа №760/4959/14-ц
№2/760/2605/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року Солом'янський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Зінченко
С.В.

при секретарі Резніченко
Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
захист честі, гідності та ділової
репутації та зобов'язання вчинити
певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з даним
позовом, в якому просив визнати дії
відповідача ОСОБА_2 такими, що
зазіхають на честь і гідність позивача,
підривають його ділову репутацію та
авторитет, зобов'язати відповідача
припинити дії, які порушують
конституційні права позивача на
гідність і честь, і заборонити подальше
поширення неправдивої інформації з
боку ОСОБА_2 та зобов'язати його
публічно спростувати усі відомості про
позивача, що були викладені у ЗМІ,
відновивши становище його ділової
репутації, авторитету серед
керівництва та членів Селянської
партії України.

В обґрунтування вимог позивач вказує,
що ОСОБА_2 подав до правоохоронних
органів Житомирської, Чернігівської та
інших областей завідомо неправдиві
повідомлення про вчинення позивачем
ОСОБА_1 тяжких злочинів (дача хабарів,
підробка документів), а також поширив
аналогічні звинувачення у ряді газет
та на сайті, а саме вчинив психологічне
насильство над позивачем виклавши в
мережі Інтернет статті під назвами
«Селянська партія України заявляє про
незаконний з'їзд і просить ОСОБА_3
захистити політсилу від знищення
(УНіАН від 01.08.2013 року) та «Селянська
партія просить ОСОБА_3 про захист від
знищення (від 02.08.2013 року).

Як вказує позивача, в ході проведення
перевірки фактів, викладених
відповідачем у його заявах,
правоохоронні органи Житомирської,
Чернігівської та інших областей не
виявили у діях позивача жодних
порушень закону та відмовили
відповідачу у відкритті кримінального
провадження, що підтверджується
копіями відповідних постанов.

Позивач стверджує, що вказані дії
відповідача зазіхають на його честь і
гідність, підривають його ділову
репутацію та авторитет, у зв'язку з чим
він змушений звернутись до суду за
захистом власних прав та інтересів.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив про їх задоволення, посилаючись
на обставини, викладені в позові
(а.с.29-35).

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
посилаючись на відсутність в позивача
належних доказів на підтвердження
порушення його прав, факту поширення
інформації, та також вказав, що згідно
ст. 40 Конституції України кожна особа
має право направляти звернення до
правоохоронних органів, що зобов'язані
розглянути такі звернення та дати
обґрунтовану відповідь у встановлений
законом строк.

Суд, заслухавши пояснення
представників та дослідивши матеріали
справи, приходить до наступних
висновків.

Так, з позовної заяви (а.с. 29-35)
встановлено, що позивач вважає свої
права порушеними внаслідок подання
ОСОБА_2 до правоохоронних органів
Житомирської, Чернігівської та інших
областей завідомо неправдивих
повідомлень про ніби-то вчинення
позивачем ОСОБА_1 тяжких злочинів (дача
хабарів, підробка документів).

В той же час, статтею 40 Конституції
України передбачено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Виходячи з вказаного положення
Конституції України суд вважає, що такі
дії громадянина по зверненню до
компетентного органу, зокрема дії гр-на
ОСОБА_2 по зверненню до правоохоронних
та інших в межах їх компетенції
органів, що містять певні відомості про
недодержання законів певними особами
чи невстановленими особами,
передаються чи повідомляються не з
метою доведення таких відомостей до
громадськості чи окремих громадян, а з
метою їх перевірки уповноваженими на
це законом іншими посадовими особами, а
тому такі звернення не можуть
вважатися поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
особи.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що у
випадку, коли особа звертається до
правоохоронних органів із заявою, в
якій міститься та чи інша інформація, і
в разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

Разом з тим наявність у такому
зверненні завідомо неправдивих
відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Позивачем не подано жодних відомостей
про те, що результатами перевірок
компетентними органами України
інформації, що викладена в зверненнях
гр. ОСОБА_2, виявлено чи встановлено
факти наявності завідомо неправдивих
відомостей, як про те стверджується
позивачем в поданому позові.

Щодо тверджень позивача про
недостовірність такої інформації
поширеної безпосередньо в мережі
Інтернет - статті під назвами
«Селянська партія України заявляє про
незаконний з'їзд і просить ОСОБА_3
захистити політсилу від знищення
(УНіАН від 01.08.2013 року) та «Селянська
партія просить ОСОБА_3 про захист від
знищення (від 02.08.2013 року), як такої, що
порушує його особисті немайнові права
на повагу до честі, гідності та
недоторканості ділової репутації, то
суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного
Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про
судову практику про захист гідності та
честі фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
визначено, що при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Виходячи зі змісту інформації,
визнання недостовірною та
спростування якої вимагає позивач, суд
вважає, що позивачем не подано
достатніх доказів на підтвердження
того, що така інформація стосується
саме позивача.

Позивач в поданому позові стверджує, що
після прес-конференції на УНіАН, яку
відповідач ОСОБА_2 проводив в серпні 2013
року, останній проголосив, що позивача
ОСОБА_1 «вигнали з роботи по такій
статті, що його зараз навіть в колгосп
не приймуть».

Вказану інформацію позивач вважає
такою, що нанесла істотної шкоди його
інтересам, як в моральному, так і в
матеріальному аспектах, та такою, що
створила йому чисельні перешкоди в
діяльності.

В свою чергу представник відповідача
ОСОБА_2 вважає вказану вище інформацію
оціночними судженнями останнього, а
отже такою що не підлягаю спростуванню.

Частиною 2 статті 30 Закону України «Про
інформацію» визначено, що оціночними
судженнями, за винятком наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
визначено, що вирішуючи питання про
визнання поширеної інформації
недостовірною, суди повинні визначати
характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Вирішуючи вказане питання, суд
приходить до висновку, що інформація,
спростування якої вимагає позивач, є
дійсно оціночними судженнями ОСОБА_2,
оскільки не містить фактичних даних в
частині зазначення змісту такого
повідомлення.

Суд вважає, що при оголошенні вказаної
інформації, її автором було висловлена
власна суб'єктивна думка, надана
критична оцінка певних фактів і подій,
що знайшло своє відображення в словах
статті: «… «вигнали з роботи по такій
статті, що його зараз навіть в колгосп
не приймуть».

На переконання суду, вказані
висловлювання автора мають оціночний
характер та відображають ставлення
автора до подій, які мали місце, його
сприйняття змісту таких подій та
суб'єктивне відношення автора статті
до учасників таких подій, оскільки як
вбачається з поданого позову між
сторонами існують конфліктні та
неприязні відносини, пов'язані з
функціонуванням Селянської партії
України, питаннями керівництва даною
партією та обрання її Голови.

Слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 30
Закону України «Про інформацію», якщо
особа вважає, що оціночні судження або
думки принижують її гідність, честь чи
ділову репутацію, а також інші особисті
немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Аналізуючи поданий позов та саму
інформацію, спростування якої вимагає
позивач, суд не вбачає підстав для
визнання поширеної інформації такою,
що порушує особисті немайнові права
позивача у справі, тобто або завдає
шкоди відповідним особистим
немайновим благам, або перешкоджає
йому повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право.

В позовній заяві не вказано та не
подано жодного доказу на підтвердження
зазначення вказаних обставин,
натомість позивач у доведенні цього
обмежився лише твердженням про те, що
поширення такої інформації порочить
його честь, гідність і ділову репутацію
як члена Селянської партії України,
громадського діяча, чоловіка та батька
у власній родині.

За таких обставин, суд вважає відсутнім
в даному випадку юридичний склад
правопорушення, а отже і відповідно
відсутність такої підстави для
задоволення позову.

На підставі викладеного, суд приходить
до остаточного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 9, 34, 40 Конституції України, ст. 30
Закону України «Про інформацію», ст.ст.
275-299 ЦК України, постановою Пленуму
Верховного суду України №1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», ст.ст. 3, 4,
10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-232 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про захист честі, гідності та ділової
репутації та зобов'язання вчинити
певні дії - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано апеляційному суду через
Солом'янський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо таку не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: