У Х В А Л А

іменем україни

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Нагорняка В.А., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про
визнання земельних ділянок предметом
іпотеки за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» на рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 05 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
умов кредитного договору від 28 вересня
2007 року ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у
розмірі 1 900 тис. грн.; відповідно до
кредитного договору від 24 листопада 2009
року - отримав кредитні кошти у розмірі
745 706 грн. На забезпечення виконання
кредитних договорів банк 28 вересня 2007
року уклав із ним договір іпотеки,
предметом якого є цілісний майновий
комплекс, розташований по АДРЕСА_1.
Посилаючись на те, що іпотекодавець
передав в іпотеку майнові права на
земельну ділянку, на якій розташований
зазначений майновий комплекс, і
сторони в договорі узгодили, що
іпотекодавець оформить своє право
власності на земельну ділянку та
зареєструє на неї обтяження як на
предмет іпотеки, проте відповідач
порушив свої зобов'язання і двічі без
згоди іпотекодержателя здійснив її
поділ на земельні ділянки меншої площі,
позивач, з урахуванням уточнень
позовних вимог, просив визнати
земельні ділянки, розташовані по
АДРЕСА_1, предметом іпотеки.

Справа розглядалася судами
неодноразово. Рішенням Рівненського
районного суду Рівненської області від
12 грудня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» задоволено. Визнано
предметом іпотеки згідно договору
іпотеки від 28 вересня 2007 року земельні
ділянки: площею 0,3115 га, державний акт
серії ЯЛ 94612 від 02 листопада 2010 року;
площею 0,0687 га, державний акт № 1165 від 29
липня 2013 року; площею 0,0346 га, державний
акт серії ЯМ 301813 від 17 жовтня 2012 року;
площею 0,1840 га, державний акт серії ЯМ
301814 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,4571 га,
державний акт серії ЯМ 301815 від 17 жовтня
2012 року; площею 0,1231 га, державний акт
серії ЯМ 301816 від 17 жовтня 2012 року;
площею 0,1130 га, державний акт серії ЯМ
301817 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,1657 га,
державний акт серії ЯМ 301818 від 17 жовтня
2012 року; площею 0,0240 га, державний акт
серії ЯЛ 794613 від 02 листопада 2010 року;
площею 0,0683 га, державний акт серії ЯЛ
794616 від 02 листопада 2010 року.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 05 лютого 2014
року рішення районного суду скасовано.
У задоволенні позову ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що майнові
права на земельну ділянку, на якій
розташований переданий в іпотеку
майновий комплекс, також були передані
в іпотеку банку. Оформивши 17 квітня 2008
року акт про право власності на
земельну ділянку, загальною площею 1,55
га, та не отримавши дозвіл і не
повідомивши про це банк,
іпотекодержателя, ОСОБА_4 поділив цю
земельну ділянку на менші за розміром
земельні ділянки, частину яких без
дозволу банка як іпотекодержателя
відчужив. Суд послався на те, що поділ
та відчуження земельних ділянок
відповідно до ст. 17 Закону України «Про
іпотеку» не призвело до припинення
іпотеки.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у позові, апеляційний суд
виходив із того, що предметом іпотеки
був цілісний майновий комплекс, а
земельна ділянка (ділянки) в іпотеку
банку не передавалась. Також суд
послався на те, що вимога банка не має
самостійного правового значення,
оскільки в силу ст. 6 Закону України
«Про іпотеку» з отриманням в іпотеку
нерухомого майна, банк одночасно
отримав в іпотеку і земельну ділянку,
на якій це майно розташовано. При цьому
суд апеляційної інстанції послався й
на неправильність обраного позивачем
способу захисту порушеного права.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 28 вересня 2007
року та 24 листопада 2009 року ОСОБА_4
уклав із ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
кредитні договори, відповідно до умов
яких отримав кредитні кошти на
загальну суму 2 645 706 грн. На
забезпечення виконання кредитних
договорів банк 28 вересня 2007 року уклав
із ним договір іпотеки, предметом якого
є цілісний майновий комплекс,
розташований по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.3. договору іпотеки
ОСОБА_4 зобов'язався до 25 січня 2007 року
отримати державний акт на земельну
ділянку, на якій знаходиться цілісний
майновий комплекс, після чого майнові
права на земельну ділянку продовжують
бути предметом іпотеки без укладення
додаткової угоди до іпотечного
договору.

Пред'являючи позов, банк посилався на
те, що іпотекодавець передав в іпотеку,
крім цілісного майнового комплексу, й
майнові права на земельну ділянку, на
якій розташований зазначений майновий
комплекс, і сторони в договорі
узгодили, що іпотекодавець оформить
своє право власності на земельну
ділянку, передасть державний акт банку,
а банк зареєструє на земельну ділянку
обтяження як на предмет іпотеки.

Апеляційний суд дійшов до передчасного
висновку про те, що земельна ділянка,
загальною площею 1,55 га, яка була
поділена на менші за розміром земельні
ділянки, не є предметом іпотеки,
оскільки відповідно до п. 1.3. договору
іпотеки ОСОБА_4 зобов'язався до 25 січня
2007 року отримати державний акт на
земельну ділянку, на якій знаходиться
цілісний майновий комплекс, після чого
іпотекодержатель реєструє обтяження
права власності земельну ділянку, яка в
цьому договорі є предметом іпотеки як
майнові права на земельну ділянку, а
оформлене право власності на цю
земельну ділянку продовжує бути
предметом іпотеки.

У ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що, якщо будівля (споруда),
що передається в іпотеку, розташована
на земельній ділянці, яка належить
іпотекодавцю на праві власності, така
будівля (споруда) підлягає передачі в
іпотеку разом із земельною ділянкою, на
якій вона розташована. Якщо ця земельна
ділянка належить іншій особі та була
передана іпотекодавцю в оренду
(користування), після звернення
стягнення на будівлі (споруди) їх новий
власник набуває права і обов'язки, які
мав іпотекодавець за правочином, яким
встановлено умови оренди цієї
земельної ділянки (користування нею).

При цьому згідно з ч. 3 ст. 110 ЗК України
поділ чи об'єднання земельних ділянок
не припиняє дії обмежень, обтяжень,
встановлених на земельні ділянки, крім
випадків, коли обмеження (обтяження)
поширювалося лише на частину земельної
ділянки, яка в результаті поділу
земельної ділянки не увійшла до
сформованої нової земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції наведеного
не врахував, у порушення ст. ст. 212-214, 303,
316 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів банку про порушення
ОСОБА_4 прав іпотекодержателя, умов
договору іпотеки та приховання від
нього факту оформлення права власності
на спірну земельну ділянку (ділянки), що
могло спричинити несвоєчасне внесення
у відповідні державні реєстри
інформації щодо її обтяження.

Так, п. 5.2 договору іпотеки передбачено
заборону на вчинення іпотекодавцем за
відсутності письмової згоди банка
будь-яких дій щодо предмета іпотеки, що
узгоджується з положеннями ст. 56 Закону
України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України
«Про іпотеку», яка кореспондується з ч.
2 ст. 110 ЗК України, у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

Частиною 2 ст. 23 указаного Закону
визначено, що особа, до якої перейшло
право власності на предмет іпотеки,
набуває статус іпотекодавця і має всі
його права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

На зазначене апеляційний суд уваги не
звернув та дійшов передчасного
висновку про відсутність порушень прав
та законних інтересів банка.

Крім того, суд апеляційної інстанції
помилково виходив із того, що банк
обрав неналежний спосіб захисту
порушеного права, оскільки через поділ
спірної земельної ділянки на частини,
предмет іпотеки підлягає уточненню.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України
способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання права, а в
ч. 2 цієї статті зазначено, що суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Пред'являючи позов, ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» посилалось на те, що
відповідач та треті особи не визнають
його права іпотекодержателя земельних
ділянок та просило визнати це право у
судовому порядку шляхом визнання
земельних ділянок предметом іпотеки,
що кореспондується також зі ст. ст. 55, 124
Конституції України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо
оцінки доказів та законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 05 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська