У Х В А Л А

іменем україни

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,
третя особа - ОСОБА_4, про визнання
договору іпотеки недійсним за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 11 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 08 лютого 2008 року ОСОБА_4 уклав із
публічним акціонерним товариством
«Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»)
кредитний договір, відповідно до умов
якого отримав кредитні кошти у розмірі
56 800 грн. На забезпечення виконання умов
кредитного договору банк того ж дня
уклав із нею договір іпотеки, предметом
якого є нежитлове приміщення у будинку
АДРЕСА_1 Посилаючись на те, що судове
рішення, яким за нею було визнано право
власності на це приміщення, було
скасовано, тобто право власності на
приміщення у неї відсутнє, позивачка
просила визнати договір іпотеки від 08
лютого 2008 року недійсним та зняти
заборону відчуження зі спірного майна.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 15 жовтня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 11 грудня 2013
року рішення районного суду скасовано,
позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
договір іпотеки нежитлового
приміщення, загальною площею 44,6 кв. м,
розташованого у будинку АДРЕСА_1,
недійсним. Знято заборону відчуження
предмета іпотеки.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк»
просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що на
момент укладення іпотечного договору
предмет іпотеки належав позивачці, а
подальше скасування судового рішення,
яким за нею було визнано право
власності на це майно, не є підставною
для визнання іпотечного договору
недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
позивачка не була власником
приміщення, яке передала в іпотеку,
оскільки рішення суду, відповідно до
якого за нею визнано право власності на
нього, скасовано. Тому вона не мала
достатнього обсягу повноважень на
укладення договору іпотеки.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 14 грудня 2007 року за
ОСОБА_3 було визнано право власності на
нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1

08 лютого 2008 року ОСОБА_4 уклав із ПАТ
«Укрсоцбанк» кредитний договір,
відповідно до умов якого отримав
кредитні кошти у розмірі 56 800 грн. На
забезпечення виконання умов
кредитного договору банк того ж дня
уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки,
предметом якого є нежитлове приміщення
у будинку АДРЕСА_1

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 07 травня 2008 року
зазначене вище судове рішення від 14
грудня 2007 року було скасоване, а
рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 січня 2010 року у
визнанні права власності на спірні
приміщення за ОСОБА_3 було відмовлено.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що, враховуючи скасування
судового рішення про визнання за нею
права власності на зазначене нежитлове
приміщення, вона не мала права укладати
іпотечний договір та передавати це
приміщення в іпотеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про іпотеку» предметом іпотеки можуть
бути один або декілька об'єктів
нерухомого майна за таких умов:
нерухоме майно належить іпотекодавцю
на праві власності або на праві
господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 5 цього Закону предметом
іпотеки також може бути об'єкт
незавершеного будівництва, майнові
права на нього, інше нерухоме майно, яке
стане власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови, що іпотекодавець може
документально підтвердити право на
набуте ним у власність відповідне
нерухоме майно у майбутньому.
Обтяження такого нерухомого майна
іпотекою підлягає державній
реєстрації у встановленому законом
порядку незалежно від того, хто є
власником такого майна на час
укладення іпотечного договору.

Апеляційний суд належним чином не
перевірив наявності зазначених трьох
критеріїв правомірності передачі
спірного приміщення (квартири) в
іпотеку, а також те, що іпотечне майно
може стати власністю іпотекодавця у
майбутньому, враховуючи факт
самовільного переобладнання вже
існуючої квартири, яка належить їй на
праві власності.

Визнаючи договір іпотеки недійсним,
суд апеляційної інстанції у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не
перевірив тверджень банка про
наявність правовстановлюючих
документів на спірне приміщення,
відповідно до яких воно належить
позивачці. Зокрема, апеляційний суд не
дав оцінки договору купівлі-продажу
від 15 серпня 2007 року, відповідно до
якого ОСОБА_3 придбала квартиру
АДРЕСА_1, яка в подальшому переведена до
нежитлового фонду.

Апеляційний суд не перевірив та не
встановив дійсності зазначеного
договору купівлі-продажу станом на
момент укладення договору іпотеки.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» судам роз'яснено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

У порушення цих роз'яснень та вимог ст.
ст. 214, 316 ЦПК України апеляційний суд
взагалі не вказав підстав,
передбачених ЦК України чи іншим
законом, для визнання договору іпотеки
недійсним.

Крім того, у п. 28 зазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду України
йдеться про те, що перебіг позовної
давності щодо вимог про визнання
правочинів недійсними обчислюється не
з моменту вчинення правочину, а
відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК - від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. ЦК
встановлено винятки з цього правила
щодо окремих вимог, пов'язаних з
визнанням правочинів недійсними (ч. 2, 3
ст. 261 ЦК).

Апеляційний суд не врахував та не дав
належної оцінки заяві відповідача про
застосування строку позовної давності
до вимог про визнання договору іпотеки
недійсним, хоча рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва, яке
апеляційний суд взяв за основу при
ухваленні оскарженого рішення, було
ухвалено 07 травня 2008 року.

Отже, про відсутність права на спірне
нежитлове приміщення позивачці стало
відомо у 2008 році, а із даним позовом
вона звернулася лише у липні 2013 року,
тобто після спливу трирічного строку
позовної давності, про застосування
якого просив відповідач. При цьому суд
апеляційної інстанції взагалі не
встановив поважності причин пропуску
строку позовної давності та не вирішив
питання про його поновлення.

Вищевикладене свідчить про те, що суд
апеляційної інстанції припустився
порушень норм матеріального та
процесуального права, котрі згідно із
ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування рішення апеляційного суду з
направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 11 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова