Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
ОСОБА_5, Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
незаконним та скасування п. 1.1
розпорядження голови Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради від 22 червня 1999 року № 683,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок,
визнання незаконною та скасування
реєстрації права власності на будинок,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 16 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду із указаним позовом,
в обґрунтування якого зазначили, що
відповідач ОСОБА_5 отримав свідоцтво
про право власності на добудований ним
будинок, до якого увійшли приміщення,
які останньому не належать, а є
приміщеннями, які входять до
внутрішньої площі будинку АДРЕСА_1 і
знаходяться у спільній власності
сторін по справі.

Крім того, уточнивши позовні вимоги,
зазначили, що відповідачами порушено
їх право власності на допоміжні
приміщення - підвал та горище, які
незаконно включені відповідачами до
об'єкта окремого нерухомого майна,
будинку АДРЕСА_2, власником якого є
ОСОБА_5, незважаючи на те, що вказані
допоміжні приміщення є складовою
частиною будинку АДРЕСА_1,
співвласниками якого є ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_4

Позивачі просили визнати незаконним та
скасувати п. 1.1 розпорядження голови
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 22 червня 1999
року № 683 щодо визнання за ОСОБА_5 права
приватної власності на житловий
будинок АДРЕСА_2, який складається з 5-ти
кімнат загальною площею будинку 190,4 кв.
м, житловою площею 86,2 кв. м; визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_2
від 22 червня 1999 року, видане на ім'я
ОСОБА_5 на підставі розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 22 червня 1999
року № 683; визнати незаконною та
скасувати реєстрацію права власності
на будинок АДРЕСА_2, здійснену
Львівським обласним державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки 11
серпня 1999 року за реєстраційним № 11299.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 27 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 16 липня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п. 1.1
розпорядження голови Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради від 22 червня 1999 року №
683 щодо визнання за ОСОБА_5 права
приватної власності на житловий
будинок АДРЕСА_2, який складається з 5-ти
кімнат загальною площею будинку 190,4 кв.
м, житловою площею 86,2 кв. м.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_2
від 22 червня 1999 року, видане на ім'я
ОСОБА_5 на підставі розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 22 червня 1999
року № 683.

Визнано незаконною реєстрацію права
власності на будинок АДРЕСА_2,
здійснену Львівським обласним
державним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки 11
серпня 1999 року за реєстраційним № 11299.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Львівської області від 16 липня 2014 року,
рішення суду першої інстанції залишити
в силі, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є
власником квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є власником 14/40 частини
вказаного будинку на підставі
договору дарування від 29 серпня 2003
року.

ОСОБА_5 відповідно до договору
купівлі-продажу від 04 травня 1988 року,
укладеного з ОСОБА_7, придбав 3/200
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель у АДРЕСА_1 та здійснив
прибудову до вказаного будинку.

Розпорядженням голови Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради від 22 червня № 683 за ОСОБА_5
визнано право приватної власності на
житловий будинок АДРЕСА_2, який
складається з 5-ти кімнат загальною
площею 190,4 кв. м, житловою площею 86,2 кв.
м.

На підставі зазначеного розпорядження
22 червня 1999 року Шевченківською
районною адміністрацією Львівської
міської ради ОСОБА_5 видано свідоцтво
про право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачами не доведені
заявлені ними позовні вимоги.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду
першої інстанції та ухвалюючи нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, апеляційний суд
виходив з того, що внаслідок прийняття
спірного розпорядження порушено
вимоги ст. 113 ЦК УРСР, оскільки визнавши
за ОСОБА_5 право приватної власності на
житловий будинок АДРЕСА_2, площа
будинку АДРЕСА_2 без будь-яких правових
підстав зменшилася на площу підвалу -
12,9 кв. м, площу кімнати на першому
поверсі - 16,4 кв. м та горища, чим
порушено права позивачів, як
співвласників будинку АДРЕСА_1.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1,
ОСОБА_3 відповідно до договору
дарування від 29 серпня 2003 року є
власником 14/40 частини указаного
будинку, ОСОБА_5 відповідно до договору
купівлі-продажу від 04 травня 1988 року є
власником 3/200 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель у АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із указаним
позовом, позивачі посилались на те, що
відповідачами порушено їх право
власності на будинок АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції на підставі
доказів, поданих сторонами, що належним
чином оцінені (ст. 212 ЦПК України),
правильно виходив із недоведеності та
необґрунтованості позовних вимог,
оскільки доказів про реальний поділ
будинку між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем ОСОБА_4 надано
докази щодо знаходження у його
власності лише квартири АДРЕСА_1, а не
частки в будинку, а позивачкою ОСОБА_3
надано докази, що вона є власником 14/40
частини указаного будинку, проте
останньою не зазначено та не
підтверджено доказами, яка площа
будинку відповідає її частці у ньому.

З огляду на вищевикладене судове
рішення апеляційного суду не може
вважатися законним і обґрунтованим та
відповідно до положень ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням в силі судового рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 16 липня 2014 року
скасувати, рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 27
грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська