Справа № 354/1236/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1442/2014
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д. М.
Суддя-доповідач Вакарук В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів:
Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.,

секретаря: Гавриляк
Є.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного
центру «Кремінці» Міністерства
внутрішніх справ України про
поновлення на роботі, скасування
наказів, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, стягнення
моральної шкоди, стягнення:
недорахованої заробітної плати,
доплати до посадових окладів, надбавки
за шкідливі умови праці і за складність
та напруженість у роботі, доплати за
прибирання туалетів і використання в
роботі дезинфікуючих розчинів, виплати
за роботу в нічний час, доплату за
роботу в святкові дні, середнього
заробітку за затримку заробітної
плати, визнання заяви недійсною,
визнання наказу таким, що втратив
чинність, визнання недійсним запису в
трудовій книжці, зобов'язання внести
відомості в трудову книжку, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Яремчанського міського суду від 13
травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Яремчанського міського суду
від 13 травня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково. Стягнуто з
Медичного реабілітаційного центру
«Кремінці» Міністерства внутрішніх
справ України в користь ОСОБА_2 10 419
гривень 31 копійку середнього заробітку
за час затримки компенсації за
невикористану відпустку; 3 165 гривень 51
копійку доплати до посадового окладу в
зв'язку із зміною розмірів оплати праці
без повідомлення не пізніше ніж за два
місяці; 3 945 гривень 68 копійок
компенсації за невчасно виплачені
доходи в зв'язку із зміною розмірів
оплати праці, а разом 17 530 гривень 50
копійок. В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з Медичного реабілітаційного
центру «Кремінці» Міністерства
внутрішніх справ України в дохід
держави 243 гривні 60 копійок судового
збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, вважає, що
звільнення з посади молодшої сестри
пансіонату у зв'язку із закінченням
строку трудового договору є
незаконним, оскільки між сторонами
фактично такого договору не
укладалось. За час роботи відповідач
неодноразово порушував її права. Так, з
2003 р. по 2007 р., в порушення вимог
ст.ст.32,103 КЗпП, її переведено на 0.5
ставки, не повідомивши про це. Таке
рішення не відповідає положенням ст.22
Закону України «Про оплату праці», тому
заробітна плата повинна
нараховуватись у розмірі мінімальної
заробітної плати. Також не в повному
обсязі виплачені суми окладів за
період 2002 року по 2013 року, не сплачені в
повному обсязі доплати до заробітної
плати за цей період: гірські у розмірі
25%, доплати за шкідливі умови праці у
розмірі 10%, доплати за прибирання
туалетів та за використання в роботі
дезінфікуючих розчинів у розмірі 10%, а
згідно ст.117 КЗпП України відповідач
повинен виплатити середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Тому просила задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі - поновити її на
посаді молодшої сестри та стягнути з
відповідача: зарплату за час
вимушеного прогулу з часу звільнення
по день поновлення, виходячи із
зарплати 1400 грн.; недораховану частину
зарплати за 0,5 ставки з 2000 року - в
розмірі 27528 грн., грошову компенсацію за
невикористану відпустку - 1000 грн.,
доплати з 2000 року по сьогоднішній час:
25% гірських - 52.650 грн., надбавку за
шкідливі умови праці в розмірі 10 %- 42.120
грн., доплату 10% за прибирання туалетів
та використання дезінфікуючих
розчинів - 21060 грн., доплату за роботу в
нічний час - 56.160 грн., доплату за роботу
у святкові дні - 56.160 грн. за час затримки
середній заробіток - 210.600 грн.,
компенсації індексаційних виплат, а
також 30000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні апелянт та її
представник ОСОБА_3 доводи апеляційної
скарги підтримали з наведених у ній
мотивів, просили її задовольнити,
представники відповідача Голюк І.Я. та
Ватутін І.П. вимоги скарги заперечили.

Вислухавши суддю-доповідача, сторін та
їх представників, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Законність і обґрунтованість рішення
суду, відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України, перевіряється в межах доводів
апеляційної скарги. Суд може вийти за
межі доводів апеляційної скарги, якщо
під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення суду.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що позивачка перебувала у
трудових відносинах з відповідачем з
08.07.2002 р. до 03.05.2006 р. на посаді
прибиральника територій і з 19.06.2006 р. до
31.08.2013 р. на посаді молодшої медичної
сестри пансіонату, що підтверджується
записами в трудовій книжці, наказом та
поясненнями осіб, які брали участь у
справі. (т.1, а.с.24-26).

У зв'язку із змінами у штатах МВС
України на підставі їх наказу № 576 від
12.06.2013 року та реорганізацією МРЦ
«Кремінці» у відповідача було
скорочено всі 96 посад і згідно наказу №
99 від 25.06.2013 р. всіх працівників було
попереджено про майбутнє звільнення по
п.1 ст.40 КзПП України та ознайомлено з
даним наказом, в тому числі і позивачку,
про що свідчить її підпис (т.1,
а.с.110,126,128).

Із матеріалів справи вбачається, що
12.08.2013 р. позивачка подала відповідачу
заяву про перепризначення її на посаду
молодшої медичної сестри в пансіонат,
який функціонує з червня по серпень та
з грудня по лютий (т.1, а.с.130 - 134) на
підставі чого видано наказ № 122К о/с від
12.08.2013 року, а згідно наказу №131 від
30.08.2013 р. ОСОБА_2 було звільнено з посади
молодшої медичної сестри пансіонату в
зв'язку із закінченням строку
трудового договору (т.1, а.с.135).

Відповідно до положень ст.23 ч.2 КЗпП
України, строковий договір укладається
у випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно правил ч.3 ст.24 КЗпП України,
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Встановлено, що заяву про
перепризначення /а фактично про
переведення/ позивачка написала сама
власноручно і будь-яких доказів щодо
застосування до неї тиску зі сторони
адміністрації нею не представлено ні
суду першої, ні апеляційної інстанції.
Що ж стосується посилання позивачки
про дату написання заяви, то даний факт
не узгоджуються з датою реєстрації
заяви та виданим наказом про
призначення її на посаду і такі
твердження не спростовують висновок
про те, що до запланованого звільнення
позивачка особисто подала
вищезазначену заяву (т.1, а.с.130, 131, 132).

Таким чином, суд прийшов до
обґрунтованого висновку, що дії
відповідача по звільненню позивачки
відповідають вимогам вищенаведених
норм, тому позов про поновлення її на
роботі та пов'язані з ним вимоги: про
скасування наказу №131 від 30.08.2013 р. про
звільнення, визнання недійсною заяву
від 12.08.2013р. про перепризначення на
посаду молодшої медичної сестри;
визнання наказу МВС України від 12.06.2013
р. №576 «Про організаційні зміни у МВС»
таким, що втратив чинність відносно
позивачки; скасування наказу №122-К від
12.08.2013 р. про перепризначення на посаду
молодшої медичної сестри, визнання
недійсним запису в трудовій книжці про
перепризначення; зобов'язати внести в
трудову книжку відомості про визнання
недійсним запису про перепризначення -
задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що при звільненні
позивачці не виплачено всю компенсацію
за невикористану відпустку, що
стверджуються витягом з особового
рахунку (т.2, а.с.26). Така компенсація
була виплачена лише 17.04.2014 р., тому суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що вимога
про стягнення вказаної компенсації
підлягає до задоволенню. Відповідно до
правил ст.117 КЗпП України відповідач
повинен виплати середній заробіток за
161 день, що складе 10 419 грн. 31 коп., з
врахуванням розміру середньоденного
заробітку (161 х 78.98 грн.) (т.2, а.с.24-25).

Із матеріалів справи вбачається, що
протягом 2003-2006 років позивачку
неодноразово переводили на 0.5 ставки
без дотримання вимог ст.32 КЗпП України
щодо повідомлення не пізніше ніж за два
місяці (т.1, а.с.178-190), тому суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про те, що позивачці слід
доплатити половину посадового окладу і
такі виплати підлягають компенсації.
Розмір заробітної плати до повного
окладу складе 3165 грн. 51 коп., що
стверджується записами у відомості (т.2,
а.с.14), а розмір компенсації такої
заробітної плати складе 3 945 грн. 68 коп.
відповідно до представленого
розрахунку. (т.2, а.с.13).

Щодо вимог позивачки про стягнення 52 650
грн. доплати до посадових окладів у
розмірі 25%; 42 120 грн. надбавки за
шкідливі умови праці в розмірі 10 % та
надбавки за складність і напруженість
у роботі в розмірі 10%; 21 060 грн. доплати
за прибирання туалетів та за
використання в роботі дезинфікуючих
розчинів у розмірі 10%; 56 160 грн. виплати
за роботу в нічний час; 56 160 грн. доплати
за роботу в святкові дні, то такі не
доведені позивачкою, а тому не
підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що розміри належних
позивачці заробітних плат
представлені відповідачем у
відповідних довідках (т.1,а.с.137-148), з
яких вбачається, що позивачці
виплачувались гірські, нічні, надбавки,
святкові, індексацію та шкідливість.
Оплата праці позивачки здійснювалася
на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 р.
«Про впорядкування умов оплати праці
працівників закладів охорони здоров'я
та установ соціального захисту
населення». Відповідно до п.1.6. наказу,
конкретні розміри доплат, надбавок та
інших виплат визначаються керівником
закладу, установи за рахунок і в межах
фонду заробітної плати та
відображаються в розрахункових
відомостях на виплату заробітної
плати. Пункт 3.4.5. наказу передбачає, що
доплата за шкідливі умови праці
установлюється за результатами
атестації робочих місць. Згідно
протоколу (т.1, а.с.149), така атестація
проведена у відповідача лише 12.10.2009 р.
Тому доплата за шкідливість
проводилась після 2009 р. Крім того,
вищезазначені накази позивачкою не
оскаржувалися у встановленому законом
порядку.

Недоведеність наведених вимог
стверджується і поясненнями
представника відповідача та
показаннями свідка ОСОБА_6 про те, що
розділені позивачкою вимоги про
надбавку за шкідливі умови праці,
доплата за прибирання туалетів та за
використання в роботі дезинфікуючих
розчинів стосуються доплати за
шкідливість, яка їй виплачувалася.

Не заслуговують також на увагу
посилання позивачки на те, що
відповідачем порушувались вимоги ст.95
КЗпП України, оскільки нею не доведено,
що при виконанні місячної норми праці
її заробітна плата була нижчою
мінімальної. У зв'язку з чим вимога про
стягнення 210 600 грн. середнього
заробітку за час затримки заробітної
плати (невиплати в повному обсязі)
також не підлягає задоволенню,
оскільки невиплата в повному обсязі
заробітної плати стосується лише
доплати до повного окладу за період
неповідомлення позивачки не пізніш ніж
два місяці про переводи на 0.5 ставки і
така заробітна плата їй компенсована.

Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП
України, відшкодування моральної шкоди
працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Отже, суд
прийшов до правильного висновку, що
передбачених підстав для
відшкодування моральної шкоди
позивачкою не доведеною, оскільки
внаслідок невчасної виплати їй
компенсації за невикористану
відпустку позивачка мала певні
переживання, які не можуть бути
підставою для відшкодування моральної
шкоди, а до переведень на 0.5 ставки /з 2003
по 2006 р.р./ позивачка взагалі
відносилась байдуже, остільки порушила
це питання лише в зв'язку із
звільненням.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
рішення Яремчанського міського суду
від 13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
В.М. Вакарук

Судді:
П.І.
Проскурніцький

Л.В. Ясеновенко