АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6508/2014
Головуючий у першій інстанції
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Сливка
А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача
ОСОБА_4,

представника третьої особи Малого
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 27 березня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у
справах дітей Деснянської районної у м.
Києві державної адміністрації про
визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив
визначити місце проживання дитини
ОСОБА_6, передавши його на утримання та
виховання батька - ОСОБА_2 за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що з відповідачем перебував в
зареєстрованому шлюбі до 27.07.2000, а в
подальшому сторони проживали в
фактичних шлюбних відносинах.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_6.
З 2008 року сторони мешкають окремо,
дитина мешкає з матір'ю. Він сплачує
аліменти на користь малолітньої дитини
за рішенням суду. З 2008 року відповідач
перешкоджає йому у вільному
спілкуванні з сином, забороняє сину
приймати подарунки від батька та
родичів по батьківській лінії,
налаштовує працівників школи, де
навчається дитина проти участі батька
у вихованні дитини. Також відповідач не
виконує розпоряджень Деснянської
районної в м. Києві державної
адміністрації «Про участь у вихованні
малолітньої дитини ОСОБА_6». Вважає, що
проживання дитини з матір'ю не
забезпечує йому належних умов для
розвитку та виховання, натомість він
створив всі необхідні умови для
проживання дитини разом з батьком і він
має матеріальну можливість утримувати
та виховувати сина, який має поганий
стан здоров'я. Враховуючи обставини
справи та те, що орган опіки та
піклування Деснянської районної в м.
Києві державної адміністрації
визначив місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_6, разом з
батьком, вважає, що заявлені вимоги
підлягають задоволенню.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 27.03.2014 в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.
Вказує, що відмовляючи в задоволенні
позову суд першої інстанції не дав
належну оцінку висновку служби у
справах дітей щодо можливості
визначення місця проживання дитини
разом з батьком, проігноровано стан
житлових умов батька та залишено поза
увагою матеріальну можливість
забезпечити піклування, виховання та
розвиток дитини. Також, не прийнято до
уваги те, що відповідач постійно чинить
перешкоди у спілкуванні з дитиною і не
виконую розпоряджень відповідного
органу щодо встановлення порядку
спілкування батька з дитиною. Крім
цього, судом не витребувано матеріали
кримінальної справи відносно
відповідача з метою доведення
неадекватної поведінки відповідача в
побуті, а також загрози фізичному і
душевному стану дитини з боку матері.

Позивач та його представник в судовому
засіданні підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю і
необґрунтованістю та просив рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального закону.

Представник третьої особи в судовому
засіданні підтримав висновок Служби у
справах дітей Деснянської районної у м.
Києві державної адміністрації та
просив його врахувати при ухваленні
рішення.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з відсутності
належних правових підстав для
розлучення дитини з матір'ю, яке може
мати місце лише у виняткових випадках,
яких під час розгляду справи не
встановлено.

Вказаний висновок суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 22.11.1995 по 27.07.2000,
а в подальшому перебували в фактичних
шлюбних відносинах. В період спільного
проживання в них, ІНФОРМАЦІЯ_1
народилась дитина ОСОБА_6.

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 14.05.2012 по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
встановлення батьківства визнано
ОСОБА_2 батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

З 2008 року сторони мешкають окремо.

Неповнолітній ОСОБА_6 проживає разом з
матір'ю в АДРЕСА_2, а зареєстровані в
АДРЕСА_4.

Позивач сплачує аліменти на утримання
малолітньої дитини за рішенням суду, що
підтверджується довідкою № 27 від
06.02.2013, виданою Заводом залізобетонних
виробів ПАТ «ДБК-4» Холдингової
компанії «Київміськбуд».

Позивач зареєстрований в АДРЕСА_1. За
місцем роботи позивач
характеризується позитивно.

Відповідно до акту обстеження умов
проживання дитини за місцем реєстрації
батька для проживання, виховання та
всебічного розвитку дитини створені
належні умови в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації, остання як орган опіки
та піклування, вважає за доцільне
визначити місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом з батьком ОСОБА_2

З характеристики від 03.10.2013 учня 4-Б
класу школи №? 311 Канівець Б. за час
навчання в початковійшколі
відзначився старанністю і
працьовитістю, зібраністю і
самостійністю тощо. Охайний,
відповідальний. Життям і навчанням
ОСОБА_6 займається мати. Батько має
бажання допомагати дитині, але мати
забороняє відвідування і спілкування
дитини з батьком і відмовляється від
будь-якої допомоги зі сторони батька.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 також навчається в
школі мистецтв Оболонського району м.
Києва, клас хореографія - фортепіано.
Має численну кількість подяк, нагород
та почесних грамот.

Розпорядженнями Деснянської районної
у м. Києві державної адміністрації № 949
від 09.10.2009, № 521 від 12.07.2010 та № 743 від
27.12.2012 встановлювався порядок
спілкування батька з малолітнім сином
ОСОБА_6, які відповідачка не виконує.

Встановивши фактичні обставини справи
та оцінивши наявні в ній докази суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що між
сторонами склалися конфліктні
стосунки, що також підтвердили свідки
ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Судом також встановлено, що на даний
час в Дарницькому районному суді м.
Києва вирішується спір між сторонами
про встановлення порядку користування
нерухомим майном, усунення перешкод у
здійсненні права власності та вселення
ОСОБА_4 разом з неповнолітнім ОСОБА_6,
ОСОБА_11 у квартиру АДРЕСА_1, де
зареєстрований і проживає позивач.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції обґрунтовано та правомірно
послався на норми сімейного
законодавства, які визначають умови та
порядок визначення місця проживання
дитини.

Так, у відповідності до ст. 157 СК України
той із батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь в її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Той із батьків, з ким
проживає дитина, не має права чинити
перешкоди тому з батьків, хто проживає
окремо, спілкування з дитиною та
приймати участь у її вихованні, якщо
таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ст. 159 СК України, якщо той із
батьків, з ким проживає дитина, чинить
перешкоди тому з батьків, хто проживає
окремо, у спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод.

Також, ст. 160 СК України визначено, що
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків. Місце проживання дитини, яка
досягла десяти років, визначається за
спільною згодою батьків та самої
дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено,
що якщо мати та батько, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким
із них буде проживати малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватися
органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення. Орган опіки та
піклування або суд не можуть передати
дитину для проживання з тим із батьків,
хто не має самостійного доходу,
зловживає спиртними напоями або
наркотичними засобами, своєю
аморальною поведінкою може зашкодити
розвиткові дитини.

Слід зазначити, що не дивлячись на
неможливість з'ясування судом думки
дитини щодо проживання з батьком або
матір'ю, в даному випадку судом не
встановлено підстав визначених
законом, які б унеможливлювали
проживання дитини з матір'ю.

Також суд обґрунтовано послався на
ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону
дитинства», відповідно до яких кожна
дитина має право на проживання в сім'ї
разом з батьками або в сім'ї разом з
батьком або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків
або одного з них, має право на
підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих
контактів. Батьки, які проживають
окремо від дитини, зобов'язані брати
участь у її вихованні і мають право
спілкування з нею, якщо судом визнано,
що таке спілкування не перешкоджатиме
нормальному вихованню дитини.

Разом з цим, декларація прав дитини від
20.11.1959 містить принцип 6, за яким дитина
може бути розлучена з матір'ю лише у
винятковій ситуації, тобто перевага
надається матері.

Конвенція про права дитини, виходячи із
рівності прав матері та батька, у
пункті 1 статті 9 проголосила правило,
за яким дитина не повинна розлучатися з
батьками всупереч їх бажанню, за
винятком випадків, коли таке
розлучення необхідне в найкращих
інтересах дитини.

З огляду на зазначені норми закону та
враховуючи фактичні обставини справи,
судом обґрунтовано встановлено, що
мати здійснює належний догляд за
дитиною, турбується про неї та
забезпечує належний розвиток і
виховання дитини. Обставин, за яких
дитина не могла б проживати з матір'ю
судом не встановлено. При цьому, суд
правомірно вказав на те, що дещо кращі
матеріально-побутові умови життя
позивача не можуть бути самодостатньою
підставою для передання йому дитини та,
як наслідок, розлучення дитини з
матір'ю.

Підсумовуючи викладене, слід
зазначити, що доводи апеляційної
скарги про те, що суд першої інстанції
не дав належну оцінку висновку служби у
справах дітей щодо можливості
визначення місця проживання дитини
разом з батьком та проігноровано стан
житлових умов батька і його
матеріальну можливість забезпечити
піклування, виховання та розвиток
дитини, не ґрунтуються на вимогах
закону та матеріалах справи. Так, судом
надано належну оцінку висновку органу
опіки і піклування, який, в силу вимог
закону, для суду не є обов'язковим, а
оцінюється судом нарівні з іншими
доказами у справі в їх сукупності.
Також судом було досліджено та надано
належну правову оцінку стану житлових
умов батька і його матеріальному
становищу, що мотивовано було
відображено в рішенні суду.

Також є необґрунтованими та посилання
апелянта на ту обставину, що відповідач
постійно чинить перешкоди у
спілкуванні з дитиною і не виконую
розпоряджень відповідного органу щодо
встановлення порядку спілкування
батька з дитиною, оскільки дані
обставини не можуть вплинути на
визначення місця проживання дитини, та
не позбавляють позивача права на
звернення до суду з позовом про
усунення перешкод у спілкуванні з
дитиною, визначенням способу участі
батька у вихованні сина. Як пояснив
позивач в суді апеляційної інстанції
він з таким позовом до суду не
звертався.

Щодо посилань апелянта на те, що судом
не витребувано матеріали кримінальної
справи відносно відповідача з метою
доведення неадекватної поведінки
відповідача в побуті, то такі доводи, з
урахуванням встановлених судом
фактичних обставин справи даної
справи, не можуть вплинути на
правомірні висновки суду належного
виховання та утримання дитини матір'ю.

Водночас необхідно наголосити, що
сторони в суді апеляційної інстанції
підтвердили факт ухвалення рішення
суду про вселення відповідача разом з
дітьми в квартиру позивача, а відтак, у
випадку набрання рішенням суду
законної сили і його виконання, дитина
проживатиме спільно з батьками.

З огляду на наведене вище, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції повно та всебічно
розглянув справу, надав всім доводам
сторін належну правову оцінку, оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 27 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді