Справа №463/2879/14-ц
Провадження №2/463/1454/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Нора Н.В.

при секретарі - Бойко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи:
ОСОБА_4 про застосування наслідків
недійсності до нікчемного правочину,
суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи: ОСОБА_4
про застосування наслідків
недійсності до нікчемного правочину.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що
28.05.2012 року позивач довідалася
укладення відповідачами договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у
відповідності до якого ОСОБА_3 продав,а
ОСОБА_2 купив зазначену квартиру.
Вважає. Що зазначений вище договір є
нікчемним,що порушує публічний
порядок, тому що він спрямований на
порушення конституційного права
позивачки на житло. Відповідач ОСОБА_3
не використовував квартиру АДРЕСА_1 для
власного проживання,а позивачка є її
фактичним володільцем, що несе витрати
на її утримання. Вважає, що юридичні дії
зазначені у п.п.1-5 договору
купівлі-продажу,укладеного
відповідачами не були вчинені
фактично,а саме: покупець не міг
оглянути квартиру, продавець не міг
передати квартиру у володіння покупцю
в силу того,що позивачка фактично
володіла зазначеною нерухомістю та
використовувала її для проживання.
18.09.1997 року між позивачкою та третьою
особою,як обдарованою було укладено
договір дарування квартири АДРЕСА_1. За
домовленістю між сторонами третя особа
зобов»язалась надати позивачці
допомогу по догляду . Позивачці було
гарантовано довічне проживання у
квартирі. Вважає що між ними фактично
було укладено договір довічного
утримання. Крім того даний договір
дарування вона оспорює в суді,а відтак
просить застосувати наслідки
нікчемного правочину,що порушує
публічний порядок до договору купівлі
продажу квартири,укладеного 19.04.2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та скасувати
реєстрацію права приватної власності
ОСОБА_2 на згадану вище квартиру.

В судовому
засіданні представник позивача
ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.

Представники
відповідача ОСОБА_6 просив відмовити у
задоволенні позову, вважає такий
необґрунтований та безпідставним.

Відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явились, про час і
місце слухання справи повідомлені у
встановленому законом порядку. Суд
вважає за можливе розглянути справу
без їх участі.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника
відповідача,дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги
є необгрунтованими та не підлягають
задоволенню, з огляду на наступне.

18.09.1997 року між позивачем ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 було укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_1. Після
цього було укладено договір дарування
від 08.12.2004 року між ОСОБА_4 та її сином
ОСОБА_7 28.09.2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі продажу
на зазначену квартиру.

19.04.2010 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі
продажу цього нерухомого майна
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 і право власності на
нерухоме майно 21.04.2010 року
зареєстроване в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»

Відповідно до статей 215 та
216 ЦК (435-15) вимога про визнання
оспорюваного правочину
недійсним та про
застосуваннянаслідків його
недійсності, а також вимога
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі
сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Визначаючи презумпцію правочину, у
статті 204 ЦК України вказує, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або, якщо він не визнаний судом
недійсним, а стаття 215 цього Кодексу
встановлює, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

У п.4 постанови № 9 від 6.11.2009 р. „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними Пленум Верховного Суду
України роз»яснив, що судом відповідно
до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини якщо їх
недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані, якщо їх недійсність
прямо не встановлена, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Пункт 8 вище зазначеної
постанови зазначає, що відповідно
до частини першої статті 215 ЦК
( 435-15 ) підставою недійсності
правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначати
момент вчинення правочину (статті 205 -
210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є
укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови,
необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано
акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна
його передача тощо). Згідно із
статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є
вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Крім того в пункті 10
постанови № 9 від 6.11.2009 р. „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними
зазначено, що реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК (
435-15 ) застосовується лише
в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є
нікчемним чи який визнано недійсним.
У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено,
що 19.04.2010 року ОСОБА_2 згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 і право власності на
нерухоме майно 21.04.2010 року
зареєстроване в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Як
вбачається з матеріалів справи
власником квартири за адресою - АДРЕСА_1
є ОСОБА_2, який є законним набувачем
даного житла за оплатним договору.
Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 07.04.2008 року гр. ОСОБА_1
визнано такою що втратила право на
користування зазначеною квартирою.
Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 05.11.2013 року було
зобов»язано ОСОБА_1 усунути перешкоди
ОСОБА_2 у користуванні зазначеною
квартирою щляхом її виселення. Як було
встановлено судом жодних договорів про
довічне утримання гр. ОСОБА_1 укладено
не було, у відповідності до вимог ЦК
такий договір має бути укладений
тільки у письмовій формі, а відтак
твердження представника позивача що
між ОСОБА_1. та ОСОБА_4 був такий
фактично укладений не відповідає
дійсності, крім того твердження
представника позивача, що квартиру у
володіння відповідач ОСОБА_2 не
отримав, оскільки не оглядав її перед
підписанням договору купівлі-продажу,
та той факт, що продавцем не були
передані йому ключі від зазначеної
квартири, не підтвердженні жодними
доказами, крім того суду не подано
належних та допустимих доказів того ,
що будь-якою стороною правочину
(зазначеного вище договору
купівлі-продажу) не дотримано вимог ст.
203 ЦК України під час укладання
зазначеного договору купівлі-продажу.
Допитана в судовому засіданні в якості
свідка гр. ОСОБА_9, за клопотання
представника позивача, вказала., що
ОСОБА_1 є її сусідкою по будинку
протягом тривалого часу, однак вказала,
що жодних умов укладення будь-яких
договорів,які укладала ОСОБА_1, а також
інші особи, які були власниками
квартири в якій проживала ОСОБА_1 їй не
відомо. Враховуючи вищенаведене суд
приходить до висновку, що вимога про
застосування наслідків нікчемності
правочину задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.ст.203, 215, 216 ЦК
України, ст.ст. 3, 10,11, 60, 88, 209, 213-215,
218 ЦПК України, -

в и р і ш
и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третьої особи: ОСОБА_4 про
застосування наслідків недійсності до
нікчемного правочину - відмовити у
зв»язку з його безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Нор Н. В.