АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6112/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Залімська Н. В. Доповідач -
Калиновський А.Б. Категорія 43
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів Судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді:
Калиновського А.Б.

Суддів : Гайдук
В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі :
Півненко С.Ю.

Розглянула у відкритому судовому
засiданнi в місті Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
07 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, Комунального
житлово-експлуатаційного підприємства
№ 22 та Дніпропетровської міської ради,
третя особа ОСОБА_3 про визнання права
користування квартирою,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 07 квітня
2014 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, КЖЕП № 22 та
Дніпропетровської міської ради, третя
особа ОСОБА_3 про визнання права
користування квартирою відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК України особи,
що вселилися в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що на підставі
розпорядження виконавчого комітету
Ленінської районної ради від 22 лютого
2001 року № 70-р згідно листа
адміністрації Дніпропетровської
виправної колонії № 89 № 2-1188 від 10
лютого 2001 року дозволено тимчасове
мешкання та прописку ОСОБА_4 з родиною у
звільненій однокімнатній квартирі
АДРЕСА_1, житловою площею 12,3 кв.м.,
загальною - 22,6 кв.м. до повного
вирішення статусу цієї квартири (а.с. 4).

Згідно довідки КЖЕП № 22 від 20
лютого 2012 року ОСОБА_4 був
зареєстрований за вищезазначеною
адресою з 06 березня 2001 року(а.с. 8), до дня
своєї смерті - 22 вересня 2008 року(а.с. 9).

Звертаючись до суду з позовом,
позивач посилався на те, що він
вселився в квартиру АДРЕСА_1 як член
сім'ї померлого наймача квартири, та
іншого житла він не має, у зв'язку з чим,
просив визнати за ним право
користування вищезазначеною
квартирою.

В якості доказів проживання у
спірній квартирі ним надані письмові
пояснення громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а
також копії квитанцій (а.с. 10, 11, 12, 13).

Проте, за даними паспорту серії
НОМЕР_1, виданого Бабушкінським РВ ДМУ
УМВС України в Дніпропетровській
області 08 серпня 2005 року, позивач
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 16
серпня 2005 року(а.с. 6).

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд правильно
виходив з того, що позивачем не було
надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження факту
постійного проживання з померлим
наймачем як членом однієї сім'ї
тривалий час, а також, що спірна
квартира є єдиним місцем проживання
позивача.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що рішення суду є необґрунтованим
та таким, що ухвалено з неповним
з'ясуванням обставин, так як позивачем
надано належні та допустимі докази
того, що він проживає постійно у
вказаній квартирі та утримує її, а
також здійснює оплату комунальних
послуг не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки спростовуються
матеріалами справи. Будь-яких інших
доказів позивач суду не надав і, таким
чином, відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК
України, розпорядився своїми правами
на власний розсуд.

Оплата комунальних послуг за
квитанціями, наданими позивачем і на
які він посилався в апеляційній скарзі,
здійснена ним вже після смерті його
батька і правовго значення не має.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх позовних вимог і
заперечень.

Крім того, як зазначив представник
позивача у судовому засіданні
апеляційної інстанції, позивач має у
користуванні інше житло, яке
знаходиться у державному житловому
фонді.

За змістом статей 64, 65 ЖК України наймач
і члени сім'ї, що проживають разом з ним,
набувають права користування одним
жилим приміщенням у будинку державного
або громадського житлового фонду,
однак особа, яка вселилась до наймача
як член сім'ї, не набуває права
користування займаним ним жилим
приміщенням, якщо вона зберігає за
собою право користування іншим жилим
приміщенням у будинку державного чи
громадського житлового фонду або якщо
є інші докази того, що вона при цьому не
змінювала свого постійного місця
проживання.

Таким чином, рішення суду відповідає
нормам матеріального та
процесуального права. Підстав для його
зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
07 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Суддi: