АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/6013/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Козленко
Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

22 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Заступника
прокурора міста Києва, який діє в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, на заочне рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва від 17 лютого 2014 року в цивільній
справі за позовом прокурора
Солом'янського району міста Києва, який
діє в інтересах держави в особі
Київської міської ради, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: Комунальне
підприємство «Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
договору купівлі-продажу недійсним та
визнання спадщини відумерлою, -

в с т а н о в и л
а:

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду міста Києва від 17 лютого
2014 року прокурору Солом'янського
району міста Києва, який діє в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, відмовлено в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа: Комунальне підприємство
«Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
договору купівлі-продажу недійсним та
визнання спадщини відумерлою.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
Заступник прокурора міста Києва, який
діє в інтересах держави в особі
Київської міської ради, звернувся до
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить заочне рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 17 лютого
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене без з»ясування
всіх обставин, що мають значення для
справи та з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Вказує на те, що зміст оспорюваного
правочину суперечить вимогам ЦК
України, оскільки на момент його
укладення ОСОБА_3 фактично не була
власником квартири АДРЕСА_1, а тому не
мала права розпоряджатися даним
майном. Проте, суд 1-ї інстанції
проігнорував дані факти та прийшов до
необґрунтованого висновку, що на
момент укладення договору
купівлі-продажу спірної квартири від
22.03.2013 року права та законні інтереси
Київської міської ради порушені не
були і правових підстав для
задоволення позовних вимог немає.

В судовому засіданні представник
прокуратури міста Києва Олійник А.Д.
повністю підтримав доводи апеляційної
скарги та просив її задовольнити.

Представник Комунального підприємства
«Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації Печена
ЛюдмилаРусланівна підтримала доводи
апеляційної скарги Заступника
прокурора міста Києва та просила її
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
представник Київської міської ради в
судове засідання повторно не
з'явились, про день та час слухання
справи судом повідомлялись у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомили, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло №10171 від
20.03.1995 року.

19 травня 2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
було укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за №423.

У ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

З матеріалів справи вбачається, що в
серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
Солом'янського районного суду міста
Києва з позовом до Київської міської
ради, третя особа: Головне управління
юстиції у місті Києві про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
визнання права власності на квартиру.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
в кінці 2006 року переїхала проживати до
ОСОБА_8 та протягом п'яти років
проживала разом з нею, як член сім'ї та
здійснювала догляд за померлою. За
життя ОСОБА_8 виявила бажання скласти
на ім'я ОСОБА_3 заповіт, проте не
встигла. Після смерті ОСОБА_8
відкрилася спадщина у вигляді квартири
АДРЕСА_1. У зв'язку з чим, вважала, що на
підставі ст.1264 ЦК України має право на
спадкування за законом майна померлої
ОСОБА_8.

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду міста Києва від 25.09.2012
року позовні вимоги ОСОБА_3 до
Київської міської ради, третя особа:
Головне управління юстиції у місті
Києві про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
право власності на квартиру було
задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3
разом з ОСОБА_8 однією сім'єю понад п'яти
років.

Визнано ОСОБА_3 спадкоємицею за законом
четвертої черги щодо майна померлої
ОСОБА_8.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом.

Не погоджуючись з даним заочним
рішенням, 11 жовтня 2012 року Київська
міська рада звернулась до
Солом'янського районного суду міста
Києва з заявою про перегляд заочного
рішення Солом'янського районного суду
міста Києва від 25.09.2012 року.

Ухвалою Солом'янського районного суду
міста Києва від 07.11.2012 року Київській
міській раді було відмовлено в
задоволенні заяви про перегляд
заочного рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 25.09.2012
року.

На підставі заочного рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва 25.09.2012 року, 29.12.2012 року державним
реєстратором Комунального
підприємства Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна було прийнято рішення
про державну реєстрацію квартири
АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_3.

21 січня 2013 року Київська міська рада
звернулась до суду з апеляційною
скаргою, просила заочне рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва 25.09.2012 року скасувати.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 21 травня 2013 року апеляційну скаргу
Київської міської ради задоволено.

Заочне рішення Солом'янського
районного суду міста Києва 25.09.2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні
позовних вимог до Київської міської
ради, третя особа: Головне управління
юстиції у місті Києві про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
визнання право власності на квартиру.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від
21.05.2013 року було встановлено, що ОСОБА_8
померла на самоті. Будь-яких належних
та допустимих доказів того, що ОСОБА_3
доглядала за померлою, надавала їй
матеріальну допомогу і сплачувала
комунальні платежі матеріали справи не
містять. З пояснень сусідів померлої
ОСОБА_8, наданих дільничному інспектору
Солом'янського РУГУ МВС України в місті
Києві вбачається, що вони ніколи не
бачили, щоб хтось приходив до ОСОБА_8.

З довідки Комунального підприємства
«Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто
не зареєстрований та за даною
квартирою обліковується
заборгованість за житлово-комунальні
послуги.

Судом також встановлено, що 22 березня
2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрований за №126.

Цього ж дня, 22.03.2013 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 до
Державного реєстру прав на нерухоме
майно було внесено запис про
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

22 липня 2013 року прокурор Солом'янського
району міста Києва, який діє в
інтересах держави в особі Київської
міської ради звернувся до
Солом'янського районного суду міста
Києва з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа: Комунальне підприємство
«Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
договору купівлі-продажу недійсним та
визнання спадщини відумерлою.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
ОСОБА_3 не мала права розпоряджатися
квартирою АДРЕСА_1, оскільки фактично
не була власником даного майна. Вважав,
що зміст договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 22.03.2013
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суперечить
вимогам закону, а тому є всі правові
підстави для визнання його недійсним.
Також просив суд, визнати спадщину
ОСОБА_8, а саме: квартиру АДРЕСА_1
відумерлою та передати її у власність
територіальної громади міста Києва в
особі Київської міської ради, оскільки
відсутні спадкоємці, які прийняли
спадщину після смерті ОСОБА_8.

Відмовляючи прокурору Солом'янського
району міста Києва, який діє в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, в задоволенні даних
позовних вимог, суд 1-ї інстанції
виходив з того, що договором
купівлі-продажу спірної квартири від
22.03.2013 року права та законні інтереси
Київської міської ради не порушені, так
як позивач не є стороною договору та на
даний час не наділений правом
володіння, користування та
розпорядження квартирою АДРЕСА_1.
Оскільки відсутні підстави для
визнання договору купівлі-продажу від
22.03.2013 року, то як наслідок відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог про визнання спадщини
відумерлою.

Проте, з таким висновком суду 1-ї
інстанції колегія суддів погодитись не
може, оскільки він не відповідає
фактичним обставинам справи,
дослідженим доказами та вимогам
матеріального права.

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням
є перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). У відповідності до ст.1217
ЦК України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом.

За приписами до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою. У відповідності до ст.1222 ЦК
України спадкоємцями за заповітом і за
законом можуть бути фізичні особи, які
є живими на час відкриття спадщини, а
також особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини. Спадкоємцями за
заповітом можуть бути юридичні особи
та інші учасники цивільних відносин.

Статтею 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1277 ЦК України у разі
відсутності спадкоємців за заповітом і
за законом, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою. Заява про визнання
спадщини відумерлою подається після
спливу одного року з часу відкриття
спадщини.

З досліджених доказів судом
достовірно встановлено, що після
смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина у
вигляді квартири АДРЕСА_1. Заповіту за
життя ОСОБА_8 не залишала, спадкоємців
за законом у неї немає.. Довідкою
Дев'ятої Київської державної
нотаріальної контори підтверджується,
що спадкова справа після смерті ОСОБА_8
не заводилася.

Крім того, рішенням Апеляційного суду
міста Києва від 21 травня 2013 року
скасовано заочне рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва 25.09.2012 року, яким було встановлено
факт проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_8
однією сім'єю понад п'ять років та
визнано ОСОБА_3 спадкоємицею за законом
четвертої черги щодо майна померлої
ОСОБА_8, а також визнано за ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом.

Вказані обставини свідчать про
відсутність спадкоємців за законом та
заповітом на спадщину, що відкрилася
після смерті ОСОБА_8. З моменту
відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8
пройшло більше року.

У відповідності до ч.1 ст. 278 ЦПК України
суд, встановивши, що спадкоємці за
заповітом і за законом відсутні, або
спадкоємці усунені від права на
спадкування, або спадкоємці не
прийняли спадщину чи відмовилися від
її прийняття, ухвалює рішення про
визнання спадщини відумерлою та про
передачу її територіальній громаді за
місцем відкриття спадщини.

Частиною 3 статті 1277 ЦК України
встановлено, що спадщина, визнана судом
відумерлою, переходить у власність
територіальної громади за місцем її
відкриття.

У відповідності до положень ч.3 ст.140
Конституції України та ч.1 ст.10 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, є сільські,
селищні, міські ради.

Проте, суд 1-ї інстанції не взяв до уваги
вказані вимоги закону та обставини
справи та прийшов до необґрунтованого
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
прокурора Солом'янського району міста
Києва, який діє в інтересах держави в
особі Київської міської ради, про
визнання спадщини відумерлою та
передачу її у власність територіальної
громади міста Києва в особі Київської
міської ради.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
позовні вимоги прокурора
Солом'янського району міста Києва, який
діє в інтересах держави в особі
Київської міської ради, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: Комунальне
підприємство «Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації в частині
визнання спадщини ОСОБА_8 відумерлою є
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що
відсутні правові підстави для
задоволення позовних вимог прокурора
Солом'янського району міста Києва, який
діє в інтересах держави в особі
Київської міської ради, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: Комунальне
підприємство «Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 22.03.2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрований за №126, з наступних
підстав.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК
України одна із сторін договору або
інша заінтересована особа вправі
заперечити його дійсність, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України, за якою зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України встановлює
загальні наслідки недійсності
правочину, відповідно до яких
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а згідно
зі статтею 236 ЦК України правочин є
недійсним з моменту його вчинення та не
породжує тих юридичних наслідків,
задля яких укладався, у тому числі не
породжує переходу права власності до
набувача.

За загальним правилом наслідком
недійсності угоди є застосування
двосторонньої реституції, яка не
ставиться в залежність від
добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною 3 статті 216 ЦК
України встановлено, що загальні
наслідки недійсності угоди
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Цивільним кодексом України
встановлені засади захисту права
власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України
надає власнику право витребувати майно
із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні статті 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого статтями 215, 216
ЦК України. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
встановлені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі, якщо
особа, яка вважає себе власником майна,
не може належним чином реалізувати
свої правомочності у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів
або претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до статті 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

З наявних в матеріалах справи доказів
вбачається, що на підставі договору
купівлі-продажу від 22.03.2012 року, ОСОБА_4
було придбано у ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1 , тобто, в особи, яка не мала
права дану квартиру відчужувати.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що під час
укладення договору купівлі-продажу від
22.03.2012 року ОСОБА_4 знав чи міг знати, що
ОСОБА_3 не мала права відчужувати
квартиру АДРЕСА_1, матеріали справи не
містять. Як наслідок, колегія суддів
вважає, що ОСОБА_4 є добросовісним
набувачем квартири АДРЕСА_1.

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що захист прав
та охоронюваних законом інтересів
Київської міської ради можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, на підставі положень статті 388
ЦК України, шляхом витребування майна у
добросовісного набувача, а не шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого статтями 215, 216
ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що заочне рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва від 17 лютого 2014 року ухвалено з
порушенням норм матеріального права,
при неповному з'ясуванні обставин, які
мають значення для розгляду справи, а
тому підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог прокурора
Солом'янського району міста Києва, який
діє в інтересах держави в особі
Київської міської ради, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: Комунальне
підприємство «Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації, визнання
квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною
ОСОБА_8 та передачу даної квартири у
власність територіальної громади
міста Києва в особі Київської міської
ради.

Керуючись ст..ст. 215, 216, 1216-1218, 1220, 1223, 1277
ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора міста Києва, який діє в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 17 лютого
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позовні вимоги прокурора
Солом'янського району міста Києва, який
діє в інтересах держави в особі
Київської міської ради, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: Комунальне
підприємство «Дирекція з управляння та
обслуговування житлового фонду»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
договору купівлі-продажу недійсним та
визнання спадщини відумерлою
задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою
спадщиною ОСОБА_8 та передати дану
квартиру у власність територіальної
громади міста Києва в особі Київської
міської ради.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :
Судді: