У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Коротуна В.М.,Попович О.В.,
Ступак О.В.,Штелик С.П., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення збитків,
упущеної вигоди та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на заочне рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 11
вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_7 про стягнення збитків, упущеної
вигоди та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що рішенням суду від 14
грудня 2011 року, яке набрало законної
сили, з ОСОБА_7 на користь позивача було
стягнено 25569,74 грн боргу за договором
позики. На виконання цього рішення було
відкрито виконавче провадження, однак
на момент пред'явлення позову судове
рішення не виконано, відповідач
продовжує ухилятися від його виконання
та не сплачує борг.

Посилаючись на те, що після ухвалення
судового рішення від 14
грудня 2011 року відповідач має перед
позивачем грошове зобов'язання,
виконання якого останній порушує,
позивач просив суд стягнути на його
користь з відповідача 3 % річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання на підставі статті 625 ЦК
України. Також, позивач просив стягнути
з відповідача завдані йому збитки на
загальну суму 7792,22 грн та моральну
шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Заочним рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 11 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 23 грудня 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення
скасувати та ухвалити в справі нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Судами встановлено, що відповідно до
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 14 грудня 2011 року з ОСОБА_7
на користь ОСОБА_6 стягнено 25569,74 грн.

14 вересня 2012 року державним виконавцем
відділу Державної виконавчої служби
Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження про стягнення з
відповідача на користь позивача суми
боргу у розмірі 25569,74 грн.

Як встановлено судами та не
заперечувалось сторонами у справі,
вказана сума боргу до моменту
пред'явлення позову відповідачем не
сплачена.

Відповідно до статті 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно із статтею 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право,
одержала у зв'язку з цим доходи, то
розмір упущеної вигоди, що має
відшкодовуватися особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відмовляючи у позові в частині
відшкодування відповідачем збитків,
упущеної вигоди та моральної шкоди, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що ОСОБА_6 не надав
належних та допустимих доказів на
підтвердження завдання йому указаних
збитків та шкоди.

З висновками судів першої та
апеляційної інстанцій в цій частині
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з огляду на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи
фактично зводяться до переоцінки
доказів і не згоди з висновками судів
першої та апеляційної інстанцій по їх
оцінці у вказаній частині позовних
вимог.

Проте, відмовляючи у позові в частині
відповідальності ОСОБА_7 за
порушення ним грошового зобов'язання,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що на
правовідносини, які виникли між
сторонами положення статті 625 ЦК
України не поширюються, оскільки після
набрання законної сили рішенням суду
від 14 грудня 2011 року спірні
правовідносини перейшли у стадію
виконання судового рішення і мають
регулюватися Законом України «Про
виконавче провадження».

З висновками судів першої та
апеляційної інстанції в цій частині
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
просив суд стягнути з відповідача 3 %
річних від суми прострочення грошового
зобов'язання, яке виникло після
набрання законної сили рішенням суду
від 14 грудня 2011 року.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від 17
грудня 2013 року «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» судам роз'яснено,
що грошовим, за змістом статей 524, 533-535,
625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

При цьому, відповідно до статті 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує
права кредитора звернутися до суду за
захистом свого права, якщо грошове
зобов'язання не виконується й після
вирішення судом питання про стягнення
основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не
пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків, тому висновок
судів першої та апеляційної інстанцій
про відсутність правових підстав для
застосування до спірних правовідносин
положень статті 625 ЦК України є
помилковими.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України у
справі № 3-116гс11 від 14 листопада 2011 року.

Вирішуючи спір в частині
відповідальності ОСОБА_7 за порушення
ним грошового зобов'язання, суди першої
та апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначилися з характером
спірних правовідносин, зокрема,
належним чином не перевірили та не
спростували доводи позивача відносно
того, що відповідач порушив грошове
зобов'язання, а тому до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
положення статті 625 ЦК України.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, заочне рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 11
вересня 2013 року та ухвала апеляційного
суду Житомирської області від 23 грудня
2013 року в частині відповідальності
ОСОБА_7 за порушення ним грошового
зобов'язання підлягають скасуванню з
підстав, передбачених статтею 338 ЦПК
України, з передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Заочне рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 11
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 23 грудня
2013 року в частині відповідальності
ОСОБА_7 за порушення ним грошового
зобов'язання скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині заочне
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 11 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 23 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик