Справа № 761/7563/13-ц
Провадження №2/761/221/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 грудня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі
Савенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою
розпискою,

в с т а н о в и в:

В квітні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики від 11.11.2008
року, звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення, стягнення боргу за
договором позики від 05.03.2010 року.

Ухвалою суду від 05.03.2013 року вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики від 05.03.2010 року
виділені в окреме провадження.

05.12.2013р. відповідач ОСОБА_2 подав
зустрічний позов до ОСОБА_1 про
стягнення грошей, набутих без
достатньої правової підстави.

Відповідно до ухвали суду від
15.08.2014р. було прийнято до спільного
розгляду позовну заяву третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3
до позивача ОСОБА_1 про стягнення
грошей набутих без достатньої правової
підстави

Ухвалою суду від 12.12.2014 року зустрічний
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
грошей, набутих без достатньої
правової підстави та позовну заяву
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
грошей набутих без достатньої правової
підстави на підставі заяви ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 05.03.2010 відповідач
взяв у нього в борг 10 000 доларів США, що
станом на момент передачі коштів
становило еквівалент 80 000,00 грн.,
строком до 01.08.2010 року про що написав
розписку. В погашення цього боргу
ОСОБА_2 протягом 2010-2011 року здійснив
часткове повернення боргу в сумі 42 295
грн. Сума боргу з урахуванням індексу
інфляції становить 41 229,64 грн., 3% річних 1
780,24 грн., а всього 43 009,88 грн., яку позивач
просив стягнути з відповідача, а також
понесені судові витрати.

В процесі розгляду справи позивач
двічі подавав заяви про зміну позовних
вимог. Відповідно до заяви від 30.10.2013
року поданої в судовому засіданні
позивач просив суд з урахуванням
повернутої відповідачем суми боргу,
стягнути з ОСОБА_2 борг за договором
позики від 05.03.2010 року в розмірі 11 938,37
грн. та понесені судові витрати, а саме
судовий збір, витрати на правову
допомогу та витрати, що пов'язані з
явкою до суду.

Позивач та його представник у судових
засіданнях позовні вимоги та заяву про
зменшення розміру позовних вимог
підтримали та просили їх задовольнити
в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
від 24.01.2014 року позовні вимоги та заяву
про зміну позовних вимог не визнав та
зазначив, що у жовтні 2008 року коли
позивач дав йому в борг кошти, частину
суми у розмірі 80000 грн. позивач взяв у
своєї дружини ОСОБА_4. Про дійсну суму
позики вона не була поінформована, так
як у них виникали суперечки щодо
обставин повернення ним боргу. Позивач
посилаючись на несвоєчасність
повернення боргу та можливість
застосувати проти нього дії щодо
позбавлення сімї житла, вимагав у нього
написати йому окрему розписку,на суму
яку він взяв у своєї дружини ОСОБА_4, та
приховати дійсну суму позики. Оскільки
він товаришував з ОСОБА_1 з дитинства,
мав дружні відносини і не вбачав його
дійсний умисел та написав ОСОБА_1 05.03.2010
року боргову розписку на суму 80 000грн.
включно для вирішення особистих
сімейних проблем позивача з дружиною. З
2010 року позивач не звертався до нього з
вимогою про повернення коштів по
розписці від 05.03.2010 року. Він
систематично у 2009 році вчиняв платежі
на користь позивача в рахунок
погашення боргу від 23.10.2008 року. Вважає,
що для задоволення позову ОСОБА_1
відсутня жодна правова підстава, а
зміна позовних вимог лише доводить
реалізацію його шахрайського умислу
щодо обманного отримання боргового
документу від 05.03.2010 року та
підтверджує його дійсну мету
заволодіти коштами обманним шляхом. З
цього приводу він 27.07.2013 року звернувся
до правоохоронних органів з заявою про
вчинення ОСОБА_1 злочину та розпочато
кримінальне провадження у скоєнні
злочину передбаченого ст.ст. 189, 190 КК
України. Просив у позові відмовити.

Представники відповідача: ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні
вимоги та заяву про зміну підстав
позову не визнали. У письмових
запереченнях зазначили, що відповідач
ОСОБА_2 кошти від позивача 05.03.2010 року
фактично не отримував, розписка була
написана не для цілей отримання
грошових коштів, а носила формальний
характер щодо вирішення певних
прострочень за договором позики 2008
року. Крім того, розписка від 05.03.2010 року
не відповідає вимогам, установленим
для правочинів, які укладаються в
письмовій формі з додержанням усіх
вимог щодо такого виду правочину. В
розписці не зазначено чіткої дати
передачі грошових коштів, чіткого
способу повернення цих коштів,
відсутнє місце отримання та повернення
коштів, також не зазначено паспортних
даних, року народження позичальника.
Зазначають, що відповідач сплачував
кошти позивачу, в погашення суми боргу
за договором позики від 11.11.2008 року.
Розписку від 05.03.2010 року у ОСОБА_1 ОСОБА_2
не забирав, оскільки про її існування
взагалі забув і фактично її не
виконував, розуміючи її формальний
характер, в тому числі з огляду на
формальний підхід до її складання.
Вважають, що між позивачем та
відповідачем фактично позикові
відносини не відбулись, а має місце
умисне протиправне заволодіння
позивачем документом, що надає йому
вимагати від відповідача позику, яку
він не отримував. По факту шахрайського
заволодіння документом, а саме
розпискою від 05.03.2010 року відповідач
звернувся до правоохоронних органів,
оскільки розписка є беззаперечним
доказом шахрайських дій позивача.
Просили у задоволенні позову
відмовити.

Свідок ОСОБА_5 допитаний в порядку ст. 184
ЦПК України, пояснив суду, що йому
особисто відомо, що відповідач
здійснював переказ грошових коштів на
банківський рахунок ОСОБА_1 в рахунок
погашення заборгованості за договором
позики від 11.11.2008 року, який
забезпечений договором іпотеки.

Свідок ОСОБА_6 допитана в порядку ст. 184
ЦПК України, пояснила, що вона є
близькою знайомою відповідача та з 2009
року приймала безпосередню участь у
виконанні позикових зобов'язань ОСОБА_2
по розписці від 23.10.2008 року, оформляла
платіжні документи на перекази на
користь ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_4,
у той час як дружина відповідача
перебувала на лікуванні та сам
відповідач у зв'язку з його побиттям
також перебував на лікуванні.

Шевченківським районним судом м.
Чернівці відповідно до ухвали суду від
20.08.2014 року в порядку окремого
доручення були допитані свідки: ОСОБА_3,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_2
передавав йому гроші приблизно в сумі 9
000 грн. для передачі ОСОБА_1. Також він
особисто позичав гроші у ОСОБА_2 і за їх
домовленістю мав віддати гроші ОСОБА_1
в рахунок сплати заборгованості ОСОБА_2
перед ОСОБА_1 Будь-яких розписок при
передачі коштів ними не складалось.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що йому відомо
про те, що ОСОБА_1 дав в борг ОСОБА_2
кошти. Зазначив, що він особисто
приймав участь у поверненні грошових
коштів, а саме передавав кошти від
ОСОБА_2 для ОСОБА_1 в рахунок повернення
заборгованості. Також один раз він
передавав гроші дружині ОСОБА_1 -
ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_3 повідомила, що вона є
дружиною відповідача ОСОБА_2 та 05.03.2010
року знаходилась в Чернівцях. Також їй
відомо, що ОСОБА_1 восени 2008 року
позичив гроші її чоловікові, про
складання боргової розписки від 05.03.2010
року на суму 80 000 грн. їй нічого не
відомо. З 2008 року по теперішній час
ОСОБА_1 вони повернули приблизно 60 000
доларів, більшу частину грошей
передавали з рук в руки через знайомих
та шляхом здійснення переказу.
Зазначила, що вона особисто
переказувала гроші ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що йому відомо,
що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші
приблизно у 2008-2009 року для розвитку
бізнесу, але ОСОБА_1 не мав частки в
бізнесі ОСОБА_2. Йому нічого не відомо
про боргове зобов'язання 2010 року.
ОСОБА_2 ніколи не позичав гроші у
ОСОБА_4, та ОСОБА_1 не говорив, що кошти
які він позичає це кошти ОСОБА_4. Про
розписку від 05.03.2010 року йому нічого не
відомо.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що вона є
дружиною ОСОБА_1 та їй відомо, що її
чоловік позичив ОСОБА_2 гроші у 2008 році
та у 2010 році гроші в сумі 80 000 грн. Також,
їй відомо, що ОСОБА_2 має заборгованість
за борговою розпискою від 05.03.2010 року.

Позивач ОСОБА_1 допитаний в якості
свідка, зазначив, що у 2008 році уклав з
ОСОБА_2 договір позики, який
забезпечений іпотекою та у 2010 році
позичив відповідачу кошти у сумі 80 000
грн. Вказав, що ці дві позики не
пов'язані між собою. По розписці від
05.03.2010 року ОСОБА_2 розраховувався
шляхом перерахунку коштів на картковий
рахунок, а треті особи йому гроші не
передавали.

Суд, вислухавши пояснення позивача та
його представника, відповідача та його
представників, пояснення свідків:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_4, дослідивши
матеріали справи, встановив наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що 05.03.2010 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 виникли правовідносини на
підставі договору позики.

Від імені відповідача ОСОБА_2 написано
документ, який названо розпискою
(борговою) та згідно з якою останній
брав у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80
000 грн., що еквівалентно по курсу НБУ до
долара США - 10 000 доларів США, які
зобов'язувався повернути до 01.08.2010 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, факт укладення договору позики
між позивачем та відповідачем,
отримання відповідачем від позивача
позики на загальну суму 80 000 грн., а
також волевиявлення відповідача
повернути отримані в борг гроші,
підтверджується розпискою, підписаною
відповідачем ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 10).

Проте всю суму боргу у зазначеній в
розписці строк відповідач не повернув.

Судом встановлено, що відповідач за
період 01.01.2012 року по 10.10.2013 року сплатив
позивачу частину боргу, шляхом
перерахунку грошових коштів на
картковий рахунок позивача НОМЕР_3, що
підтверджується банківською випискою
з карткового рахунку (т. 2 а.с.4-9).

У відповідності з ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

У відповідності з ч. 1 ст. 533 ЦК України
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України
якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Частиною першою статті 1049 ЦК України
встановлено, що за договором позики на
позичальникові лежить зобов'язання
повернути суму позики у строк та в
порядку, що передбачені договором.

Наявність боргового документа у
позичальника підтверджує виконання
ним свого обов'язку.

Судом встановлено, що боргова розписка
від 05.03.2010 року відповідачу повернута
не була і знаходиться у позивача,
оскільки її оригінал надавався суду
для огляду, що підтверджує наявність
зобов'язання відповідача перед
позивачем.

Суд критично ставиться до пояснень
свідків ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9
щодо боргових зобов'язань між
позивачем та відповідачем, оскільки
останнім не достовірно відомо про
існування боргових зобов'язань між
позивачем та відповідачем.

Судом не приймаються до уваги
твердження представників відповідача
про те, що ОСОБА_2 сплачував грошові
кошти в рахунок погашення іншого
боргового зобов'язання, оскільки в
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази про сплату коштів в
рахунок погашення іншого боргового
зобов'язання, так, перераховуючи
грошові кошти на рахунок позивача,
відповідач не зазначав на погашення
якого саме боргового зобов'язання
здійснюється переказ.

Щодо твердження представників
відповідача щодо невідповідності
боргової розписки від 05.03.2010 року
вимогам правочинів, які укладаються в
письмовій формі, слід зазначити, що за
своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей, тому до неї не можуть
застосовуватись норми цивільного
права щодо правочинів.

Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику, такої позиції
дотримується Верховний Суд України у
правовому висновку прийнятого у
Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі
6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Також суд не приймає до уваги те
твердження представників відповідача,
що відповідач нібито написав розписку
не маючи наміру отримання коштів, а
лише видав її формально позивачу для
врегулювання конфлікту з його
дружиною, оскільки у судовому
засіданні встановлено, що боргова
розписка не була повернута відповідачу
і останній погашав за нею
заборгованість .

У судовому засіданні знайшов
підтвердження той факт, що
відповідачем зобов'язання за договором
позики не було виконано в повному
обсязі, грошові кошти в розмірі 11 938,37
грн. не повернуті та підлягають до
стягнення в судовому порядку.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать витрати на
правову допомогу.

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Згідно Договору про надання правової
допомоги та Розрахунку №№ 1-3 вартості
правової допомоги ( т.1 а.с. 240, т.2 а.с. 11,
т.3 а.с.4), загальна вартість послуг
складає 8000 гривень 00 копійок. Згідно
постанови Кабінету Міністрів України
від 27.04.06 № 590 граничний розмір таких
витрат складає 40 відсотків від
мінімальної заробітної плати за годину
роботи. Проте стороною позивача, до
суду не надано належного розрахунку
вартості виконаних робіт, обчисленого
відповідно до «Порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. З
огляду на викладене, суд вважає, що
відсутні підстави для стягнення витрат
на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 ЦПК України,
витрати, пов'язані з переїздом до
іншого населеного пункту сторін та їх
представників, а також найманням житла,
несуть сторони.

Частиною 2 статті 85 ЦПК України,
встановлено, що стороні, на користь
якої ухвалено судове рішення, та її
представникові сплачуються іншою
стороною добові (у разі переїзду до
іншого населеного пункту), а також
компенсація за втрачений заробіток чи
відрив від звичайних занять.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої постановлено рішення, суд
присуджує з другої сторони всі судові
витрати.

Враховуючи те, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню, суд
вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 229,40 грн. та
витрати пов'язані з якою до суду в
розмірі 588,71 грн.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, оцінивши докази, які є у
матеріалах справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 85, 88, 179, 208,
209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України; ст. ст.525, 526,
533, 545, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за борговою розпискою -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (і/н НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (і/н НОМЕР_2) борг за
борговою розпискою від 05.03.2010 року в
розмірі 11938,37 грн., витрати пов'язані з
явкою до суду в розмірі 588,71 грн.,
судовий збір в сумі 229,40 грн., а всього
12757 (дванадцять тисяч сімсот п'ятдесят
сім) грн. 48 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: