Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна
О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 12 лютого 2014 року,

касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 16 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 12 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
від 4 липня 2008 року у розмірі 28 121, 65 грн,
з яких: 6 997, 90 грн - заборгованість за
тілом кредиту, 19 546, 53 грн -
заборгованість за процентами, 250 грн -
штраф (фіксована частина), 1 327, 22 грн -
штраф (процентна складова).

Вимоги мотивовано тим, що 4 липня 2008
року ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у
розмірі 1 500 грн у вигляді встановленого
ліміту на платіжну картку на умовах
сплати 36 % річних з кінцевим строком
повернення, що відповідає строку дії
картки. 5 липня 2008 року кредитний ліміт
підвищено до 7 700 грн, а 27 січня 2009 року -
знижено до 7 000 грн. Внаслідок порушення
позичальником строку та порядку
погашення кредиту утворилася
заборгованість, яку позивач просив
стягнути із боржника.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 16 грудня 2013
року позов задоволено. Стягнуто із
ОСОБА_3 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі
28 121, 65 грн. Вирішено питання про
судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року змінено рішення суду першої
інстанції. Стягнуто із ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі
6 997, 90 грн, за процентами - 3 812, 44 грн та
штраф у розмірі 790, 52 грн. Вирішено
питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного
суду, ухвалити нове рішення про відмову
у позові банку.

ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційних скарг, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У справі встановлено, що 4 липня 2008 року
ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у
розмірі 1 500 грн у вигляді встановленого
ліміту на платіжну картку на умовах
сплати 36 % річних з кінцевим строком
повернення, що відповідає строку дії
картки (два роки). 5 липня 2008 року
кредитний ліміт підвищено до 7 700 грн, а
27 січня 2009 року - знижено до 7 000 грн (а. с.
33). У заяві позичальника на отримання
кредиту зазначено, що заява разом із
Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами
надання банківських послуг, а також
Тарифами складають договір про надання
банківських послуг (а. с. 5).

За умовами кредитування ОСОБА_3
зобов'язалася здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) у розмірі та у строки,
визначені заявою та Пам'яткою клієнта,
щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За висновками Верховного Суду України
про застосування ст. 257 ЦК України до
правовідносин, у яких використовуються
платіжні картки як спосіб
надання/отримання кредитних коштів,
викладеними у постановах № 6-14цс14 від 19
березня 2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня
2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня
2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року,
за таким договором, що визначає
щомісячні платежі погашення кредиту та
кінцевий строк повного погашення
кредиту перебіг позовної давності щодо
місячних платежів починається після
несплати чергового платежу, а щодо
повернення кредиту у повному обсязі зі
спливом останнього дня місяця дії
картки (ст. 261 ЦК України).

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду першої інстанції із заявою про
застосування позовної давності до
спірних правовідносин.

Апеляційний суд, встановивши, що строк
дії картки закінчився у
липні 2010 року, дійшов обґрунтованого
висновку про те, що банк звернувся до
суду із позовом у червні 2013 року у межах
строку, встановленого до вимог про
повернення кредиту у повному обсязі.

Разом з тим, не можна погодитися із
висновками апеляційного суду про те, що
за заявою відповідача не можуть бути
застосовані наслідки пропуску строків
давності щодо платежів, заборгованих
до звернення банку із позовом до суду.

Пославшись на те, що доводи апеляційної
скарги ґрунтуються на помилковому
визначенні початку перебігу строку
позовної давності, апеляційний суд не
звернув уваги на те, що правильне
застосування норм матеріального права
згідно ст. ст. 213, 214 ЦПК України є
обов'язком та прерогативою виключно
суду як юрисдикційного органу, тому
посилання відповідача у своїх доводах
на положення ст. ст. 256, 257 ЦК України є
підставою для застосування указаних
норм до спірних правовідносин з
урахуванням вимог закону незалежно від
тлумачення правових норм стороною у
справі.

На підставі заяви про застосування
позовної давності (за умови, що зміст
спірних правовідносин не передбачає
збільшення тривалості позовної
давності порівняно із загальним
строком) кредитна заборгованість
підлягає стягненню лише за останні три
роки перед зверненням кредитора до
суду.

Належність виконання відповідачем
щомісячних зобов'язань, період
прострочення їх виконання як
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи,
апеляційний суд не встановив.

Враховуючи допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права, ухвалене ним
рішення підлягає скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 12 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко