РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик
С.П.Суддів:Дем'яносова М.В., Коротуна
В.М., Попович О.В.,Ступак О.В.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку «Надра»,
третя особа - товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива», про
стягнення грошових коштів; за
зустрічним позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» до товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива», ОСОБА_6 про
визнання договору відступлення права
вимоги недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року та за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 06 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із позовом до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»),
третя особа - товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива» (далі - ТОВ
«Компанія «Інвестиційна перспектива»),
про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала на те, що відповідно до
договору про відступлення права вимоги
від 09 грудня 2010 року вона отримала
право вимоги повернення коштів ТОВ
«Компанія «Інвестиційна перспектива»
стосовно банківських рахунків у
гривнях та тройських унціях золота за
договором банківського рахунку від 07
липня 2006 року № 590, укладеного між
указаним товариством та ПАТ КБ «Надра»
та пов'язаними правовідносинами у
повному обсязі. Згідно банківської
виписки до розрахункового рахунку
банком були проведені операції з
продажу банківського металу по
укладеним 20 березня 2008 року договорам
купівлі-продажу, за якими ТОВ «Компанія
«Інвестиційна перспектива» продало
банку тройські унції золота загальною
кількістю 113 320 унцій, загальна вартість
якого становила 583 069 758,40 грн.
Відповідно до вказаних банківських
виписок, частина вказаних грошових
коштів у розмірі 101 867 602, 41 грн була
направлена на погашення кредитної
заборгованості ТОВ «Компанія
«Інвестиційна перспектива» перед ПАТ
КБ «Надра». Проте 08 квітня 2008 року ПАТ
КБ «Надра» в односторонньому порядку
без укладення договорів зворотнього
викупу відмінив операції з продажу
банківського металу, які відбулися 20
березня 2008 року та провів виправні
проводки на банківських рахунках
товариства, при цьому списавши з
рахунку товариства 583 069 758,40 грн, які
були отримані товариством від продажу
113 320 тройських унцій золота і поновив
позичкову заборгованість компанії.
Таким чином, позивачка вважає, що
внаслідок односторонньої відмови
банку від операцій з продажу
банківських металів (золота) 20
березня 2008 року, подальшого списання
грошових коштів в розмірі 583 069 758,40 грн
станом на 08 квітня 2008 року та зниження
на цю дату облікового курсу
Національного банку України на золото,
відповідачем привласнено внаслідок
курсової різниці в золоті, а вона у
зв'язку з цим втратила суму грошових
коштів в розмірі 110 232 098,13 грн, з яких: 59
618 048,20 грн основного боргу; 5 174 519,91 грн -
3% річних; 21 985 632,45 грн суми індексу
інфляції; 5 961 804,82 грн - 10% пені за
неправильне списання з рахунку коштів;
17 492 092,75 грн - 3% неустойки (штрафу) за
прострочення повернення грошових
коштів. З огляду на зазначене, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
позивач просила суд стягнути з банку
належну їй суму коштів.

ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду із
зустрічним позовом до ТОВ
«Компанія «Інвестиційна перспектива»,
ОСОБА_6 про визнання договору
відступлення права вимоги недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог посилалось на те, що укладений
між відповідачами договір про
відступлення права вимоги за своєю
правовою природою є договором
факторингу, за яким фактором виступила
ОСОБА_6. В зв'язку з порушенням статей 1077
та 1079 ЦК України між вказаними
сторонами не міг бути укладений
договір факторингу, ПАТ КБ «Надра»
просило суд на підставі положень
статей 203, 215 ЦК України задовольнити
зустрічні позовні вимоги та визнати
недійсним спірний договір.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

05 вересня 2013 року ОСОБА_6 в судовому
засіданні подала клопотання про
закриття провадження у справі за
зустрічним позовом ПАТ КБ «Надра» до
ТОВ «Компанія «Інвестиційна
перспектива», ОСОБА_6 про визнання
договору відступлення права вимоги від
09 грудня 2010 року недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 січня 2014 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року, клопотання ОСОБА_6 про закриття
провадження у справі за зустрічним
позовом задоволено частково.

Закрито провадження у справі за
зустрічним позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» до товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива», ОСОБА_6 про
визнання договору відступлення права
вимоги в частині вимог до товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива» у зв'язку
із ліквідацією вказаної юридичної
особи.

У задоволенні іншої частини клопотання
відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року, у позові ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра», третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю
«Компанія «Інвестиційна перспектива»,
про стягнення грошових коштів
відмовлено.

Зустрічний позов публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» до товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива», ОСОБА_6 про
визнання договору відступлення права
вимоги недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір
відступлення права вимоги № 1 від 09
грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_6 та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива».

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі на ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року заявник порушує питання про
скасування зазначених судових рішень
та закриття провадження за зустрічним
позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку «Надра»
в частині вимог до ОСОБА_6, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права.

У касаційній скарзі на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 06 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року заявник порушує питання про
скасування зазначених судових рішень
та ухвалення нового рішення про
задоволення позову ОСОБА_6 та відмову у
задоволенні зустрічних позовних вимог,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга на ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
342 ЦПК України, розглянувши касаційну
скаргу на ухвалу суду, суд касаційної
інстанції відхиляє скаргу і залишає
ухвалу без змін, якщо судом прийнято
ухвалу з додержанням вимог закону.

Закриваючи провадження у справі за
зустрічним позовом ПАТ КБ «Надра» до
ТОВ «Компанія «Інвестиційна
перспектива», ОСОБА_6 про визнання
договору відступлення права вимоги в
частині вимог до ТОВ «Компанія
«Інвестиційна перспектива» суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
вірно виходив із необхідності
задоволення вказаного клопотання в цій
частині, оскільки матеріали справи
містять докази ліквідації вказаної
юридичної особи, що відповідно до
пункту 7 частини 1 статті 205 ЦПК України
є підставою для закриття провадження в
цій частині.

Відмовляючи у задоволенні клопотання
ОСОБА_6 про закриття провадження у
справі за зустрічними позовними
вимогами ПАТ КБ «Надра» до неї, суд
правильно виходив з того, що клопотання
останньої в цій частині не підлягає
задоволенню, оскільки ОСОБА_6 є
стороною оскарженого договору, а її
права визначені умовами цього
договору, що виключає закриття
провадження в частині зустрічних
позовних вимог банку до ОСОБА_6.

До таких висновків суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли на
підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з такими висновками
судів першої та апеляційної інстанцій.

Натомість, касаційна скарга на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 06 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року підлягає задоволенню частково
на таких підставах.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги та визнаючи недійсним укладений
між сторонами договір відступлення
права вимоги, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що договір відступлення права вимоги №
1 від 09 грудня 2010 року, укладений між
ОСОБА_6 та ТОВ «Компанія «Інвестиційна
перспектива» за своєю правовою
природою є договором факторингу, а
оскільки ОСОБА_6 відповідно до положень
статей 1077 та 1079 ЦК України не може
виступати фактором і спірний договір
не міг бути укладений між вказаними
сторонами, то цей договір необхідно
визнати недійсним на підставі положень
статей 203, 215 ЦК України. Що стосується
вирішення основного позову, то суди,
дійшовши висновку про недійсність
укладеного між ОСОБА_6 та ТОВ «Компанія
«Інвестиційна перспектива» договору
уступки права вимоги та задоволення
зустрічного позову, вважали, що
підстави для задоволення позову ОСОБА_6
до банку про стягнення коштів
відсутні, оскільки недійсний правочин
не створює юридичних наслідків.

Проте, з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Відповідно до статті 341 ЦПК України суд
касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення і ухвалити
нове рішення або змінити рішення, якщо
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини, чи не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Оцінюючи договір відступлення права
вимоги, укладений між сторонами, суди
першої та апеляційної інстанції дійшли
висновку про те, що за своєю правовою
природою даний договір є договором
факторингу, тому, оскільки ОСОБА_6
укладаючи даний договір діяла як
фізична особа, а відповідно до
положень частини 3 статті 1079 ЦК України
фактором може бути банк або інша
фінансова установа, яка відповідно до
закону має право здійснювати
факторингові операції, то спірний
договір відступлення права вимоги є
недійсним з підстав визначених
статтями 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ не може погодитись з таким
висновком судів першої та апеляційної
інстанції з огляду на таке.

ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627
визначає загальні засади цивільного
законодавства, зокрема поняття
договору і свободи договору та
формулює загальні вимоги до договорів
як різновиду правочинів.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
208 ЦК України правочин між фізичною і
юридичною особами належить вчиняти у
письмовій формі, за виключенням
випадків, передбачених частиною 1
статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (частина 1
статті 638 ЦК України). Інші випадки
визнання договору укладеним зазначені
у статтях 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 статті 628 ЦК України
передбачає, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у статтях 6, 627 ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

Закріпивши принцип свободи договору,
ЦК України разом з тим визначив, що
свобода договору не є безмежною,
оскільки відповідно до абзацу 2 частини
3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при
укладенні договору, виборі
контрагентів, визначенні умов договору
сторони не можуть діяти всупереч
положенням цього Кодексу та інших
актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами частини 1 статті 203, частини 1
статті 215 ЦК України, відповідно до яких
підставою недійсності правочинів є
суперечність їх актам цивільного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК
України за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України
сторонами у договорі факторингу є
фактор і клієнт. Клієнтом у договорі
факторингу може бути фізична або
юридична особа, яка є суб'єктом
підприємницької діяльності. Фактором
може бути банк або інша фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право здійснювати факторингові
операції.

Визначення місця договору факторингу в
системі цивільно-правових договорів,
які регулюють передачу (відступлення)
права вимоги має суттєве значення,
оскільки відмежування вказаного
договору від інших подібних договорів
визначає необхідність виконання
спеціальних вимог законодавства,
зокрема, відносно осіб, які можуть
виступати фактором.

Разом з тим, розділ І книги п'ятої ЦК
України регулює загальні положення про
зобов'язання, зокрема положення щодо
сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини 1 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор (частина 1 статті 510 ЦК
України).

Також, законодавством передбачені
порядок та підстави зміни сторони
(боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
512 ЦК України кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги являє собою
договірну передачу зобов'язальних
вимог первісного кредитора новому
кредитору. Відступлення права вимоги
відбувається шляхом укладення
договору між первісним кредитором та
новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на
меті фінансування однієї сторони
договору іншою стороною шляхом надання
їй визначеної суми грошових коштів.
Вказана послуга згідно договору
факторингу надається фактором клієнту
за плату, розмір якої визначається
договором. При цьому, право грошової
вимоги, передане фактору, не є платою за
надану останнім фінансову послугу.

Як вбачається з спірного договору про
відступлення права вимоги № 1 від 09
грудня 2010 року, сторони при його
укладенні керувалися положеннями
статей 512, 513,514 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
суди невірно визначили правову
природу спірного договору як договору
факторингу. Оскільки між сторонами
було укладено договір відступлення
права вимоги (цесії), то підстав для
визнання вказаного договору
недійсним відповідно до положень
статей 203, 215 ЦК України колегія суддів
не вбачає, а тому у зустрічному позові
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Надра» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива», ОСОБА_6 про
визнання договору відступлення права
вимоги недійсним слід відмовити.

Що стосується вирішення первісного
позову ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра», третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю
«Компанія «Інвестиційна перспектива»,
про стягнення грошових коштів, то
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ виходить з наступного.

Відповідно до статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що 07 липня 2006 року
між ВАТ КБ «Надра», правонаступником
прав та обов'язків якого є ПАТ КБ
«Надра», та ТОВ «Компанія
«Інвестиційна перспектива» було
укладено договір № 590 банківського
рахунку, за яким банк відкриває
клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 в
українських гривнях та золоті для
зберігання коштів та здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та
законодавства України.

Як вбачається з виписки по рахунку №
НОМЕР_1 банком 20 березня 2008 року були
проведені операції з продажу
банківського металу в кількості 113 320
тройських унцій золота за договорами
купівлі-продажу банківських металів:
№ 32/2008/133, № 32/2008/130, № 32/2008/138, № 32/2008/140, №
32/2008/148, всього на загальну суму 583 069 758,40
грн.

Судами також встановлено, що грошові
кошти у розмірі 583 069 758,40 грн були
зараховані банком на рахунок № НОМЕР_1
ТОВ «Компанія «Інвестиційна
перспектива», з яких кошти в розмірі 101
867 602,41 грн були направлені на погашення
позичкової (кредитної) заборгованості
ТОВ «Компанія «Інвестиційна
перспектива» перед ВАТ КБ «Надра» за
кредитним договором № 26/5/2006/959/-К/ 53 від
28 липня 2006 року.

Разом з тим, 08 квітня 2008 року ВАТ КБ
«Надра» здійснив виправні проводки на
банківських рахунках ТОВ «Компанія
«Інвестиційна перспектива» та списав з
розрахункового рахунку кошти в розмірі
583 069 758,40 грн та поновив позичкову
(кредитну) заборгованість.

Судами встановлено, що 09 грудня 2010 року
ТОВ «Компанія «Інвестиційна
перспектива» та позивачка ОСОБА_6
уклали договір № 1 про відступлення
права вимоги банківського вкладу № 590,
за яким товариство відступило право
вимоги до боржника, а ОСОБА_6 прийняла
право вимоги боргу та інших сум і вигод
та всі інші права за договором
банківського вкладу № 590 від 07 липня 2006
року.

За умовами договору № 1 про
відступлення прав вимоги ТОВ «Компанія
«Інвестиційна перспектива» було
передано ОСОБА_6 право за договором
банківського вкладу № 590, включаючи без
обмеження: право вимоги повернення
коштів (видачі грошової суми в
українських гривнях, в валюті тройські
унції золота) з поточного рахунку №
НОМЕР_1 та/або іншим чином в українських
гривнях, у валюті «золото» відкритого
банком на ім'я товариства з усіма
відсотками, процентами, індексом
інфляції, штрафами, пенею, збитками та
усіма належними до них компенсаціями
та індексаціями.

Обґрунтовуючи позовні вимоги за
первісним позовом ОСОБА_6 посилалась на
те, що внаслідок здійснення банком
виправної проводки нею була втрачена
курсова різниця за період, з часу
отримання суми коштів з продажу
тройських унцій золота до дня
проведення виправних проводок щодо цих
коштів. При цьому вона посилалась на
положення статті 1073 ЦК України про те,
що у разі безпідставного списання
банком з рахунку клієнта грошових
коштів банк повинен негайно зарахувати
цю суму на рахунок клієнта та оплатити
проценти і відшкодувати завдані
збитки, а також на положення статті 1074
ЦК України, яка передбачає, що
обмеження прав клієнта щодо
розпорядження грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається.

Заперечуючи проти задоволення
позовних вимог представники банку
пояснили, що вказані операції з продажу
банківського металу в кількості 113320
тройських унцій від 20 березня 2008 року
були здійснені банком помилково,
оскільки у банку відсутні заяви
клієнтів на купівлю чи продаж
іноземної валюти або банківських
металів та договори купівлі-продажу
банківських металів: № 32/2008/133, № 32/2008/130,
№ 32/2008/138, № 32/2008/140, № 32/2008/148, всього на
загальну суму 583 069 758,40 грн.

Судами встановлено, що договори
купівлі-продажу банківських металів №
32/2008/133, № 32/2008/130, № 32/2008/138, № 32/2008/140, №
32/2008/148 на загальну суму 583 069 758,40 грн, на
підтвердження правомірності
проведення банківських операцій
позивачем не надано.

Крім того, як вбачається з виписки по
рахунку товариства станом на 20 березня
2008 року у товариства на рахунках
обліковувалось 8342,35 тройських унцій
золота та депозит у розмірі 20000 грн,
що свідчить про те, що вказані договори
купівлі - продажу валюти не могли бути
укладені через відсутність на рахунках
товариства 113320 тройських унцій золота.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що позивач не надала суду
доказів на підтвердження своїх вимог.

Оскільки обставини справи судами
встановлені повно і правильно,
додаткового дослідження доказів чи
встановлення обставин по справі не
вимагається, однак судами ухвалені
рішення із неправильним застосуванням
норм матеріального права, ухвалені у
справі судові рішення відповідно до
статті 341 ЦПК України підлягають
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні первісного
позову.

Керуючись статтями 336, 338, 341, 342, 344, 346 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

вирішила :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду
м. Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року про часткове задоволення
клопотання про закриття провадження у
справі в частині зустрічних позовних
вимог залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 06 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20
травня 2014 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у
позові ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра», третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю
«Компанія «Інвестиційна перспектива»,
про стягнення грошових коштів
відмовити.

У зустрічному позові публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» до товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Інвестиційна перспектива», ОСОБА_6 про
визнання договору відступлення права
вимоги недійсним відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. ШтеликСудді:М.В.
Дем'яносов В.М. Коротун О.В. Попович О.В.
Ступак