Справа № 369/5102/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/5017/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - судді Верланова
С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив
в рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 за договором позики від 09 липня
2010 року у розмірі 40 000 грн. звернути
стягнення на предмет застави - легковий
автомобіль марки «VOLKSWAGEN Transport», 1991 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
вартістю 42 650 грн. 72 коп., який належить
на праві приватної власності ОСОБА_3,
шляхом визнання за позивачем права
власності на вказаний автомобіль.

Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що
09 липня 2010 між ним та ОСОБА_3 був
укладений договір позики, за умовами
якого позивач передав у власність
відповідача грошові кошти у сумі 40 000
грн., які останній зобов'язався
повернути до 09 липня 2011 року. Того ж дня
в рахунок забезпечення зобов'язань за
договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
був укладений договір застави, за яким
відповідач передав позивачу в заставу
легковий автомобіль «VOLKSWAGEN Transport», 1991
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, який належить відповідачу на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_2,
виданого Ірпінським МРЕВ ДАІ УМВС
України від 06 грудня 2003 року. Позивач
зазначав, що у разі невиконання
відповідачем зобов'язань за договором
позики він має право згідно з договором
застави звернути стягнення на предмет
застави в порядку, передбаченому
чинним законодавством України, в тому
числі шляхом передачі рухомого майна у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання. Оскільки відповідач
своїх зобов'язань за договором позики
не виконав, борг у встановлені строки
не повернув і позивач відповідно з
умовами договору має право на
звернення стягнення на предмет
застави, ОСОБА_2 просив його позов
задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
червня 2014 року в позові ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позов,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу , які
з`явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не обгрунтовано та не надано доказів,
які б вказували на правові підстави для
визнання за ним права власності на
автомобіль. Також суд зазначив, що
позивачем не доведено підставу позову,
а саме, які його права були порушені у
зв`язку з невиконанням відповідачем
договору позики.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна,
виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що 09 липня 2010 між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір
позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав
у власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі
40 000 грн., які останній зобов'язався
повернути позивачу до 09 липня 2011 року.
Даний договір посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №2062 (а.с.8).

В якості забезпечення взятих на себе
зобов'язань за договором позики, 09
липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір застави, за яким
ОСОБА_3 передав позивачу в заставу
легковий автомобіль «VOLKSWAGEN Transport»,
тип-вантажопасажирський, 1991 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
який належить відповідачу на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_2,
виданого Ірпінським МРЕВ ДАІ УМВС
України від 06 грудня 2003 року. Сторони
погодили, що вартість предмету застави
становить 42 650 грн. 72 коп. Даний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за №1376 (а.с.9).

Застава рухомого майна була
зареєстрована 09 травня 2010 року в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна (а.с.10-11).

22 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було укладено договір про внесення
змін до договору застави від 09 липня 2010
року, згідно з яким пункт 11 договору
застави викладено в наступній
редакції: «При невиконанні
заставодавцем зобов'язань, які
випливають з договору позики,
заставодержатель має право звернути
стягнення на предмет застави в порядку,
передбаченому чинним законодавством
України, в тому числі шляхом передачі
рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
законодавством України (а.с. 12).

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що відповідач умови
договору позики не виконав та грошові
кошти позивачу не повернув.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти, а позичальник зобов`язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів.

В силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК
України, кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов`язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом.

Звернення стягнення на предмет застави
відповідно до статті 590 ЦК України
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Частинами першою та сьомою статті 20
Закону України «Про заставу»
передбачено, що заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, якщо в момент
настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Реалізація заставленого майна, на яке
звернено стягнення, провадиться
державним виконавцем на підставі
виконавчого листа суду або наказу
господарського суду, або виконавчого
напису нотаріусів у встановленому
порядку, якщо інше не передбачено цим
Законом чи договором.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета забезпечувального обтяження
шляхом проведення публічних торгів або
із застосуванням однієї з процедур,
передбачених статтею 26 цього Закону,
положеннями якої передбачено такий
спосіб звернення стягнення на предмет
застави як передача рухомого майна, що
є предметом забезпечувального
обтяження, у власність обтяжувала в
рахунок виконання забезпеченого
обтяженням зобов'язання в порядку,
встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що актами цивільного
законодавства України надано право
сторонам договору самим обирати спосіб
та порядок врегулювання спірних питань
щодо виконання умов договору, зокрема
заставодержатель має право на власний
розсуд обрати спосіб звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, у тому
числі і передачу рухомого майна, що є
предметом забезпечувального
обтяження, у власність обтяжувача в
рахунок виконання забезпеченого
обтяженням зобов'язання в порядку,
встановленому Законом України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень».

За таких обставин колегія суддів
вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає
задоволенню.

Однак суд першої інстанції у порушення
вимог ст.ст.213,214 ЦПК України на вказані
вище вимоги закону та обставини справи
належної уваги не звернув та помилково
дійшов висновку про відмову у позові.

З огляду на викладене рішення суду
першої інстанції не відповідає вимогам
ст.213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позову ОСОБА_2
з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Позивачем при подачі позову було
сплачено судовий збір у сумі 426 грн. 51
коп., а при подачі апеляційної скарги - у
сумі 213 грн. 25 коп. Оскільки колегія
суддів ухвалює нове рішення і
задовольняє позов ОСОБА_2, то понесені
ним витрати підлягають стягненню з
відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
червня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет застави
задовольнити.

У рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 за договором позики від 09 липня
2010 у розмірі 40 000 грн. звернути
стягнення на предмет застави за
договором застави від 09 липня 2010 року:
легковий автомобіль «VOLKSWAGEN Transport», 1991
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, який належить на праві
власності ОСОБА_3, шляхом визнання
права власності за ОСОБА_2 на вказаний
автомобіль вартістю 42 650 грн. 72 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 639 грн. 76 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді