Справа 366/3540/13-ц
Провадження № 2/366/13/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року
смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської
області у складі:

головуючого судді Ткаченка Ю.В.,

при секретарі судового засідання
Євтушенко В.Д.,

за участю позивачів, їх представника
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Іванків
позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, Феневицької сільської ради
Іванківського району Київської
області, Управління Держземагенства в
Іванківському районі Київської
області, ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» про звільнення
самостійно зайнятої земельної ділянки,
визнання частково недійсними рішень
органу місцевого самоврядування,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом
до ОСОБА_2, Феневицької сільської ради,
управління Держземагентства в
Іванківському районі Київської
області і ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» про зобов'язання
ДП «Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
виготовити на ім'я позивачів
проектно-технічну документацію згідно
з укладеними договорами про створення
(передачу) проектно-технічної
документації від 17.03.2011 року та
передати цю документацію позивачам;
про визнання недійсними рішень
Феневицької сільської ради № 2 від
04.01.1996 року, № 19 від 26.05.2000 року, № 63 від
24.06.2004 року у частині надання ОСОБА_2
земельних ділянок площею відповідно 0,15
га, 0,25 га і 0,7772 га; про визнання
недійсними свідоцтва ОСОБА_2 на
забудову земельної ділянки площею 0,15
га від 23.04.1996 року, державних актів на
право власності на земельну ділянку
площею 0,25 га серії ЯБ №003265 від 28.09.2004
року, площею 0,7772 га. серії ЯБ №003266 від
28.09.2004 року; про зобов'язання ОСОБА_2
відновити стан земельної ділянки
площею 1,19 га, належної ОСОБА_7 та ОСОБА_5,
шляхом знесення житлового будинку; про
зобов'язання управління
Держземагентства в Іванківському
районі Київської області видати
документи на право власності ОСОБА_4 на
земельну ділянку площею 1,213 га, ОСОБА_5
на земельну ділянку площею 1,1212 га,
ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1,1214
га.

Заявою від 01.10.2014 року позивачі
уточнили позовні вимоги та просили
стягнути з відповідача ОСОБА_2
матеріальнута моральну шкоду.

Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 2
ст. 31 ЦПК України позивач може
збільшити розмір позовних вимог
протягом усього часу розгляду справи,
однак змінити предмет або підставу
позову позивач може лише до початку
розгляду судом справи по суті. До
початку розгляду справи по суті
позивачі не заявляли жодних вимог до
відповідачки ОСОБА_2 про стягнення
коштів на відшкодування шкоди,
заявлення таких вимог тепер є саме
зміною (розширенням) предмету та
підстав позову, а не збільшенням раніше
заявлених позовних вимог про визнання
недійсними правовстановлюючих
документів чи зобов'язання відновити
стан земельної ділянки. З огляду на
викладене, позовні вимоги підлягають
розгляду без врахування заяви від
01.10.2014 р. про уточнення позовних вимог.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим,
що на підставі державного акту серії
ІІІ-КВ № 099203 на право приватної
власності на землю, який
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 4163, виданого
головою Іванківської
райдержадміністрації 03 вересня 2002 року
матері позивачів, ОСОБА_8, була передана
у приватну власність земельна ділянка
площею 3.364 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована в АДРЕСА_1 та
складається з трьох самостійних
земельних ділянок: 1,192 га, 1,564 га та 0,608
га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, а позивачі
успадкувавши майно, отримали свідоцтва
про право на спадщину за заповітом на 1/3
частку земельної ділянки площею 3,3640 га,
яка розташована в АДРЕСА_1.

Згідно з договором № 2147 від 17.03.2011 року,
укладеним між позивачами та Державним
підприємством «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» на підставі
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом була виготовлена, але
належним чином не передана, технічна
документація із землеустрою на
складання державних актів на право
власності на земельні ділянки ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7

Відповідно до зазначеної технічної
документації, загальні площі земельних
ділянок, що належать спадкоємцям для
ведення сільськогосподарського
виробництва, які належать спадкоємцям
складають:

ОСОБА_4 - 1.1213 га сільськогосподарських
угідь, з них 0, 7240 га ріллі, 0,3973
сіножатей;

ОСОБА_5 - 1.1212 га сільськогосподарських
угідь, з них 0,7239 га ріллі та 0,3973 га
гіножатей;

ОСОБА_7 - 1.1214 га сільськогосподарських
угідь, з них 0,7240 га ріллі, 0,3974 га
сіножатей для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

19 вересня 2011 року кожним з позивачів за
виготовлення державного акту згідно з
договором № 2147 від 17.03.2011 ролку було
сплачено по 1800 гривень, що
підтверджується відповідними
квитанціями.

До теперішнього часу державні акти чи
свідоцтва на право власності на
земельні ділянки та кадастрові номери
Управлінням Держземагенства у
Іванківському районі Київської
області позивачам не видані, а технічну
документацію Управління
Держкомагенства у Іванківському
районі повернуло з причини зайняття
відповідної земельної ділянки
(будівництва там) іншою особою, а саме
ОСОБА_2

Виділення ділянок ОСОБА_2, позивачі
вважають, було здійснено Феневицькою
сільською радою з порушенням
компетенції, оскільки вказані ділянки
на час їх виділення перебували
частково поза територією села
Феневичі. Крім того, посилаються на те,
що виділення відповідачу ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0,25 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку було здійснено з перевищенням
максимальної площі ділянки з таким
цільовим призначенням, яку може бути
безоплатно надано громадянину (всього
0,25 га), а також з порушенням ч. 4 ст. 116 ЗК
України щодо одноразовості
безоплатного надання громадянам землі
в межах певного цільового призначення.

Позовні вимоги в частині до ДП
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
пов'язані з вимогами проти ОСОБА_2 і
обґрунтовуються тим, що через виявлені
обставини щодо накладення ділянок
ОСОБА_2 на ділянки позивачів останнім
не було виготовлено і передано
проектно-технічну документацію, як це
передбачено відповідним договором від
17.03.2011 р.

Позовні вимоги в частині до управління
Держземагентства в Іванківському
районі Київської області
обґрунтовуються тим, що через виявлені
обставини щодо накладення ділянок
ОСОБА_2 на ділянки позивачів останнім
не було видано документи на право
власності на належні їм земельні
ділянки.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві
та уточненій позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову
заперечила, вказавши, що отримала
спірну ділянку площею 0,15 га під
забудову правомірно, відтак наступне
виділення позивачам чи їх спадкодавцям
будь-яких ділянок, які наклалися на її
ділянку площею 0,15 га, було
неправомірним, а тому не може бути
підставою для визнання недійсним
надання їй двох додаткових ділянок на
тому ж місці площею 0,25 га і 0,7772 га. Що
стосується того, що Феневицька
сільська рада перевищила свої
повноваження при виділенні їй
земельних ділянок, то вказує, що докази
такого перевищення повноважень у
справі відсутні. Крім того, відповідач
ОСОБА_2 заперечує підвідомчість цієї
справи місцевому загальному суду в
частині позовних вимог про скасування
рішень Феневицької сільської ради, а
також про зобов'язання управління
Держземагентства в Іванківському
районі Київської області вчинити дії,
вважає, що справа в цій частині
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Відповідач ОСОБА_2 також заявила про
застосування строку позовної давності
до позовних вимог щодо скасування
відповідних рішень Феневицької
сільської ради та правовстановлюючих
документів, а також щодо вимоги про
зобов'язання ОСОБА_2 привести земельну
ділянку до попереднього стану.

Представник відповідача ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» у судове
засідання не з'явився, відповідач
направив до суду заперечення, проти
позовних вимог до нього заперечив,
вказавши, що всі свої зобов'язання за
договором «Про створення (передачу)
проектно-технічної документації» від
17.03.2011 року виконав, а позивачі не
змогли оформити правовстановлюючі
документи на свої земельні ділянки з
незалежних від нього причин.

Представник відповідача Феневицької
сільської ради в судове засідання не
з'явився, сільська рада неодноразово
направляла до суду листи про те, що з
позовною та уточненою заявами
позивачів ознайомлені, підтримають
рішення суду, просять провести судове
засідання без участі їх представника.

Представник відповідача управління
Держземагентства в Іванківському
районі Київської області у судове
засідання не з'явився, управління також
неодноразово направляло до суду листи,
в яких зазначено, що управління не
приймало рішень про передачу у
власність ОСОБА_2 земельних ділянок, а
також не присвоювало спірним земельним
ділянкам кадастрових номерів, а тому
виявити накладення земельних ділянок
не мало змоги, просило вирішити справу
на розсуд суду без участі представника
управління.

В ході судового розгляду судом
встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

З приводу підвідомчості суд зазначає,
що відповідно до позиції Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладеної в п. 7 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
від 01.03.2013 р. №3 «Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ» земельні відносини, суб'єктами
яких є фізичні чи юридичні особи,
органи місцевого самоврядування,
органи державної влади, а об'єктами -
земельні ділянки та права на них, у тому
числі на земельні частки (паї),
регулюються земельним і цивільним
законодавством на принципах
забезпечення юридичної рівності прав
їх учасників, забезпечення гарантій
прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5
Земельного кодексу України). Захист
судом прав на землю у цих відносинах
здійснюється способами, визначеними
статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому
числі шляхом визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування.
Відповідно до цього спори, що виникають
із земельних відносин, у яких хоча б
однією зі сторін є фізична особа,
незважаючи на участь у них суб'єкта
владних повноважень, згідно зі статтею
15 ЦПК розглядаються в порядку
цивільного судочинства.

Таким чином, всі позовні вимоги у цій
справі підвідомчі Іванківському
районному суду в порядку цивільного
судочинства.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Феневицької сільської ради
народних депутатів № 2 від 04 січня 1996
року ОСОБА_2 було виділено земельну
ділянку під забудову жилого будинку в
розмірі 0,15 га по АДРЕСА_1 (а.с. 134).

23.04.1996 року відповідно до даного
рішення ОСОБА_2 отримала свідоцтво на
забудову садиби площею 0,15 га. по
АДРЕСА_1, вказане свідоцтво було видано
Іванківською районною радою (т. 1 а.с.
135-136).

24.05.1996 р. відповідно до рішення
виконкому Феневицької сільської ради
№ 32 від 08.12.1995 р. Феневицькою сільською
радою було видано колективному
сільськогосподарському підприємству
«Феневицьке» державник акт на право
постійного користування землею серії
ІІ-КВ №002190, а саме землями площею 2034,3 га
в межах згідно з планом
землекористування, до акта було додано
план зовнішніх меж земель, наданих КСП
«Феневицьке» в постійне користування,
внутрішні межі цих земель вказаним
планом не були визначені (т. 1 а.с. 17, 18).

Згідно з технічним паспортом на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок, розташований за адресою
АДРЕСА_1, на місці виділеної ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0,15 га. вона у
1996 році звела житловий будинок (т. 1 а.с.
118-123).

15.01.1999 р. на підставі рішення
Іванківської РДА №21, без зазначення
дати прийняття рішення в сертифікаті,
ОСОБА_8 як члену КСП «Феневицьке» було
видано сертифікат серії КВ №0275460 на
право на земельну частку (пай) площею 4,11
умовних кадастрових гектарів (т. 1 а.с.
11).

Розпорядженням Іванківської РДА №199
від 14.06.2002 р. ОСОБА_8 було виділено у
власність три земельних ділянки
загальною площею 3,364 га на території
Феневицької сільської ради. Вказані
ділянки мали площі 1,192 га, 1,564 га і 0,608 га.

03.09.2002 р. ОСОБА_8 було видано державник
акт на право приватної власності на
землю серії ІІІ-КВ №099203 щодо вказаних
трьох земельних ділянок (т. 1 а.с. 12).

Рішенням Феневицької сільської ради №
63 від 24.06.2004 р. ОСОБА_2 було надано у
приватну власність земельні ділянки
площею 0,25 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
жилого будинку і площею 0,7772 га з
цільовим призначенням для ведення
особистого селянського господарства.

28.09.2004 р. ОСОБА_2 було видано державний
акт серія ЯБ №003265 на право власності на
земельну ділянку площею 0,25 га. з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування жилого будинку з
розташуванням в АДРЕСА_1 (а.с. 15). Згідно
з планом меж земельної ділянки на цьому
державному акті, земельна ділянка
ОСОБА_2 межує із іншою земельною
ділянкою ОСОБА_2 - від точки А до точки Б;
від точки Б до точки В - із земельною
ділянкою ОСОБА_9; від точки В до точки Г -
землі загального користування (вулиця
Київська); від точки Г до дочки А - із
земельною ділянкою ОСОБА_10

28.09.2004 р. ОСОБА_2 також було видано
державний акт серія ЯБ №003266 на право
власності на земельну ділянку площею
0,7772 га. з цільовим призначенням для
ведення особистого селянського
господарства з розташуванням в АДРЕСА_1
(а.с. 16). Згідно з планом меж земельної
ділянки на цьому державному акті межа
ділянки ОСОБА_2 площею 0,7772 га.
збігається з межею земельної ділянки
ОСОБА_2 площею 0,25 га - від точки А до
точки Б; від точки Б до точки В межує із
земельною ділянкою ОСОБА_10; від точки В
до точки Г - землі загального
користування; від точки Г до точки А - із
земельною ділянкою ОСОБА_9

Таким чином, згідно з державними
актами, виданими ОСОБА_2 28.09.2004 р., її
земельні ділянки площами 0,25 га і 0,7772 га
становлять один масив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

21.11.2008 року доньки ОСОБА_8 - ОСОБА_5,
ОСОБА_7 і ОСОБА_4 отримали свідоцтва про
право на спадщину за заповітом щодо
земельних ділянок загальною площею 3,3640
га, право власності ОСОБА_8 на які було
засвідчено державним актом на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-КВ №099203. Частки у праві власності
на спадщину було розподілено між
ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_4 порівну по 1/3 (т.
1 а.с.8-10).

17.03.2011 р. ОСОБА_5 уклала з відповідачем
ДП «Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
договір №2147 на створення (передачу)
проектно-технічної документації.
Згідно з п. 1.2 цього договору ДП
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
зобов'язалося виготовити технічну
документацію із землеустрою щодо
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку згідно
зі свідоцтвом про право на спадщину,
відповідно до п.п. 3.3, 3.4 договору строк
виконання цих робіт починав збігати не
раніше дня оплати з боку замовника і
складав один місяць після виконання
всіх обов'язкових вимог законодавства
до документації такого роду
(погодження, експертиза, рецензія,
затвердження тощо). Датою закінчення
виконання робіт, передбачених
договором, мала бути дата підписання
Акта здачі-приймання виконаних робіт.
Згідно з п. 2.2 договору ціна договору
склала 5400,00 грн., оплату мало бути
здійснено попередньо (п. 2.3) (т. 1 а.с.
108-109).

19.09.2011 року ОСОБА_4 внесла плату по
договору №2147 в сумі 1800,00 грн., в цей же
день ОСОБА_5 та ОСОБА_7 внесли плату по
цьому ж договору в сумі по 1800,00 грн.,
загалом 19.09.2011 року по договору №2147 на
користь ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» було сплачено
5400,00 грн.(т. 1 а.с. 75-77)

09.05.2012 року померла ОСОБА_7 (т.1 а.с. 24).

26.07.2012 р. ОСОБА_5 і ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» склали акт
здачі-прийняття робіт згідно з
договором №2147 від 17.03.2011 р., яким
засвідчили належне виконання ДП
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
частини робіт, передбачених договором
№2147, на суму 4000,00 грн. (т. 1 а.с. 110).

30.08.2012 р. ОСОБА_2 отримала свідоцтво про
право власності на будинок,
розташований по АДРЕСА_1 і збудований у
1996 році. 14.11.2012 р. це право власності
було зареєстровано (т. 1 а.с. 132-133).

25.03.2013 р. ОСОБА_5 і ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» склали акт
здачі-прийняття робіт згідно з
договором №2147 від 17.03.2011 р., яким
засвідчили належне виконання ДП
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
частини робіт, передбачених договором
№2147, на суму 1400,00 грн. (т. 1 а.с. 111).

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 16.04.2013 р. по
справі №366/910/13-ц право власності на
спадкове майно ОСОБА_7 було визнано за
позивачем по даній справі - ОСОБА_3 (т. 1
а.с. 26-28).

Суд, вислухавши доводи сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази у їх сукупності, приходить до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи те, що спірні
правовідносини виникли ще в 1996 році і
продовжуються по даний час, то до
вказаного спору слід застосовувати
норми матеріального права, які
визначені Земельним кодексом України,
що введений в дію з 15 березня 1991 року
Постановою Верховної Ради Української
РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII (далі по
тексту ЗКУ від 18.12.1990 року) в редакції,
чинній на момент виникнення
правовідносин, так і норми Земельного
кодексу України від 25 жовтня 2001 року №
2768-ІІІ (далі по тексту ЗКУ від 25.10.2001
року) в редакції, чинній на момент
прийняття оспорюваних рішень.

Відповідно до ст. 3 ЗКУ від 18.12.1990 р.
(в редакції станом 05.05.1993 року)
власність на землю в Україні має такі
форми: державну, колективну, приватну.
Усі форми власності є рівноправними.
Розпоряджаються землею Ради народних
депутатів, які в межах своєї
компетенції передають землі у
власність або надають у користування
та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 3, п. 3 ч. 4 ст. 6 ЗКУ від
18.12.1990 року (в редакції станом 05.05.1993
року) передача земельних ділянок у
власність громадян провадиться
місцевими Радами народних депутатів
відповідно до їх компетенції за плату
або безоплатно. Безоплатно земельні
ділянки передаються у власність
громадян, зокрема, для будівництва та
обслуговування будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗКУ від 18.12.1990
року (в редакції станом 05.05.1993 року) до
відання сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад
народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить передача земельних
ділянок у власність у порядку,
встановленому статтями 17 і 19 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗКУ від 18.12.1990
року (в редакції станом 05.05.1993 року),
було передбачено, що передача
земельних ділянок у приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки. Частиною 3 цієї статті було
встановлено, що громадяни,
заінтересовані у передачі їм у
власність земельних ділянок із земель
запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, і лише у
разі відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. Частиною 4 цієї статті було
встановлено, що відповідна Рада
народних депутатів розглядає заяву і у
разі згоди передати земельну ділянку у
власність громадянину замовляє
землевпорядній організації розробку
проекту її відведення. Проект
відведення земельної ділянки
погоджується з сільською (селищною)
Радою народних депутатів, з районними
(міськими) землевпорядними,
природоохоронними і санітарними
органами, органом архітектури і
подається до районної (міської) Ради
народних депутатів для прийняття
рішення про передачу громадянину
земельної ділянки у власність.

Частиною 1 ст. 22 ЗКУ від 18.12.1990 року (в
редакції станом 05.05.1993 року)
встановлено, що право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Таким чином, станом на 1996 рік
Феневицька сільська рада в особі свого
виконкому мала повноваження погодити
надання ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,15 га на забудову
індивідуальної садиби, і таке
погодження було надано у вигляді
рішенні від 04.01.1996 р. № 2, а Іванківська
районна рада мала повноваження
прийняти остаточне рішення щодо
передачі цієї земельної ділянки у
власність ОСОБА_2 шляхом видачі
відповідного правовстановлюючого
документа, і такий документ, а саме
Свідоцтво на забудову індивідуальної
садиби було видано ОСОБА_2 Іванківською
районною радою 23.04.1996 р. Право власності
на цю ділянку ОСОБА_2 набула з дня
видачі їй відповідного свідоцтва, а
саме з 23.04.1996 р.

КСП «Феневичі» із земель якого, за
твердженням позивачів, було виділено
ділянку ОСОБА_8 площею 1,192 га, набуло
право користування на відповідні землі
з 24.05.1996 р., коли йому було видано
відповідний державний акт на право
постійного користування землею, тобто
вже після набуття права власності
ОСОБА_2 на ділянку площею 0,15 га.

Стосовно того, чи в межах с. Феневичі
знаходилася вказана ділянка площею 0,15
га, передана ОСОБА_2, слід відзначити,
що в матеріалах справи відсутні
будь-які переконливі докази того, що в
1996 році ця ділянка знаходилася поза
межами села.

Зі змісту норми ч. 1 ст. 9 ЗКУвід 18.12.1990
року (в редакції станом 05.05.1993 року) слід
розуміти, що до відання сільських Рад
народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить передача земельних
ділянок у власність. Тобто, нормою
закону не визначено, що сільська рада
мала повноваження передавати у
власність лише земельні ділянки, які
знаходяться у межах населеного пункту.

Крім того, у висновку судової
експертизи, призначеної за клопотанням
позивачів, стверджується, що ділянка за
адресою АДРЕСА_1, тобто за тією ж
адресою, де виділялася ділянка ОСОБА_2
площею 0,15 га, знаходиться в межах
Феневицької сільської ради.

Отже, 23.04.1996 р. ОСОБА_2 правомірно набула
у власність земельну ділянку площею 0,15
га в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням
для будівництва індивідуального
жилого будинку і господарчих будівель,
і того ж року звела на цій ділянки
житловий будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗКУ від
25.10.2001 року (в редакції, чинній на 2001-2004
роки) громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗКУ від
25.10.2001 року (в редакції, чинній на 2001-2004
роки) право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗКУ від
25.10.2001 року (в редакції, чинній на 2001-2004
роки) право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.

Таким чином ОСОБА_8, спадкодавець
позивачів, набула права власності на
земельну ділянку площею 3,364 га 03
вересня 2002 року, тобто після набуття
такого права ОСОБА_2

Суд вважає за необхідне звернути
увагу на те, що державний акт ОСОБА_8
серії ІІІ-КВ №099203 посвідчував її право
власності не на земельну ділянку
площею 3,3640 га, а на три окремих вказаних
у цьому акті земельних ділянки площами
1,192 га, 1,564 га і 0,608 га. Тобто земельна
ділянка площею 3,3640 га, яка, за
твердженнями позивачів, накладається
на ділянки ОСОБА_2, не поділена на три
різних земельних ділянки, натомість
вона юридично як земельна ділянка не
існує, а існують три окремих земельних
ділянки. Вказане обумовлено тим, що
згідно з ч. 1 ст. 79 ЗКУ від 25.10.2001 року
земельна ділянка - це частина земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами. Тобто
частина земної поверхні в межах
замкнутої лінії - меж ділянки - є
окремою земельною ділянкою.

Жодною зі сторін не було подано суду
жодних первинних доказів щодо змісту
чи взагалі факту прийняття
оскаржуваного позивачами рішення
Феневицької сільської ради №19 від
26.05.2000 року.

За таких умов накладення земельної
ділянки площею 1,192 га на будь-які інші
ділянки ОСОБА_2 у будь-якому випадку не
може бути саме по собі підставою для
визнання недійсними державних актів
ОСОБА_2 на ці ділянки.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що,
по-перше, загальна площа землі для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, безоплатно надана ОСОБА_2, не
збільшилася до 0,4 га внаслідок надання
ОСОБА_2 ділянки площею 0,25 га, як це
стверджують позивачі, оскільки ці 0,25 га
було надано ОСОБА_2 на тому ж місці в
АДРЕСА_2, де вже розташовувався будинок
ОСОБА_2 і де раніше їй було виділено 0,15
га з тим же цільовим призначенням.
Тобто загальна площа землі, наданої
ОСОБА_2 із вказаним цільовим
призначенням, у 2004 році збільшилася з
0,15 га до 0,25 га шляхом збільшення
початково наданої їй ділянки, а не до 0,4
га шляхом додавання до неї іншої нової
ділянки. По-друге, суд звертає увагу на
неоднозначність запропонованого
представником позивачів тлумачення ч. 4
ст. 116 ЗК України, що громадянину може
бути безоплатно надану земельну
ділянку з відповідним цільовим
призначенням лише один раз незалежно
від площі наданої ділянки. При розгляді
аналогічного питання щодо
приватизації державного житлового
фонду Конституційний Суд в рішенні
№15-рп/2010 від 10.06.2010 р. вирішив, що норма
закону «Про приватизацію державного
житлового фонду», згідно з якою кожний
громадянин має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чека
або з частковою доплатою один раз, -
означає, що технічно процедура
приватизація може відбуватися кілька
разів, поки громадянин не приватизує
відповідного обсягу житлової площі
сукупно. Застосування такого підходу
до тлумачення ч. 4 ст. 116 ЗК України
означало би, що процедура безоплатного
надання громадянину земельних ділянок
може багаторазово повторюватися, поки
не буде досягнуто норми безоплатного
надання земельних ділянок
відповідного цільового призначення.
Такий підхід відповідає принципу
справедливості, оскільки всі громадяни
врешті-решт можуть безоплатно отримати
одну і ту ж площу земельних ділянок
відповідного цільового призначення.
По-третє, суд звертає увагу, що
відповідачка ОСОБА_2 отримала земельну
ділянку площею 0,15 га у 1996 році, тобто до
набуття чинності норми ч. 4 ст. 116 ЗК
України в редакції, на яку посилаються
позивачі.

З матеріалів справи суд вбачає, що
координати поворотних точок спірних
земельних ділянок ОСОБА_2 площами 0,25 га
і 0,7772 га не відповідають параметрам цих
ділянок, визначеним у відповідних
державних актах, оскільки згідно з
державними актами ці ділянки ОСОБА_2
складають один безперервний масив,
який починається безпосередньо від
дороги, тобто від АДРЕСА_1, і
простягається на північний схід. При
цьому фактичне землекористування
ОСОБА_2 відповідає параметрам її
земельних ділянок, які визначені
державними актами. Виявлені в ході
проведення судової експертизи помилки
при визначенні координат поворотних
точок спірних ділянок ОСОБА_2 площами
0,25 га і 0,7772 га не можуть самі по собі
бути підставою для визнання
відповідних державних актів ОСОБА_2
недійсними ні за позовом позивачів в
межах цієї справи з причин, викладених
вище, ні у будь-якій іншій справі,
оскільки державний акт засвідчує форму
і площу ділянки, а також її
розташування лише стосовно інших
сусідніх ділянок, але не відносно
географічних координат. Помилки при
визначенні координат поворотних точок
земельної ділянки з визначеними формою
і площею, і з позначеними сусідніми
земельними ділянками можуть бути
виправлені при проведенні відповідних
землевпорядних робіт і самі по собі не
впливають на чинність державного акта.

Суд також звертає увагу на те, що 14.11.2012
року за ОСОБА_2 було зареєстровано
право власності на будинок за адресою
АДРЕСА_1, що в силу ч. 1 ст. 377 Цивільного
кодексу України і ч. 1 ст. 120 Земельного
кодексу України означає належність їй
на праві власності земельної ділянки
під цим будинком площею, необхідною для
його обслуговування, яка, згідно з
висновком проведеної по справі судової
експертизи, становить 0,15 га, які якраз
було виділено ОСОБА_2 у власність в 1996
році. Однак зазначене має місце лише за
умови, що земельну ділянку, на якій було
зведено цей будинок, було надано ОСОБА_2
у відповідності до закону, що й було
встановлено в ході судового розгляду.
Як було вказано, суду не надано жодних
належних, допустимих і достовірних
доказів на підтвердження того, що
ділянка площею 0,15 га по АДРЕСА_1 була
зайнята ОСОБА_2 самовільно або що ця
ділянка виділялася їй з цільовим
призначенням іншим, ніж для забудови, з
перевищенням повноважень відповідними
органами влади чи з будь-якими іншими
порушеннями. Відповідно, за
відсутності доказів протилежного суд
при вирішенні справи виходить з того,
що ОСОБА_2 є законною власницею
вказаного будинку по АДРЕСА_2.

Суд не може не звернути уваги на те, що
ОСОБА_2 відкрито, добросовісно і
безперервно користується земельною
ділянкою площею 0,15 га під її будинком
по АДРЕСА_1 з 1996 року, тобто понад 15
років, що складає строк набувальної
давності для набуття у власність
земельної ділянки добросовісним
незаконним набувачем згідно зі ст. 119
Земельного кодексу України. Збудованим
на цій ділянці житловим будинком
ОСОБА_2 відкрито, добросовісно і
безперервно користується вже понад 10
років, що складає строк набувальної
давності для набуття у власність
іншого, крім земельна ділянка, об'єкта
нерухомості добросовісним незаконним
набувачем згідно з ч. 1 ст. 344 Цивільного
кодексу України. Хоча ст. 119 ЗК України
2001 року і ст. 344 ЦК України вимагають
дотримання певних формальностей для
набуття права власності на майно за
збігом строку набувальної давності, у
будь-якому випадку було би несумісним з
принципом справедливості,
передбаченим п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного
кодексу України, а також зі статтею 1
Протоколу 1 Європейської конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, яка гарантує недоторканність
права власності, у т.ч. з передбаченим
цією статтею принципом пропорційності,
позбавляти особу майна через
недотримання вказаних формальностей,
але за обставин, коли ця особа могла би
їх виконати і таким способом набути
право на відповідне майно, тобто лише
через те, що вона не встигла виконати
цих формальностей, і при цьому без
скільки-небуть переконливої правової
підстави, як у цій справі. При цьому суд
звертає увагу на те, що це міркування у
будь-якому випадку є лише додатковим і
вторинним по відношенню до викладених
вище, ОСОБА_2 у 1996 році набула у
власність земельну ділянку площею 0,15
га по АДРЕСА_1 у відповідності до закону
і була законним власником цієї ділянки
станом на 2002 рік, коли ОСОБА_8 було
виділено земельну ділянку площею 1,192 га
частково за рахунок ділянки ОСОБА_2 За
таких обставин суд не вбачає підстав
для задоволення позовних вимоги до
ОСОБА_2

При цьому суд наголошує, що висновок
про порушення, допущені при виділенні
на користь ОСОБА_8 земельної ділянки
площею 1,192 га, вказаної в державному
акті на право приватної власності на
землю серії ІІІ-КВ №099203, жодним чином
не впливає на право власності
позивачів на дві інші земельні ділянки,
вказані у зазначеному акті, оскільки
мова йде саме про три різних земельних
ділянки, а не про одну ділянку площею
3,364 га, незважаючи на таку помилкову
вказівку щодо однієї земельної ділянки
площею 3,364 га в самому державному акті
серії ІІІ-КВ №099203.

Що стосується заяви ОСОБА_2 про
застосування наслідків збігу строку
позовної давності, суд зазначає, що
будинок ОСОБА_2 ще з 1996 року перебуває
на місці, де в 2002 році було виділено
земельну ділянку ОСОБА_8 площею 1,192 га,
тому ОСОБА_8 щонайменше могла знати про
розташування на виділеній їй ділянці
чужого будинку, при цьому будь-які інші
позовні вимоги проти ОСОБА_2 (щодо
скасування відповідних рішень
сільської ради чи правовстановлюючих
актів на земельні ділянки або про
приведення ділянки у попередній стан) є
похідними від вимоги (деталізацією
вимоги) звільнити незаконно зайняту
земельну ділянку.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
строку позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Тобто строк позовної давності для
ОСОБА_8 за позовними вимогами,
заявленими у цій справі її
правонаступниками, почав збігати не
пізніше 03.09.2002 р., коли їй було виділено
і видано державний акт про право
приватної власності у т.ч. на земельну
ділянку площею 1,192 га, на якій перебував
житловий будинок ОСОБА_2

Оскільки позивачі є правонаступниками
ОСОБА_8, то для них строк позовної
давності так само почав збігати не
пізніше 03.09.2002 р., відтак станом дату
подання позову 18.11.2013 р. строк позовної
давності за вимогами проти ОСОБА_2 збіг.
При цьому суд виходить із загального
трирічного строку позовної давності,
встановленого і ст. 71 ЦК Української
РСР, який діяв на момент початку
перебігу цього строку 03.09.2002 р., і ст. 257
ЦК України - з урахуванням п. 6
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, згідно з яким правила ЦК
України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
кодексом. Позивачі не спростували того,
що з 2002 року ОСОБА_8, а з 2008 року, тобто
після отримання свідоцтв про право на
спадщину, безпосередньо ОСОБА_5, ОСОБА_4
і ОСОБА_7 (як правопопередниця
позивачки ОСОБА_3) щонайменше могли
дізнатися, що на ділянці, яку вони
вважали своєю, розташовувався житловий
будинок ОСОБА_2 Позивачі також не
вказали поважної причини, яка б
об'єктивно перешкоджала заявити
позовні вимоги проти ОСОБА_2 в межах
строку позовної давності.

Разом з тим, оскільки суд вважає
необґрунтованими по суті позовні
вимоги, щодо яких заявлено
застосування строку позовної давності,
то суд відмовляє в задоволенні цих
вимог саме через їх необґрунтованість
по суті.

Що стосується позовних вимог до ДП
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою», то в
їх задоволенні належить відмовити,
оскільки підставою для зобов'язання
сторони договору виконати її обов'язки
за договором може бути лише
невиконання або неналежне виконання
цих обов'язків, у той час як з
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 як замовник за договором №2147 і
ДП «Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» як
виконавець за цим договором 26.07.2012 р. і
25.03.2013 р. склали два акти
здачі-приймання робіт згідно з
договором №2147 від 17.03.2011 р., якими у
відповідності до п. 3.4 вказаного
договору засвідчили повне і належне
виконання ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» обов'язків за
вказаним договором. За таких умов
відсутні правові підстави для
зобов'язання ДП «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» до дальшого
виконання будь-яких обов'язків за цим
договором.

Стосовно позовної вимоги до управління
Держземагентства в Іванківському
районі Київської області про
зобов'язання видати документи на право
власності ОСОБА_4 на земельну ділянку
площею 1,213 га, ОСОБА_5 на земельну
ділянку площею 1,1212 га і ОСОБА_3 на
земельну ділянку площею 1,214 га, то в
задоволенні цих вимог належить
відмовити з огляду на наступне.

По перше, суд не вбачає підстав для
скасування спірних рішень про
виділення земельних ділянок ОСОБА_2 і
відповідних правовстановлюючих
документів на ці ділянки.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону
України «Про Державний земельний
кадастр» державний кадастровий
реєстратор, який здійснив державну
реєстрацію земельної ділянки, після
прийняття рішення про затвердження
документації із землеустрою та надання
земельної ділянки у власність за
заявою особи, яка має право на подання
заяви про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень щодо такої земельної
ділянки, в день надходження такої заяви
подає до органу державної реєстрації
прав відповідну заяву в електронній
формі, оригінали електронних
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, або
електронні копії оригіналів
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень,
виготовлені шляхом сканування таких
документів у паперовій формі. За
результатом розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, поданої державним
кадастровим реєстратором, орган
державної реєстрації прав надсилає
державному кадастровому реєстратору
документи, оформлені за результатом
розгляду такої заяви, та у випадку,
встановленому статтею 18 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» ( 1952-15
), - свідоцтво про право власності на
нерухоме майно для їх видачі заявнику.

Таким чином, видача свідоцтва про право
власності на нерухоме майно
здійснюється на підставі Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» органом державної
реєстрації речових прав.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Жоден з
відповідачів про понесені ним судові
витрати суду не заявляв і
документальні підтвердження таких
витрат не надавав. Витрати на
проведення судової експертизи понесли
позивачі. З огляду на відмову в
задоволенні позовних вимог, понесені
позивачами судові витрати
відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 209, 197, 212, 214-215
ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Феневицької
сільської ради Іванківського району
Київської області, Управління
Держземагенства в Іванківському
районі Київської області, ДП
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» про
звільнення самостійно зайнятої
земельної ділянки, визнання частково
недійсними рішень органу місцевого
самоврядування, стягнення
матеріальної та моральної шкоди -
відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Іванківський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
днів з моменту його проголошення, а
особи, які брали участь у справі, але не
були присутні при оголошенні рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
даного рішення.

Суддя: