Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Рахівського
районного суду Закарпатської області
від 27 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 25 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, підстави
якого уточнив заявою від 19 вересня 2013
року, і просив стягнути з відповідача
на свою користь 35 910 грн на
відшкодування матеріальної шкоди та 15
000 грн на відшкодування моральної
шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що
відповідач будучи начальником
Лужанського відділення кредитної
спілки «Мрія» (далі - КС «Мрія») уклала з
ним договір від 20 лютого 2008 року про
залучення внеску (вкладу) на депозитний
рахунок в сумі 17 100 грн, строком на один
рік з пролонгацією терміну дії
договору за згодою сторін.

Проте після звернення у вересні 2012 року
до голови правління КС «Мрія» із
заявою про розірвання вказаного
договору, він дізнався про те, що такий
договір у спілці не облікований і на
депозитний рахунок кошти в сумі 17 100 грн
не поступали, що свідчить про те, що
ОСОБА_2 зловживаючи своїм службовим
становищем привласнила його власні
кошти, у зв'язку з чим він вимушений був
звернутися із відповідною заявою до
правоохоронних органів.

Рішенням Рахівського районного суду
Закарпатської області від 27
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 25 червня 2014
року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 35
910 грн на відшкодування матеріальної
шкоди та 15 000 грн на відшкодування
моральної шкоди. Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
оскаржувані рішення скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що ОСОБА_2 прийнявши від
позивача як депозитний вклад, кошти в
сумі 17 100 грн, користуючись своїм
службовим становищем, усупереч вимог
закону не внесла їх на депозитний
рахунок КС «Мрія», завдавши такими
винними діями, які мають ознаки
кримінальних діянь, матеріальну та
моральну шкоду ОСОБА_1, яку й має
відшкодувати за власний рахунок.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Судом установлено, що 20 лютого 2008 року
позивач звернувся до Лужанського
відділення КС «Мрія», і уклав зі
спілкою, від імені якої на підставі
статуту діяла начальник відділення
ОСОБА_2, договір №1 про залучення внеску
(вкладу) на депозитний рахунок в сумі 21
000 грн з виплатою процентів за
користування коштами в розмірі 20%
річних строком на один рік до 20 лютого
2009 року, з можливістю пролонгації
строку дії договору за згодою сторін,
що підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордеру №45.

Того ж дня ОСОБА_1 з метою внесення на
депозитний рахунок ще 17 100 грн, передав
вказані кошти відповідачу, яка видала
йому договір №2 про залучення внеску
(вкладу) на депозитний рахунок цих
коштів строком на один рік з можливістю
пролонгації терміну дії договору за
згодою сторін і з виплатою відсотків за
користування грошима в розмірі 20%
річних.

Зазначений договір був підписаний
ОСОБА_2 з прикладенням печатки
Лужанського відділення КС «Мрія», а
також було видано квитанцію до
прибуткового касового ордеру №2 на
суму 17 100 грн, підписану відповідачем
від імені головного бухгалтеру та
касиру з прикладенням печатки.

Листом №332 від 19 лютого 2013 року КС
«Мрія» повідомила позивача про те, що
договір №2 від 20 лютого 2008 року про
залучення внеску (вкладу) на депозитний
рахунок в сумі 17 100 грн у головному
офісі по бухгалтерії не значиться і
така суму коштів не проходить по базі
вкладників.

14 березня 2013 року старшим слідчим
Рахівського РВ УМВС України в
Закарпатській області відповідно до
заяви ОСОБА_1 до Єдиного реєстру
досудових розслідувань були внесені
відомості про кримінальне
правопорушення, з попередньою
кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України.

Отже на час розгляду справи, у
встановленому законом порядку вину
ОСОБА_2 у привласненні коштів позивача
не встановлено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, спір
виник з підстав неповернення позивачу
суми депозитного вкладу.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2
зазначала про відсутність та
недоведеність у встановленому порядку
її вини у привласнені переданих
позивачем на депозит коштів у сумі 17 100
грн, оскільки така сума була
перерахована нею на рахунок КС «Мрія».

Відповідно до ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Відповідно до п. п. 2, 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27
березня 1992 року «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», шкода, заподіяна
особі й майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особини,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними й шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України
передбачено, що особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

За правилами п. 3 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації,
зокрема, коли шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку.

Однак зазначені положення
законодавчих актів та обставини справи
судом першої інстанції у порушення
вимог ст. ст. 10, 212 ЦПК України враховані
не були.

На порушення ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України
суд не сприяв всебічному й повному
з'ясуванню обставин справи, не
перевірив належним чином доводів та
заперечень відповідача щодо
відсутності її вини у заподіянні шкоди
ОСОБА_1, оскільки винною її у вчиненні
злочину не було визнано. При цьому суд
не врахував, що ОСОБА_2 є працівником КС
«Мрія» й не перевірив можливості
покладення відповідальності, за
спричинення шкоди позивачу на
роботодавця відповідача, не роз*яснив
позивачу у порушення вимог ст.. ст. 10, 33
ЦПК України право заявляти клопотання
щодо заміни відповідача чи притягнення
до участі у справі співвідповідача,
унаслідок чого в достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин й правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них; не
з'ясував причинного зв'язку між діями
відповідача та заподіяною позивачу
шкодою, й відповідно не визначився з
підставами та умовами її
відшкодування, чи взагалі допускається
відшкодування відповідачем шкоди за
наведених позивачем обставинами.

Крім того, судом взагалі не перевірено
розрахунок матеріальної шкоди, з
урахуванням реальних збитків та
зазначеною ОСОБА_1 упущеною вигодою, а
також належним чином не вмотивовано
розмір морального відшкодування.

Зазначене залишилося поза увагою суду
апеляційної інстанції.

За таких обставин суди не виконали
своїх обов'язків, визначених законом,
повно, всебічно й об'єктивно не
з'ясували усіх обставин справи та не
надали їм належної оцінки та ухвалили
рішення, які не можна визнати законними
і обґрунтованими, у зв'язку з чим вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Рахівського районного суду
Закарпатської області від 27
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 25 червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П.
Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко