Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні
жилим приміщенням та вселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 23 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, мотивуючи
вимоги тим, що відповідач виїхав та з 2011
року не проживає без поважних причин у
квартирі АДРЕСА_1. Формальна реєстрація
ОСОБА_4 у квартирі створює для неї
додаткові витрати, позбавляє
можливості отримати субсидію на оплату
комунальних послуг, а також вільно
розпоряджатися своєю власністю.
Посилаючись на викладене, просила
визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування спірною квартирою.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, у
якому зазначив, що він має право на
проживання в зазначеній вище квартирі
як член сім'ї власника, однак позивач
замінила замки та вселила
квартирантів, що унеможливлює його
проживання там. На даний час він
проживає разом зі своєю матір'ю
ОСОБА_5, так як вона потребує
стороннього догляду. Визнав що в
спірній квартирі не проживає з 2012 року.
Посилаючись на те, що будь-якого іншого
житла не має, просив усунути йому
перешкоди в користуванні спірною
квартирою та вселити його до неї.

Рішенням Острозького районного суду
Рівненської області від 15
квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право
на проживання в квартирі АДРЕСА_1. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 23 травня
2014 року рішення Острозького районного
суду Рівненської області від 15
квітня 2014 року скасовано. Ухвалено нове
рішення. Зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути
перешкоди в користуванні ОСОБА_4
квартирою АДРЕСА_1 та вселено його у
вказану квартиру. В задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі
договору дарування від 26
листопада 2009 року, посвідченого
приватним нотаріусом Острозького
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованим в реєстрі за № 1958
ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1
(а.с. 4). Дану квартиру їй подарував її
покійний чоловік ОСОБА_7

У спірній квартирі зареєстрований
ОСОБА_4, який вселився та був
зареєстрований за зазначено адресою з
18 червня 2004 року в якості члена сім'ї на
той час власника житла ОСОБА_7 (а.с. 25).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив із того, що після переходу
права власності на спірну квартиру до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 втратив право
користування нею, оскільки новий
власник не давала згоди на його
проживання та реєстрацію в зазначеній
квартирі.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_3 та про задоволення зустрічного
позову, апеляційний суд виходив із
того, що незважаючи на зміну власника
спірної квартири, за ОСОБА_4, який
вселився у це житло за згодою
попереднього власника, зберігається
право користування спірним жилим
приміщення відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК
України.

Із таким висновком суду апеляційної
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України
власник має право звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405
ЦК України члени сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням у
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи,
угоди між відповідачем та позивачем
щодо порядку користування спірною
квартирою не було.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина
наймача (власника), їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача (власника) може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем
(власником) і ведуть з ним спільне
господарство.

Тобто, враховуючи зазначені вище норми
матеріального права, право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно. Виникнення права
членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку
(квартири) права власності на це житло,
а відтак припинення права власності
особи на будинок (квартиру) припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим житлом.

Таким чином права ОСОБА_4 на проживання
в спірній квартирі похідні від прав
колишнього власника ОСОБА_7, членом
сім'ї якого він був та за згодою якого
проживав у квартирі. Проте новим
власником квартири з 2009 року є ОСОБА_3,
яка відповідно до ст. 391 ЦК України має
право вимагати від відповідача усунути
перешкоди в користуванні своєю
власністю.

Також помилковим є висновок суду
апеляційної інстанції, що оскільки
ОСОБА_4 зареєстрований у спірній
квартирі в установленому законом
порядку, це є документальним
підтвердженням його права на
користуватися цим житлом.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
особи за місцем проживання це лише
внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції.

Тобто реєстрація особи за певною
адресою сама по собі не є
підтвердженням її права на
користування житлом, оскільки таке
право виникає та може бути
підтверджене на інших підставах, таких
як право власності, сімейні відносини,
оренда та ін.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції в порушення вимог ст.
ст. 303, 316 ЦПК України на зазначені
вимоги закону уваги не звернув та не
врахував, що ОСОБА_3 набула право
власності на спірну квартиру на
підставі договору дарування та після
зміни власника спірної квартири,
ОСОБА_4 не набув самостійного права на
житло з підстав, передбачених законом
(найм, оренда, вселення наймачем чи на
підставі ордера тощо (ст. 810 ЦК
України, ст. ст. 61, 64 ЖК України).

Оскільки ОСОБА_3 є новим власником
спірної квартири, яка не давала згоди
на вселення та реєстрацію у ній ОСОБА_4,
а останній вселявся та проживав у
жилому приміщенні зі згоди колишнього
власника, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
його таким, що втратив право
користування зазначеною квартирою.

Правильним також є висновок районного
суду про відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 про усунення
йому перешкод у користуванні
квартирою, оскільки він втратив право
користування цією квартирою, а відтак і
право претендувати на усунення
перешкод у такому користуванні.

Посилання апеляційного суду на те, що
ОСОБА_4 є рідним сином колишнього
власника, а тому відповідно до ч. 1 ст. 405
ЦК України має право користуватися
житлом як член сім'ї власника, є
помилковим, оскільки вказана норма, з
урахуванням ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР,
передбачає збереження такого права
користування житлом лише для членів
сім'ї, які припинили сімейні відносини
з власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Ураховуючи викладене, колегія судів
приходить до висновку, що під час
встановлення фактичних обставин
справи судом першої інстанції
дотримані норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права, а тому скасовано
апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно з законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі судове рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 23 травня 2014 року
скасувати, а рішення Острозького
районного суду Рівненської області від
15 квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В.
Дем'яносов

В.М.
Коротун

І.К.
Парінова

О.В. Ступак