Єдиний унікальний номер 741/848/14-ц
Провадження № 2/741/301/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка
17 жовтня 2014
року

Носівський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді
Киреєва О.В.,

з участю секретаря
Мотляха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» (далі -
Банк) до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Банк звернувся до суду з позовом про
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
кредитним договором, мотивуючи свій
позов тим, що відповідно до укладеного
договору б/н від 27 лютого 2006 року ОСОБА_1
отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Відповідач
підписав заяву на отримання кредиту,
ознайомився із умовами кредитування.
Банк свої зобов'язання за Договором
виконав в повному обсязі, надав
відповідачу кредит в розмірі,
встановленому Договором, а відповідач
не сплачував своєчасно Банку грошові
кошти для погашення заборгованості за
кредитом, відсотками, а також іншими
витратами відповідно до умов Договору,
чим порушив свої зобов'язання.

Банк просить суд позов задовольнити,
стягнути з відповідача на свою користь
заборгованість за кредитним договором
на загальну суму 45 726,24 грн. та судові
витрати.

В судовому засіданні, яке було
призначене на 29 липня 2014 року,
представник позивача - Кулага О.В.
позовні вимоги підтримала з мотивів,
які викладені в позові, просила
задовольнити.

В судовому засіданні, яке було
призначене на 29 липня 2014 року,
відповідач пояснив, що в лютому 2006 року
він дійсно отримував кредит у позивача,
але Банк звернувся до суду із даним
позовом після спливу позовної
давності, що є підставою для відмови у
задоволенні позову. Він (відповідач)
звертав увагу суду на те, що позивачем
не надано доказів того, що кредитна
картка, видана йому на підставі
кредитного договору від 26 лютого 2006
року, була видана на строк до 2013 року, що
йому (відповідачу) після закінчення
терміну дії першої картки видавалася
нова, що свідчило б про пролонгацію
кредитного договору. Йому (відповідачу)
відомо про те, що 6 вересня 2007 року судом
було видано судовий наказ про
стягнення з нього на користь позивача
заборгованості за кредитним договором,
але він його не отримував та не
оскаржував. Йому (ОСОБА_1.) відомо про те,
що на підставі даного судового наказу
було відкрито виконавче провадження.
Постанову про відкриття виконавчого
провадження він не отримував, але
частково погашав заборгованість за
кредитом, яка судовим наказом була
присуджена до стягнення.

17 жовтня 2014 року в судове засідання
представник позивача не з'явилася,
направила заяву про розгляд справи без
її участі, відповідач також не з'явився,
про дату, час та місце розгляду справи
був належним чином повідомлений,
направив заяву про застосування
позовної давності та письмові
пояснення.

Суд розглядає справу у відсутності
сторін за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд
розглядає справу без здійснення
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Вивчивши і дослідивши матеріали
справи, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником
всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ
«ПриватБанк», що підтверджується
копією статуту (а.с. 35).

В судовому засіданні встановлено, що на
підставі заяви від 27 лютого 2006 року
відповідач отримав кредит у розмірі 10
000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, що
підтверджується матеріалами справи.

Договір складається з заяви
позичальника, Умов і правил надання
банківських послуг та Правил
користування платіжною карткою.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач погодився з тим, що його
письмова заява від 27 лютого 2006 року
разом з умовами і правилами про надання
банківських послуг, а також тарифами
складає Договір про надання
банківських послуг, про що свідчить
його підпис на заяві (а.с. 15-16).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк, або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено,
що одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог діючого законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 порушив взяті на себе
відповідно до умов Договору
зобов'язання щодо погашення кредиту,
внаслідок чого, відповідно до наданого
позивачем розрахунку заборгованості
(а.с. 10-14), станом на 31 березня 2014 року
загальна заборгованість відповідача
за договором складає 57 418,68 грн., де: 9 965,61
грн. - заборгованість за кредитом, 47 453,07
грн. - заборгованість по процентам за
користування кредитом, 500 грн. - штраф
(фіксована частина) та 2 153,63 грн. - штраф
(процентна складова).

З матеріалів справи вбачається, що 6
вересня 2007 року Носівським районним
судом Чернігівської області було
видано судовий наказ про стягнення із
ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованості за вказаним кредитним
договором в сумі 14 346,07 грн., а тому Банк
просив стягнути із відповідача на його
користь різницю заборгованості, що
становить 45 726,24 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом та
обґрунтовуючи свої вимоги Банк
посилався на Умови та правила надання
банківських послуг, які разом із
заявою, Пам'яткою клієнта та Тарифами,
складають договір про надання
банківських послуг.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, які долучені до
матеріалів даної справи (а.с. 17-28),
договір між сторонами діє протягом 12
місяців з моменту його підписання. Якщо
протягом цього строку ні одна із сторін
не проінформує другу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на той же строк.

Крім цього, Банк, наполягаючи на
стягнення штрафів із відповідача,
посилався на п. 8.6 вищевказаних Умов.

В ході судового розгляду справи із
канцелярії Носівського районного суду
Чернігівської області була
витребувана справа № 2-н-159 за заявою
ЗАТ КБ «ПриватБанк» про видачу
судового наказу на стягнення з ОСОБА_1
заборгованості за кредитним договором
від 27 лютого 2006 року в сумі 14 346,07 грн., в
якій також знаходиться завірена копія
Умов та правил надання банківських
послуг ЗАТ КБ «ПриватБанк», але їх
зміст не відповідає тим Умовам, які
долучені Банком до матеріалів даної
цивільної справи.

Зокрема, в п. 9.12 Умов, які знаходяться в
справі № 2-н-159, вказано, що договір діє
до моменту належного виконання
сторонами своїх зобов'язань, а п. 8.6,
який стосується сплати штрафів,
взагалі відсутній.

Крім цього, пунктом 5.4 вказаних Умов
визначено, що строк погашення кредиту в
повному обсязі має бути здійснений не
пізніше останнього дня, вказаного на
платіжній картці.

Сторона позивача не надала суду
доказів того, на який строк 27 лютого 2006
року Банк видав відповідачу платіжну
картку.

Доводи представника позивача в тій
частині, що кредитна карта, яка видана
ОСОБА_1, діє до лютого 2013 року не
заслуговують на увагу, оскільки не
знайшли підтвердження добутими по
справі доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Судом встановлено, що Банк звернувся до
суду із даним позовом та приєднав до
матеріалів справи Умови та правила
надання банківських послуг в редакції,
яка не діяла на момент укладення
кредитного договору, що
підтверджується матеріалами справи №
2-н-159.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних відносин»,
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом (ч. 1
ст. 598 ЦК України). Такі підстави,
зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609
ЦК України.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

На розсуд суду п. 9.12 Умов, які
знаходяться в справі № 2-н-159, в якому
вказано, що договір діє до моменту
належного виконання сторонами своїх
зобов'язань, не відповідає положенням
ст. 530 ЦК України, так як визначення
строку виконання зобов'язання у такий
спосіб не відповідає засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Банк не довів належними доказами те, на
який строк між ним та відповідачем було
укладено кредитний договір від 27
лютого 2006 року, тобто коли мав настати
кінцевий строк виконання зобов'язання.

З оглянутої в судовому засіданні
справи № 2-н-159 за заявою ЗАТ КБ
«ПриватБанк» про видачу судового
наказу на стягнення з ОСОБА_1
заборгованості за кредитним договором
від 27 лютого 2006 року в сумі 14 346,07 грн.
вбачається, що вказана заява
Носівським районним судом
Чернігівської області була задоволена
в повному обсязі, судовий наказ набрав
законної сили.

Вищезазначеним судовим рішенням,
відповідно до ст. 3 ЦПК України,
поновлено порушені права Банку.
Судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1
заборгованості за даним кредитним
договором було звернуто до виконання,
що підтверджується копіями постанов
державного виконавця відділу ДВС
Носівського РУЮ про відкриття
виконавчого провадження від 4 січня 2013
року та повернення виконавчого
документа стягувачеві від 29 листопада
2013 року, які знаходяться в матеріалах
справи.

Пунктом 3.17 Умов передбачена можливість
Банку розірвання даного кредитного
договору у разі наявності у клієнта
простроченої заборгованості по
кредиту.

Суд вважає, що в даному випадку має
місце свідоме недотримання позивачем
вимог ст. 509 ЦК України щодо засад
добросовісності, розумності та
справедливості у зобов'язанні.

Невиконання ОСОБА_1 судового наказу від
6 вересня 2007 року у справі № 2-н-159 не є
підставою для пред'явлення ПАТ КБ
«ПриватБанк» нового позову із тих же
самих підстав.

Таким чином, позовні вимоги Банку про
стягнення з відповідача на користь
позивача суми боргу, вказаної у позові,
є безпідставними і задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін.

Банк не надав суду доказів про
збільшення позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
з дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Аналізуючи умови договору сторін та
зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежа.

Зазначена правова позиція
сформульована в постанові Верховного
Суду України від 6 листопада 2013 року по
справі № 6-116цс13 та № 6-120цс13.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку, та у разі пред'явлення особою
позову до одного із кількох боржників,
а також якщо предметом позову є лише
частина вимоги, право на яку має
позивач. Після переривання перебіг
позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

В судовому засіданні встановлено, що
перебіг позовної давності в даних
відносинах перервався 5 вересня 2007
року, а саме тоді, коли Банк звернувся
до суду із заявою про видачу судового
наказу про стягнення з відповідача
заборгованості за даним кредитним
договором.

З виписки по карті № НОМЕР_1, виданої
ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного
кредитного договору, видно, що
відповідач в період часу з 5 вересня 2007
року по 19 вересня 2010 року не здійснював
жодного платежу. 20 вересня, 16 листопада
2010 року, 17 лютого, 4 травня 2011 року та 17
лютого 2012 року ОСОБА_1 в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором здійснював платежі, але дані
факти не є підставами для переривання
перебігу позовної давності, оскільки
вони мали місце після спливу строку
позовної давності.

До суду з даним позовом Банк звернувся
11 червня 2014 року, тобто за межами
встановленого законом строку позовної
давності, не порушував питання щодо
поновлення строків позовної давності,
не зазначив поважність причин
пропущення позовної давності.

Відповідач подав до суду заяву про
застосування строків позовної
давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 256, 257, 259, 260, 261, 264, 267, 509 ЦК України,
ст.ст. 10, 27, 213, 215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

На рішення сторонами може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня отримання його копії.

Суддя
О.В.Киреєв