Справа № 367/2698/13-ц Головуючий у І
інстанції Мікулін А.В.Провадження №
22-ц/780/4806/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі головуючого судді - Сержанюка
А.С., членів колегії - суддів Журби С.О.,
Коцюрби О.П., із участю секретаря
Химинець Н.М., розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті Києві
матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 12 травня 2014 року
у справі за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсним рішення, державного
акту на право власності на землю,
визнання права власності на земельну
ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

11 лютого 2013 року прокурор міста Ірпеня
Київської області звернувся до суду із
позовом про визнання недійсним рішення
№2028/25-5 Коцюбинської селищної ради від
25 грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 права власності держави на
земельну ділянку, площею 0,15 га та
недійсним державного акту серії ЯЖ
№469898, виданого на ім'я ОСОБА_1, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2, та скасування його державної
реєстрації.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
рішення ради та видання державного
акту суперечать чинному законодавству,
а саме зазначена земельна ділянка
знаходиться за межами смт. Коцюбинське,
що підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи, та
перебуває у постійному користуванні КП
«Святошинське лісопаркове
господарство».

Крім того, було змінено цільове
призначення спірної земельної ділянки,
державна експертиза проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки не проводилася.
Зважаючи на зазначене, договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 є нікчемним, а тому державний
акт, виданий на ім'я ОСОБА_1 з відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_2
підлягає визнанню недійсним із
скасуванням його державної реєстрації.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 12 травня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсним рішення №2028/25-5
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1

В решті заявлених позовних вимогах
відмовлено.

Скасовано захід забезпечення позову у
виді накладення арешту на спірну
земельну ділянку, застосованого згідно
ухвали Ірпінського міського суду
Київської області від 15 травня 2013 року.

Не погоджуючись із вказаними рішенням,
заступник прокурора Київської області
подав апеляційну скаргу, посилаючись
на його незаконність та
необґрунтованість, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права при його ухваленні.

Просить рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 12 травня 2014
року, в частині відмови у задоволенні
вимог про визнання права власності
держави на земельну ділянку, площею 0,15
га, кадастровий номер :01:042:0063 та
визнання недійсним державного акту на
земельну ділянку серії ЯЖ №469898,
виданого на ім'я ОСОБА_1, з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_2 і
скасування його державної реєстрації,
та постановити в цій частині нове
рішення про задоволення позову
прокурора.

Змінити мотивувальну частину рішення
Ірпінського міського суду від 12 травня
2014 року, виключивши положення про те, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, укладений 20 липня 2009 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не є нікчемним,
замінивши положеннями про нікчемність
вказаного договору.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначено, що рішення сільської
ради не відповідає вимогам закону.

ОСОБА_1 незаконно набув право власності
на земельну ділянку, а договір
купівлі-продажу не відповідає ст. 203 ЦК
України. ОСОБА_2 не може вважатися
добросовісним набувачем.

Суд, з'ясувавши обставини та
перевіривши їх доказами у межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
вислухавши учасників процесу в судових
дебатах, вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити
частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що
підтверджується і матеріалами справи,
у порушення чинного земельного
законодавства, рішенням №2028/25-5
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 25 грудня 2008 року
затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та
передачу йому безкоштовно у приватну
власність земельної ділянки, площею 0,15
га, для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (
а.с. 9 т. 1 ).

На підставі цього рішення, 27 листопада
2009 року ОСОБА_1 видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ №469898, кадастровий номер
:01:042:0063 ( а.с. 8 т. 1).

20 липня 2009 року за договором
купівлі-продажу він відчужив майно
ОСОБА_2, в зв'язку із чим на державному
акті нотаріусом вчинена відмітка про
перехід права власності до останнього (
а.с. 10-12, 13 т. 1 ).

При цьому, згідно указу Президії
Верховної Ради УРСР від 11 лютого 1941
року смт. Берковець перейменоване в
селище ім. Коцюбинського та до його
складу включено залізничну станцію
Біличі ( а.с. 102 т. 1 ).

Будь-які графічні додатки до
зазначеного Указу, що підтверджують
межі смт. Коцюбинське, не збереглися (
а.с. 103-104 т. 1 ).

З постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 грудня 2011 року, яка залишена в силі
ухвалою Вищого адміністративного суду
міста Києва від 09 жовтня 2012 року,
вбачається, що рішення відносно
адміністративно-територіального
устрою смт. Коцюбинське не видавались,
землевпорядна документація щодо
встановлення меж не збереглась,
проекти рішень про встановлення меж
міста Києва та меж селища Коцюбинське
не затверджувалися ( а.с. 147-173, 174-183 т. 1 ).

При прийнятті рішення щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_1, Коцюбинська
селищна рада керувалася матеріалами
техніко-економічного обґрунтування та
перспективним планом розвитку селища
Коцюбинське, затверджених рішенням
"Про перспективний план розвитку
селища Коцюбинське" від 25 вересня 2008
року ( а.с. 118-119 т. 1 ).

Рішенням Коцюбинської селищної ради
від 15 вересня 2010 року №153 затверджено
Генеральний план селища Коцюбинське
Київської області, відповідно до якого
загальна площа становить 4 065 га. ( а.с. 145
т. 1 ).

З листа землевпорядної організації
Приватного підприємства "Геополісся"
від 08 квітня 2013 року вбачається, що 501
земельна ділянка, надана у власність
громадян, зокрема, ОСОБА_1, знаходяться
в межах смт. Коцюбинське ( а.с. 17 т. 1 ).

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу не порушує публічний
порядок, оскільки укладений між
фізичними особами і його предметом є
майно, що перебуває у приватній
власності. ОСОБА_2 набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
від 20 липня 2009 року, який не визнаний
судом недійсним і не є нікчемним.

Однак, колегія суддів не може
погодитися повністю з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 173 Земельного кодексу України
визначено, що межа району, села, селища,
міста, району у місті - це умовна
замкнена лінія на поверхні землі, що
відокремлює територію району, села,
селища, міста, району у місті від інших
територій.

Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 12
Земельного кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи
містобудування» визначення територій
і вибір земель для містобудівних
потреб здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації місцевих правил забудови
з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і
забудову територій» сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
( викупу ), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X
«Перехідні положення» Земельного
кодексу України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями ( крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту ) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 Земельного кодексу
України передбачено, що у разі видання
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_1 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі смт. Коцюбинське
Київської області, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про перевищення селищною
радою повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Однак, суд другої інстанції не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
позову в частині визнання недійсним
державного акту з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126
Земельного кодексу України ( у редакції
від 16 вересня 2008 року, яка була чинною
на момент прийняття селищною радою
рішення ) право власності ОСОБА_1 на
земельну ділянку виникло з моменту
отримання ним державного акта та його
державної реєстрації.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої
інстанції не врахував того, що
зазначені норми встановлювали
нерозривний зв'язок між виникненням
права власності на земельну ділянку з
обов'язковим одержанням її власником
державного акта, який посвідчував його
право власності, а тому безпідставно
відмовив у визнанні недійсним
державного акта, виданого ОСОБА_1 на
підставі недійсного рішення селищної
ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься й у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року ( справа №6-12цс 13 ) та
від 23 жовтня 2013 року ( справа №6-93цс 13 ).

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» ( у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу ) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті відмітки про відчуження
земельної ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Зазначений правовий висновок
міститься у постанові Верховного Суду
України від 25 червня 2014 року ( цивільна
справа №6-67цс 14 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом ( судами ) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Суди зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України.

Таким чином, позовна вимога прокурора
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та скасування його державної
реєстрації є обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

На зазначені обставини суд першої
інстанції уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав до задоволення позову в цій
частині.

Висновки суду першої інстанції не
відповідають фактичним обставинам
справи та не ґрунтуються на наявних у
справі доказах, що у відповідності до
вимог п. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою
до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
позовних вимог.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви
видно, що способом захисту порушеного
права власності держави на земельну
ділянку прокурором обрано позов про
визнання права власності на це майно (
ст. 392 ЦК України ), а не витребування
майна від нинішнього його володільця
шляхом віндикації ( ст.ст. 387, 388 ЦК
України ).

Як випливає з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», позов
про визнання права власності на майно (
стаття 392 ЦК України ) є належним
способом захисту, якщо позивач
вимагає залишення у нього майна,
відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст. 392 ЦК України,
оскільки обраний позивачем спосіб
захисту не є належним.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації ( ст.ст. 387, 388 ЦК України ).

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовної вимоги прокурора
про визнання права власності держави
на земельну ділянку.

Вимоги апеляційної скарги, щодо
виключення з мотивувальної частині
рішення положення про те, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
земельної ділянки не є нікчемним,
задоволені бути не можуть з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України
- недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом, прокурор не зазначив закону,
яким встановлена недійсність договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, а відтак суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
зазначений правочин не є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги в частині
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на відсутність
підстав до визнання договору
нікчемним, а також щодо
необґрунтованої відмови суду у
визнанні права власності на спірну
земельну ділянку за державою, не
спростовують висновки суду першої
інстанції, а відтак вимоги апеляційної
скарги в цій частині задоволені бути не
можуть.

Окрім цього, висновки місцевого суду
про скасування заходів забезпечення
позову, на переконання апеляційного
суду, також ґрунтуються на положеннях
процесуального законодавства, зокрема,
ст.ст. 154, 214 ЦПК України, оскільки з
ухваленням судових рішень відпадає
необхідність в арешті майна, яке
належить ОСОБА_2, право власності якого
у даній цивільній справі не
оспорюється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319
ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області
задовольнити частково. Рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 12 травня 2014 року, в частині
відмови у задоволенні позову прокурора
міста Ірпеня Київської області про
визнання недійсним державного акту та
його скасування, скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЖ №469898 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:042:0063, серії ЯЖ №469898, виданого на
ім'я ОСОБА_1, з відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_2, та скасувати
його державну реєстрацію.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий

А.С.Сержанюк

Судді:

С.О.Журба

О.П.
Коцюрба