Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,
Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за скаргою публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на дії державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Маловисківського
районного управління юстиції Балана
І.Ю., за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на ухвалу апеляційного
суду Кіровоградської області від 22
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду зі скаргою на дії
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Маловисківського районного управління
юстиції Балана І.Ю. (далі - державного
виконавця ВДВС Маловисківського РУЮ
Балана І.Ю.), у якій просило визнати
неправомірним рішення відповідача
щодо повернення виконавчого документа
за виконавчим листом у справі № 1112/125/12,
виданого Маловисківським районним
судом Кіровоградської області
06 червня 2012 року на виконання
рішення цього ж суду від 01 березня
2012 року про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
заборгованості за кредитом, та
скасувати як незаконну постанову
державного виконавця відділу ДВС
Маловисківського РУЮ Кіровоградської
області Баланом І.Ю. від 30 грудня 2013
року про повернення стягувачу
виконавчого документа у виконавчому
провадженні № 37171671.

Ухвалою Маловисківського районного
суду Кіровоградської області від 13
березня 2014 року скаргу задоволено.
Визнано неправомірним рішення
державного виконавця ВДВС
Маловисківського РУЮ Балана І.Ю. про
повернення виконавчого документа
стягувачу за виконавчим листом у
справі № 1112/125/12, виданого 06 червня 2012
року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
заборгованості за кредитним договором
у розмірі 99 830 грн 28 коп. Скасовано
постанову державного виконавця ВДВС
Маловисківського РУЮ Балана І.Ю. від 30
грудня 2013 року про повернення
стягувачу виконавчого документа у
виконавчому провадженні № 37171671.

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 22 квітня
2014 року ухвалу Маловисківського
районного суду Кіровоградської
області від 13 березня 2014 року
скасовано. Постановлено нову ухвалу
про відмову в задоволенні скарги.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» просить скасувати ухвалу
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і залишити в сил ухвалу суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням
Маловисківського районного суду
Кіровоградської області від 01 березня
2012 року в цивільній справі
№ 1112/125/2012 з ОСОБА_5 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» стягнуто
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 98 841 грн 42 коп. та 998 грн 42 коп.
судового збору.

За зазначеним судовим рішенням 06
червня 2012 року Маловисківським
районним судом Кіровоградської
області видано виконавчий лист, який
направлено до ВДВС Маловисківського
РУЮ для примусового виконання.

Постановою державного виконавця ВДВС
Маловисківського РУЮ Балана І.Ю. від 30
грудня 2013 року виконавчий лист
повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1
ст. 47, ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження» у зв'язку з
невиконанням ОСОБА_5 рішення суду в
добровільному порядку та відсутності у
неї майна для задоволення вимог
стягувача.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» зазначало, що 19
червня 2008 року між банком та ОСОБА_5
було укладено договір № 014-09.5-83618,
відповідно до умов якого остання
отримала кредит у розмірі 10 300 доларів
США строком до 18 червня 2018 року. На
забезпечення виконання кредитного
договору в той же день між сторонами
було укладено договір іпотеки, згідно з
яким ОСОБА_5 передала в іпотеку банку
нерухоме майно, а саме: житловий
будинок з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1. Тому скаржник вважав, що
постанова про повернення виконавчого
листа з підстав відсутності у боржника
майна є незаконною.

Постановляючи ухвалу про задоволення
скарги, суд першої інстанції, виходив
із того, що державний виконавець знаючи
про наявність у боржника нерухомого
майна не виконав покладені на нього
обов'язки з примусового виконання
судового рішення, передбачені Законом
України «Про виконавче провадження» та
Закону України «Про державну виконавчу
службу».

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
ухвалу суду першої інстанції та
відмовляючи у задоволенні скарги,
виходив із того, що рішення суду про
стягнення з боржника грошової суми не
може бути підставою для звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Проте погодитися з такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦПК України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду зі скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 387 ЦПК України у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо, зокрема, у
боржника відсутнє майно на яке може
бути звернуто стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Застава, як правовий інститут
цивільного законодавства виконує
забезпечувальну функцію, тобто
спрямована на те, щоб гарантувати
кредитору-заставодержателю
задоволення його вимог за рахунок
певного, заздалегідь визначеного
сторонами майна, незалежно від
майнового стану боржника, і наявності у
нього заборгованості перед іншими
кредиторами, отже застава
встановлюється для гарантування
майнових інтересів
кредитора-заставодержателя.

Відповідно до п. п. 1, 6 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження»
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації. Стягнення на
майно боржника звертається в розмірі і
обсязі, необхідних для виконання за
виконавчим документом, з урахуванням
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, штрафів,
накладених на боржника під час
виконавчого провадження. У разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

За змістом п. 1 ст. 54 Закону України «Про
виконавче провадження» звернення
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» одночасно є
іпотекодержателем і стягувачем, та ним
було направлено державному виконавцю
повідомлення про наявне у боржника
нерухоме майно, на яке може бути
звернуто стягнення.

Таким чином, ураховуючи те, що іпотека є
окремим видом застави, а закон допускає
звернення стягнення на іпотечне майно
за виконавчим документом для
задоволення вимог іпотекодержателя, у
державного виконавця не було перешкод
для опису та арешту майна, що перебуває
в іпотеці в рамках виконавчого
провадження щодо стягнення
заборгованості на користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що
виступає іпотекодержателем.

З огляду на викладене ухвалу
апеляційного суду не можна визнати
законною та обґрунтованою й вона
підлягає скасуванню із залишенням у
силі ухвали суду першої інстанції з
підстав, передбачених ст. 339 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 22 квітня
2014 року скасувати, ухвалу
Маловисківського районного суду
Кіровоградської області від 13 березня
2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

В.М.
Коротун

І.К.
Парінова

О.В. Ступак