АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк
І.М.

секретаря Кусяка М.Д.

за участю: представника ДП
„Український державний центр
радіочастот" -

Скорого С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до державного підприємства
„Український державний центр
радіочастот" про визнання звільнення з
роботи незаконним, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 29 серпня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовною заявою до державного
підприємства „Український державний
центр радіочастот" (далі - ДП
„Український державний центр
радіочастот") про визнання звільнення з
роботи незаконним, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказував на те, що з 3 січня 2013 року
працював юрисконсультом Чернівецькоїь
філії ДП „Український державний центр
радіочастот".

Наказом № 02П від 31 березня 2014 року його
було звільнено із займаної посади на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
з ліквідацією вказаної філії.

Однак фактично відбулася не ліквідація
філії, а її реорганізація, оскільки
наказом начальника ДП „Український
державний центр радіочастот" від 20
грудня 2013 року у складі
Івано-Франківської філії ДП
„Український державний центр
радіочастот" створено Чернівецький
відділ і внесено зміни до структури та
штатного розпису.

------------------------------------------------------------------------
-------------------------------

22ц - 1472/14
головуючий у 1-й інстанції Гончарова
І.М.

категорія 51/52
суддя-доповідач Міцней В.Ф.

При звільненні з роботи відповідачем
не було враховано положення ст.42 КЗпП
щодо переважного права залишення його
на роботі, порушено положення ч.2 ст.40
КЗпП щодо переведення його на іншу
роботу.

Посилаючись на ці обставини, просив
визнати незаконним звільнення його з
роботи; поновити його на посаді
юрисконсульта ДП „Український
державний центр радіочастот" або
Харьківської чи Івано-Франківської
філій ДП „Український державний центр
радіочастот", або на іншій посаді, що
була вакантна в штатному розписі ДП
„Український державний центр
радіочастот", або водієм
автотранспортних засобів
Івано-Франківської філії ДП
„Український державний центр
радіочастот"; стягнути з відповідача на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 1 квітня 2014 року по
день поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 29 серпня 2014 року
позов задоволено частково: визнано
незаконним звільнення позивача з
посади юрисконсульта Чернівецькоїь
філії ДП „Український державний центр
радіочастот". В задоволенні інших
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду змінити, вказавши в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

Вказує на те, що суд, визнавши
звільнення його з роботи незаконним і
відмовивши при цьому в поновленні на
роботі, не змінив формулювання причини
звільнення, чим порушив вимоги ч.3 ст.235
КЗпП України.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін з
наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 з 3 січня
2013 року працював на посаді
юрисконсульта Чернівецькоїь філії ДП
„Український державний центр
радіочастот".

Наказом голови ліквідаційної комісії
від 31 березня 2014 року № 02П позивача
звільнено із займаної посади на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
з ліквідацією підприємства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Як вбачається з матеріалів справи,
наказом начальника ДП „Український
державний центр радіочастот" від 8
листопада 2013 року № 578 ліквідовано
Чернівецьку філію цього підприємства,
а наказом № 671 від 20 грудня 2013 року
створено Чернівецький відділ у складі
Івано-Франківської філії ДП
„Український державний центр
радіочастот" (а.с.26, 28).

Проте ліквідація структурного
підрозділу юридичної особи зі
створенням чи без створення іншого
структурного підрозділу не є
ліквідацією або реорганізацією
юридичної особи, а свідчить лише про
зміну внутрішньої (організаційної)
структури юридичної особи. На відміну
від ліквідації чи реорганізації
юридичної особи, ця обставина може бути
підставою для звільнення працівників
цього структурного підрозділу згідно з
п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України лише з підстав
скорочення чисельності або штату
працівників у зв'язку з такими змінами
при умові дотримання власником вимог
ч.2 ст.40, ст.ст.42, 43. 49-2 КЗпП України.

Пленум Верховного Суду України у п.19
постанови від 6 листопада 1992 року № 9
„Про практику розгляду судами
трудових спорів" роз'яснив, що,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника.

Як встановлено судом, фактично
відбулася внутрішня реорганізація ДП
„Український державний центр
радіочастот" без скорочення
чисельності або штату працівників і
при звільненні позивача відповідачем
було порушено вимоги ч.2 ст.40, ч.2 ст.49-2
КЗпП України щодо працевлаштування
позивача.

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про визнання звільнення
позивача з роботи незаконним.

Безпідставними є доводи апелянта про
зміну рішення шляхом зміни
формулювання причини звільнення.

Частиною 3 статті 235 КЗпП України
передбачено, що у разі визнання
формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

Однак судом встановлено, що позивач був
незаконно звільнений з роботи за п.1 ч.1
ст.40 КЗпП України і може бути
поновлений на посаді, з якої він
звільнений, але у позовній заяві він
просив поновити його на посадах, які
він не обіймав до звільнення, тому
судом відмовлено в задоволенні його
вимоги про поновлення на роботі.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його зміни.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 29 серпня 2014року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: