Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів:
Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - управління служб у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, про надання дозволу на
тимчасові виїзди за межі України
малолітньої дитини без згоди та
супроводу батька, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Харківської області від 23 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що з травня 2005 року
вона проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю.
Під час їхнього спільного проживання 17
травня 2009 року у них народилася дочка
ОСОБА_5. Із квітня 2013 року сторони
припинили фактичні шлюбні відносини,
дитина залишилася проживати з
позивачем та перебуває на її утриманні.
З метою оздоровлення дочки позивач має
намір виїжджати разом з нею за кордон,
однак відповідач з незрозумілих причин
постійно ухиляється від надання
дозволу на такі виїзди, що, на думку
позивача, суперечить інтересам дитини.
За таких обставин просила суд надати
дозвіл на тимчасові виїзди з України
малолітньої ОСОБА_5 без згоди та
супроводу батька ОСОБА_4 та надати
їй право оформити всі документи,
необхідні для тимчасового виїзду з
України ОСОБА_5 у супроводі матері та
без згоди та супроводу батька ОСОБА_4

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від
30 квітня 2014 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 липня
2014 року заочне рішення суду першої
інстанції скасовано, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Задовольняючи указаний позов, суд
першої інстанції виходив з положень ст.
ст. 150, 155 СК України, Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57 (далі - Правила) та дійшов
висновку, що відповідач своєю незгодою
позбавляє дитину права, гарантованого
їй Конституцією, і діє всупереч
інтересам дитини.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що
надання за рішенням суду дозволу на
виїзди дитини за кордон без згоди
одного з батьків в майбутньому без
встановлення при цьому конкретного
часу і місця перебування за кордоном
суперечить змісту ст. ст. 141, 157 СК
України, які визначають рівність прав і
обов'язків батьків відносно виховання
дитини.

Проте з такими висновками у повному
обсязі погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України,
рішення апеляційного суду повинно
містити: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права в повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є
батьками малолітньої ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 27
листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 аліменти на
утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у
розмірі 7 тис. грн щомісячно (з
урахуванням індексації) починаючи з 14
серпня 2013 року і до досягнення
повноліття дитини та додаткові витрати
на утримання дочки у розмірі 2 тис. грн
(з урахуванням індексації) починаючи з
14 серпня 2013 року і до досягнення
повноліття дитини.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 05 лютого
2014 року рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від
27 листопада 2013 року змінено,
зменшено розмір аліментів, що
підлягають стягненню з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 на утримання дочки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, до 1 тис. грн
щомісяця, додаткових витрат на дитину -
до 300 грн щомісяця. В іншій частині
рішення суду залишено без змін.

Згідно з консультативним висновком
Центру дитячого здоров'я «Райдуга» від
18 квітня 2014 року дитині ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, рекомендовано
оздоровлення в умовах морського та/чи
гірського клімату.

Статтею 150 СК України установлено, що
батьки зобов'язані виховувати дитину в
дусі поваги до прав та свобод інших
людей, любові до своєї сім'ї та родини,
свого народу, своєї Батьківщини. Батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини. Відмова батьків від дитини є
неправозгідною, суперечить моральним
засадам суспільства. Ухилення батьків
від виконання батьківських обов'язків
є підставою для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно. Той із батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», Правилами
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57, Правилами
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 31 березня 1995 року
№ 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного
кордону громадянами України (зі
змінами і доповненнями) передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення
визначено, зокрема, що виїзд
неповнолітніх громадян України за межі
території України здійснюється за
одним із таких документів: паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, виданий дітям - громадянам
України згідно з цими Правилами;
проїзний документ дитини, виданий
відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що
оформлення паспорта/ проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, процедура оформлення
документів для виїзду дитини за кордон,
як то проїзного документа дитини, є
окремою процедурою, не пов'язаною з
наданням згоди одного з батьків
безпосередньо на виїзд дитини за
кордон у супроводі іншого з батьків, а
передбачає подання до відповідного
відділу громадянства і реєстрації
фізичних осіб нотаріально посвідченої
заяви батьків про надання згоди на
оформлення проїзного документа.

Апеляційний суд безпідставно скасував
рішення суду першої інстанції у
частині вирішення позовних вимог про
надання дозволу на оформлення всіх
документів, пов'язаних із перетинанням
малолітньою ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, кордону України, та
необґрунтовано відмовив в задоволенні
зазначених позовних вимог, враховуючи,
що рішення суду в цій частині є
законним та обґрунтованим, а
відповідач у своїй апеляційній скарзі,
виходячи зі змісту її прохальної
частини, не погоджувався з рішенням у
частині надання судом дозволу саме на
виїзд дитини за кордон, а не надання
дозволу на оформлення документів.

Що стосується вирішення судами вимог
про надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди батька, суд касаційної
інстанції зазначає наступне.

Виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється: за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон; без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків: коли другий з батьків є
іноземцем або особою без громадянства,
що підтверджує запис про батька у
свідоцтві про народження дитини, і він
відсутній у пункті пропуску; коли у
паспорті громадянина України для
виїзду за кордон, з яким прямує
громадянин, який не досяг 16-річного
віку, або проїзному документі є
відповідний запис про вибуття на
постійне місце проживання за межі
України чи відмітка про взяття на
консульський облік в дипломатичному
представництві України за кордоном; у
разі пред'явлення оригіналів
документів або їх нотаріально
посвідчених копій: свідоцтва про
смерть другого з батьків; рішення суду
про позбавлення батьківських прав
другого з батьків; рішення суду про
визнання другого з батьків безвісно
відсутнім; рішення суду про визнання
другого з батьків недієздатним;
рішення суду про надання дозволу на
виїзд за межі України громадянина, який
не досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків; довідки
про народження дитини, виданої
відділом реєстрації актів цивільного
стану, із зазначенням підстав внесення
відомостей про батька відповідно до
ч. 1 ст. 135 СК України (під час
виїзду дитини за кордон у супроводі
одинокої матері).

Таким чином, чинним законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Відмовляючи в задоволенні цієї вимоги,
суд апеляційної інстанції правильно
виходив з того, що надання судом
дозволу на майбутнє на виїзд дитини за
кордон без згоди одного з батьків, без
визначення при цьому конкретного часу
та місця перебування - суперечить
положенням чинного законодавства.
Отже, рішення суду апеляційної
інстанції в цій частині є законним та
обґрунтованим, тому підлягає залишенню
без змін в силу вимог ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи, що апеляційний суд
безпідставно скасував рішення суду
першої інстанції в частині вирішення
позовних вимог про надання дозволу на
оформлення всіх документів, пов'язаних
із перетинанням малолітньою ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, кордону України, а рішення
суду в цій частині є законним та
обґрунтованим, тому відповідно до
вимог ст. 339 ЦПК України воно підлягає
залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 23 липня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог про надання
дозволу на оформлення документів,
необхідних для перетинання
малолітньою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3,
кордону України, скасувати, в цій
частині позовних вимог залишити в силі
заочне рішення Московського районного
суду м. Харкова від 30 квітня 2014 року.

У решті рішення апеляційного суду
Харківської області від 23 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак