ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/2626/13
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

представників позивача
Савченко Г.М.;

Матвієнко Н.І.;

відповідача
ОСОБА_3;

представника відповідача
ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом Комунального підприємства
«Дирекція замовника з управління
житлових господарством Дарницького
району міста Києва» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5
про стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Дирекція
замовника з управління житловим
господарством Дарницького району
міста Києва» (далі по тексту - позивач,
КП «Дирекція замовника з управління
житловим господарством Дарницького
району міста Києва») звернулось до суду
з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту -
відповідач 1, ОСОБА_3.) про стягнення
заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг у розмірі 22
660,36 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач є власником приватизованої
квартири АДРЕСА_1, споживає
житлово-комунальні послуги, при цьому
не виконує зобов'язання по їх оплаті, в
зв'язку з чим за нею утворилась
заборгованість, яку позивач і просить
суд стягнути.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва відкрито провадження у справі та
її розгляд призначено в судовому
засіданні.

До початку судового засідання,
відповідачем, через канцелярію суду,
подано заперечення на позовну заяву, в
якому вона просить відмовити у
задоволенні позовних вимог
посилаючись на те, що між сторонами не
було укладено договір про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій відповідно до
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги». Також у ньому вказує, що
фактично житлово-комунальні послуги не
надавались, а відтак і підстави для
сплати за них відсутні. Крім того,
відповідачем подано клопотання про
застосування строків позовної
давності.

В судовому засіданні, яке відбулось 01
жовтня 2013 року, представником позивача
заявлено клопотання про залучення до
участі в справі в якості
співвідповідача ОСОБА_5 (далі по тексту
- відповідач 2, ОСОБА_5.), яка є
співвласником спірної квартири як
спадкоємець майна за померлим її сином
та чоловіком позивача, якому належало ?
її частини, в зв'язку з чим ухвалою суду
від 01 жовтня 2013 року ОСОБА_5 залучено до
розгляду справи в якості
співвідповідача.

Представником позивача неодноразово
подавались заяви про уточнення
(збільшення) позовних вимог та
відповідно до останніх уточнень
позивач просив суд стягнути солідарно
з відповідачів заборгованість за
оплату житлово-комунальних послуг за
період з жовтня 2006 року по лютий 2014 року
у розмірі 28 840,21 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) крім прав та
обов'язків, визначених у статті 27 цього
Кодексу, позивач має право протягом
усього часу розгляду справи збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
відмовитися від позову, а відповідач
має право визнати позов повністю або
частково. До початку розгляду справи по
суті позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову, а відповідач -
пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подані представником
позивача заяви про збільшення розміру
позовних вимог, враховуючи, що заяви
подані у відповідності до приписів ч. 2
ст. 31 ЦПК України, суд приймає їх до
розгляду та вважає за необхідне
здійснити розгляд справи з урахуванням
наданих представником позивача
останніх уточнень.

У відбувшихся судових засіданнях
представники позивача позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили
суд їх задовольнити з урахуванням
уточнень, при цьому вказавши, що
заперечують проти задоволення
клопотання відповідача 1 про
застосування строків позовної
давності, оскільки зазначений строк
переривався вчиненням відповідачем
дій по визнанню заборгованості та
зверненням позивача до суду з заявою
про видачу судового наказу.

В судовому засіданні відповідач 1 та її
представник просили відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на зазначені вище
обставини та застосувати строк
позовної давності.

Відповідач 2 в судове засідання не
з'явилася, про день, час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином, однак подала до суду
заперечення проти позовних вимог та
заяву про розгляд справи у її
відсутність.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення відповідача,
представників позивача та відповідача,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач є
балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та
відповідно до статуту, затвердженого
розпорядженням Дарницької РДА у м.
Києві №11 від 02.10.2001 року, здійснює
господарську діяльність із утримання,
обслуговування, експлуатації
житлового та нежитлового фонду
комунальної власності району, а також
здійснює контроль за додержанням
встановленого порядку використання
жилих і інших приміщень житлового
фонду та виконання громадянами Правил
користування приміщеннями житлових
будинків та прибудинковими
територіями.

Відповідно до ст. 175 Житлового кодексу
України (далі по тексту - ЖК України)
державні і громадські органи,
підприємства, установи, організації,
службові особи зобов'язані дбати про
схоронність житлового фонду та
підвищення його благоустрою.

Частина 4 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передбачає, що державні
комунальні підприємства по
обслуговуванню та ремонту житла
зобов'язані здійснювати
обслуговування та ремонт
приватизованого житла, надавати
мешканцям комунальні та інші послуги
за державними розцінками і тарифами.

Крім того, судом також встановлено, у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_3
Квартира приватизована, власником
особового рахунку є ОСОБА_3, що
підтверджується довідкою за формою № 3.

Статтею 322 Цивільного кодексу України
(далі по тексту - ЦК України)
встановлено, що власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Закон України «Про житлово-комунальні
послуги» (далі по тексту - ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги») визначає
основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акта спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачає, що законодавство України у
сфері житлово-комунальних послуг, крім
цього Закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

За змістом ст. 67 ЖК України плата за
комунальні послуги (водопостачання,
газ, теплова енергія та інші послуги)
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами.

Статтею 162 ЖК України визначено, що
плата за користування жилим
приміщенням і за комунальні послуги в
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, встановлюється угодою
сторін. Плата за комунальні послуги
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами. Строки внесення квартирної
плати і плати за комунальні послуги
визначаються угодою сторін. Наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату і плату за комунальні
послуги.

Згідно з частиною 2 ст. 19 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги»
учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

Статтями 20, 21 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги» визначені
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг. Зокрема,
обов'язком споживача є укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовленого виконавцем на основі
типового договору, а також оплата
житлово-комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом, а
обов'язком виконавця - надання послуг
вчасно та відповідної якості згідно із
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення зі
споживачем договору про надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні
послуги визначений у статті 32 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги», якою
передбачено, що плата за
житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України. Розмір
плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 14 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги» залежно
від порядку затвердження цін/тарифів
на житлово-комунальні послуги вони
поділяються на три групи: перша група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують
спеціально уповноважені центральні
органи виконавчої влади; друга група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують органи
місцевого самоврядування для надання
на відповідній території; третя група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які визначаються
виключно за договором (домовленістю
сторін).

Відповідно до ст. 179 ЖК України
користування будинками (квартирами)
державного і громадського житлового
фонду, фонду житлово-будівельних
кооперативів, а також приватного
житлового фонду та їх утримання
здійснюється з обов'язковим
додержанням вимог «Правил
користування приміщеннями жилих
будинків і прибудинковими
територіями», які затверджуються
Кабінетом Міністрів України. Статтями
66-67 цього Кодексу також визначено, що
плата за користування житлом
обчислюється, виходячи з загальної
площі квартири, розмір плати за
користування житлом встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, які затверджені
постановою Кабінету міністрів України
від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила), плата
за надані послуги вноситься споживачем
відповідно до показань засобів обліку
води і теплової енергії або
затверджених нормативів (норм)
споживання на підставі платіжного
документа (розрахункової книжки,
платіжної квитанції тощо) або
відповідно до умов договору на
встановлення засобів обліку.
Розрахунковим періодом для оплати
послуг є календарний місяць. Плата за
послуги вноситься не пізніше 20 числа
місяця, що настає за розрахунковим (п. 18
Правил).

Судом встановлено, що позивач є
балансоутримувачем даного будинку та
надає мешканцям житлово-комунальні
послуги, відповідач в свою чергу
отримує їх, при цьому не повноцінно
виконує зобов'язання по їх оплаті. У
зв'язку з чим за відповідачем 1 - ОСОБА_3,
як власником квартири АДРЕСА_1,
утворилась заборгованість за надані та
спожиті житлово-комунальні послуги.

Водночас, суд не бере до уваги
посилання представників позивача на
те, що співвласником зазначеної
квартири є відповідач 2 - ОСОБА_5, як на
підставу солідарного стягнення разом з
відповідачем 1 заборгованості за
спожиті та неоплачені
житлово-комунальні послуги, оскільки
вони спростовуються матеріалами
справи, зокрема оглянутими у судовому
засіданні оригіналами та наявними у
матеріалах справи копіями ухвали
Франківського районного суду м. Львова
від 16 січня 2014 року про затвердження
укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мирової
угоди та витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності, відповідно
до яких ОСОБА_3 набула право власності
на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що
залишилась після смерті її чоловіка та
сина відповідача 2 - ОСОБА_7, а отже
відповідач 1 є єдиним власником
зазначеної квартири. А враховуючи те,
що відповідач 2 не є співвласником
спірного майна, у цій квартирі ніколи
не проживала, договори з відповідними
організаціями не укладала, послуги не
споживала, суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
до ОСОБА_5

Також суд не погоджується з викладеним
у запереченні на позовну заяву
твердженням відповідача стосовно
відсутності між сторонами договірних
відносин, що є підставою для звільнення
від сплати за надані та спожиті ними
послуги, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 ст. 639 ЦК України
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом. А частиною 2
цієї статті встановлено, якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

За змістом частини 1 ст. 641 ЦК України
пропозицію укласти договір (оферту)
може зробити кожна із сторін
майбутнього договору. Пропозиція
укласти договір має містити істотні
умови договору і виражати намір особи,
яка її зробила, вважати себе
зобов'язаною у разі її прийняття. А
частиною 2 ст. 642 цього Кодексу
передбачено, якщо особа, яка одержала
пропозицію укласти договір, у межах
строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у пропозиції
умов договору (відвантажила товари,
надала послуги, виконала роботи,
сплатила відповідну суму грошей тощо),
яка засвідчує її бажання укласти
договір, ця дія є прийняттям
пропозиції, якщо інше не вказане в
пропозиції укласти договір або не
встановлено законом.

За підсумовуючим аналізом зазначених
вище правових норм, суд дійшов
висновку, що в результаті отримання
відповідачем рахунків на сплату
житлово-комунальних послуг позивач
здійснював оферту в укладенні договору
про надання цих послуг за умов
визначених цими рахунками, а
відповідач в свою чергу споживаючи
надані послуги та частково за них
сплачуючи, здійснювала акцепт.

Таким чином, відсутність письмового
договору не може бути підставою для
звільнення від сплати вартості
отриманих відповідачами
житлово-комунальних послуг.

Також суд критично оцінює надані у
судовому засіданні пояснення
відповідачем 1 та її представником щодо
неналежного надання
житлово-комунальних послуг, оскільки
до суду не надано актів-претензій у
відповідності до ст. 18 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги».

Разом з тим, відповідно до ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношенням, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з
диспозицією зазначеної статті
цивільні права та обов'язки виникають з
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. За таких обставин,
вбачається, що відповідач зобов'язаний
сплачувати житлово-комунальні послуги,
а позивач має право вимагати від
відповідача виконання обов'язку щодо
оплати наданих послуг.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається, зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. У разі порушення
зобов'язань відповідно до ст. 611 ЦК
України настають наслідки, встановлені
законом або договором.

З урахуванням наведеного та
невиконанням відповідачем 1
зобов'язань щодо оплати наданих
позивачем та спожитих нею
житлово-комунальних послуг, суд дійшов
висновку про наявність у відповідача 1
перед позивачем відповідної
заборгованості за період жовтень 2006 -
лютий 2014 року у сумі 28 840,21 грн., що
підтверджується переліком сум за
період по особовому рахунку
відповідачів та довідкою ЖЕД №205 про
нарахування та оплату по особовому
рахунку.

Однак, відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. А згідно з ст. 257
цього Кодексу загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач 1 звернулася до суду з
заявою про застосування строків
позовної давності до винесення
рішення.

За змістом ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема з наданого позивачем
розрахунку заборгованості, здійснивши
нарахування за надані
житлово-комунальні послуги, про
порушення своїх прав позивач дізнався
з моменту несплати відповідачем 1 за їх
споживання, починаючи з жовтня 2006 року
та за кожен відповідний місяць в
подальшому. Натомість, як вбачається з
відмітки канцелярії Дарницького
районного суду міста Києва, позивач
звернувся з позовною заявою у даній
справі лише 15 лютого 2013 року, тобто
після сплину строку позовної давності,
обумовленого ст. 257 ЦК України, щодо
заборгованості за період з жовтня 2006
року по лютий 2010 року.

Суд критично оцінює доводи
представників позивача стосовно
переривання строку позовної давності з
посиланням на вчинення відповідачем
дій по визнанню заборгованості та
зверненням позивача до суду з заявою
про видачу судового наказу, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що КП «Дирекція
замовника з управління житлових
господарством Дарницького району
міста Києва» 01.07.2011 року зверталось до
Дарницького районного суду м. Києва з
заявою про видачу судового наказу про
стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за
оплату житлово-комунальних послуг за
період з серпня 2009 року по червень 2011
року.

06 липня 2011 року Дарницьким районним
судом було видано судовий наказ про
стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за
оплату житлово-комунальних послуг за
відповідний період, який ухвалою
Дарницького районного суду м. Києва від
29 лютого 2012 року було скасовано.

Статтею 264 ЦК України визначено, що
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Враховуючи те, що позивачем, будучи
обізнаним про невиконання
відповідачем 1 своїх зобов'язань по
оплаті комунальних послуг з жовтня 2006
року, жодних дій з приводу захисту
своїх порушених прав до липня 2011 року
вжито не було, з заявою про видачу
судового наказу звернувся лише 01 липня
2011 року, тобто після сплину строку
позовної давності, суд дійшов висновку
про відсутність підстав для
переривання строку позовної давності
обумовлених зверненням позивача до
суду з відповідною заявою.

Також не є підставою для переривання
строку позовної давності доводи
представників позивача щодо вчинення
відповідачем 1 дій по визнанню
заборгованості шляхом її сплати у
більших розмірах ніж було зазначено у
направлених на її адресу рахунках,
оскільки вказані у розрахунку
заборгованості проплати не є належними
та допустимими доказами у розумінні
стст. 57, 58 ЦПК України сплати саме боргу
відповідачем, а квитанції зі сплатою
направлених на її адресу рахунків з
вказівкою «про сплату боргу за минулі
періоди» позивачам не надано, а отже не
свідчать про визнання відповідачем 1
заборгованості. Крім того, під час
розгляду справи відповідач 1 взагалі
заперечувала наявність у неї будь-якої
заборгованості перед позивачем.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов
висновку, щодо необхідності
застосування положень статті 257 ЦК
України до вимог про стягнення
заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг за період з
жовтня 2006 року по лютий 2010 року.

Таким чином, повно, всебічно та
об'єктивно дослідивши обставини
справи, оцінивши зібрані докази у їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги обґрунтовані та такі, що
підлягають задоволенню в частині
стягнення з відповідача 1
заборгованості за спожиті
житлово-комунальні послуги за період
березень 2010 року по лютий 2013 року у
розмірі 20 704,05 грн.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача підлягає
стягненню сума сплаченого судового
збору у розмірі 207,04 грн.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 4, 14, 19 - 21, 32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», стст. 66 - 67,
162, 175, 179 Житлового кодексу України,
стст. 3, 11, 13, 15, 16, 256, 257, 261, 322, 509, 525 - 527, 530,
611 Цивільного кодексу України, стст. 31,
57, 60, 88, 209, 212- 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої та проживаючої за
адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Комунального підприємства
«Дирекція замовника з управління
житлових господарством Дарницького
району міста Києва» (місцезнаходження:
м. Київ, вул. Харківське шосе, 148-А;
) суму заборгованості за
житлово-комунальні послуги у розмірі 20
704,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої та проживаючої за
адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Комунального підприємства
«Дирекція замовника з управління
житлових господарством Дарницького
району міста Києва» (місцезнаходження:
м. Київ, вул. Харківське шосе, 148-А;
) судовий збір у сумі 207,04
грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.