Номер провадження 2/754/5074/14
РІШЕННЯ

Іменем України

21.10.2014 року Деснянський районний суд
міста Києва

Головуючого - судді Галась І.А.

при секретарі -
Маковецькій О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АвтоФінанс» про
визнання договору лізингу недійсним,
стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липня 2014 року позивач звернувся
до суду з позовом, в якому просив :
визнати договір фінансового лізингу №
010790 з додатками від 10 липня 2014 року
недійсним, стягнути з відповідача
сплачений реєстраційний платіж в сумі
800 гривень, авансовий платіж в сумі 44000
гривень; комісію за прийом коштів в
розмірі 88 гривень та 440 гривень.
Вимогами позивач мотивував тим, що 10
липня 2014 року між ним та відповідачем
укладено договір фінансового лізингу
№ 010790. Згідно з умовами договору
позивач зобов'язався сплатити на
рахунок відповідача авансовий платіж
(50% вартості предмета лізингу), а
відповідач, у свою чергу, гарантував
отримання позивачем у власність
автомобіля марки «UZ-Daewoo Matiz», вартістю
88000 грн. Посилаючись на те, що
незважаючи на виконання ним своїх
обов'язків за договором,
автотранспортний засіб йому не надано,
при укладанні договору фінансового
лізингу представники відповідача
ввели його в оману щодо умов та
правової природи даного зобов'язання, а
саме не повідомили про необхідність
сплати комісії за передачу предмета
лізингу (3% від вартості предмета
лізингу) та строків отримання
автомобіля ( обіцяли автомобіль
протягом тижня). Крім того позивачка
зазначила, що автомобіль, який є
предметом договору не визначений
індивідуальними ознаками, а договір не
був нотаріально посвідчений.

У судовому засіданні позивач
підтримав пред'явлені вимоги.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнав
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази у справі,
вважає, що позов задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що 10 липня 2014
року між ним та відповідачем укладено
договір фінансового лізингу № 010790.
Згідно з умовами договору - п.1.7.
предмет договору передається в
користування Лізингоодержувачу
протягом строку, який становить не
більше 120 робочих днів з моменту
сплати Лізингоодержувачем на рахунок
Лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмета Лізингу),
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмета лізингу).

На виконання умов договору
позивачем було сплачено авансовий
платіж (50% від вартості предмета
лізингу) та комісію за організацію та
оформлення договору (10% від вартості
предмета Лізингу). (а.с.25)

Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги
позивач посилається на те, що оскільки
при укладанні даного договору він був
введений в оману працівниками
відповідача щодо умов договору та його
природи, вказаний правочин підлягає
визнанню недійсним на підставі ст. 230 ЦК
України.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, такий
правочин вважається недійсним.

Крім того, відповідно до
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України в п.20 постанови від 06 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», на відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, заявляючи вимоги про
визнання договору недійсним як такого,
що був укладений під впливом обману,
позивач не надав суду достатніх
доказів того, що в момент вчинення
вказаного правочину представники
відповідача навмисно ввели його в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину.

Разом з тим, як вбачається з
матеріалів справи, при укладанні
даного договору позивач був
ознайомлений з його змістом та
погодився з умовами зобов'язання, про
що свідчить відповідний підпис
позивача на кожній сторінці договору.

Посилання позивача на те, що при
укладенні договору сторонами не було
досягнуто всіх істотних його умов щодо
предмета договору не можуть бути
прийняті судом до уваги, оскільки дана
обставина не є підставою для визнання
договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК
України.

Також не можуть бути прийняті
судом до уваги посилання позивача на
те, що при підписанні оспорюваного
договору він не ознайомився з його
змістом, оскільки власна недбалість
позивача не може бути підставою для
визнання такого правочину недійсним.

Обґрунтовуючи позов позивач
посилався на те, що укладений договір
суперечить вимогам закону, оскільки
автомобіль, який є предметом договору
не визначений індивідуальними
ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
істотними умовами договору лізингу є :
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу; розмір
лізингових платежів; інші умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України
за договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодежувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуто ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Оскільки сторонами було
укладеного договір фінансового
непрямого лізингу, відповідач на
момент укладення договору не мав у
власності автомобіль і мав його
придбати в майбутньому при виконанні
позивачем певних умов договору та
передати його у визначений договором
строк. Отже, в момент укладення
договору неможливо було зазначити
точну характеристику автомобіля, його
номер кузова, двигуна, комплектацію,
тощо, на що позивач погодився,
підписавши договір та виконуючи його
умови.

Таким чином, з огляду на
особливості укладеного договору, ним
були визначені всі необхідні умови, він
відповідає вимогам закону і підстави
для визнання його недійсним відсутні.

Посилання позивача на
відсутність нотаріального посвідчення
договору, як на підставу для визнання
його недійсним не знайшли свого
підтвердження з ході судового розгляду
з оглду на наступне.

Відповідно до ст.6 Закону України
"Про фінансовий лізинг" договір лізингу
має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу), розмір лізингових платежів,
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
6.11.2009р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними " п. 13. З підстав
недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. При
розгляді таких справ суди повинні
з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його
посвідчення та чи втрачена така
можливість, а також чи немає інших
підстав нікчемності правочину. У
зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення
правочину договір може бути визнано
дійсним лише з підстав, встановлених
статтями 218 та 220 ЦК України.

Частиною 1 ст.215 ЦК України
передбачені підстави, за наявності
яких правочин може бути визнаний
недійсним, а саме: недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою-третьою (зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
п'ятою (правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним) та шостою
( правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей)
статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України
до договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України
зазначається, що особливості окремих
видів і форм лізингу встановлюються
законом.

У частині 1 ст. 6 Закону України
"Про фінансовий лізинг" визначено форму
договору фінансового лізингу: "Договір
лізингу має бути укладений у письмовій
формі".

А тому твердження позивача про
недійсність укладеного договору у
зв'язку з недотриманням сторонами
нотаріальної форми договору -
недотримання норм ч. 2 ст. 799 ЦК України є
помилковим та таким, що не ґрунтується
на нормах чинного законодавства
України, оскільки зазначена норма
регулює окремий вид цивільно-правових
відносин - найм (оренда) транспортного
засобу (параграф 5 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України
до договору фінансового лізингу
застосовуються лише загальні
положення про найм (оренду). Норми
загальних положень про найм (оренду)
викладені виключно в параграфі 1 глави
58 ЦК України.

Застосування до фінансового
лізингу норм, що регулюють окремі види
найму (оренди), чинним законодавством
не передбачено.

Окрім цього, відповідно до
частини 1 статті 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку
з договором лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку та
Законом України "Про фінансовий лізинг"
(частина 2 статті 806 ЦК України та
частина 1 статті 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий
інтерес лізингодавця полягає у
розміщенні та майбутньому поверненні з
прибутком грошових коштів, а майновий
інтерес лізингоодержувача - в
можливості користуватися та придбати
предмет лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
лізингові платежі можуть включати:
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом та інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Належне виконання
лізингоодержувачем обов'язків зі
сплати всіх лізингових платежів,
передбачених договором лізингу,
означає реалізацію ним права на викуп
отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено,
що покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Зважаючи на викладені положення
чинного законодавства, суд приходить
до висновку що при підписанні договору,
всі передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договорів були
дотримані, укладений договір лізингу
відповідає усім вимогам закону, його
нотаріальне посвідчення не
вимагається, а тому не вбачається
підстав стверджувати про
невідповідність їх умов вимогам
законодавства, на що позивач
посилається у своїй позовній заяві.

При таких обставинах в позові
слід відмовити.

Оскільки вимоги про застосування
наслідків недійсності договору шляхом
стягнення коштів переданих на
виконання договору є похідними від
вимоги про визнання даного договору
недійсним, позов в цій частині також
задоволенню не підлягає.

Разом з тим, позивач не
позбавлений можливості звернення до
суду з позовом про визнання даного
договору недійсним з інших підстав.

На підставі викладеного та
керуючись ст., 215, 230 ЦК України, ст.ст. 10,
57, 60, 215 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АвтоФінанс» про визнання договору
лізингу недійсним, стягнення коштів
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: