У Х В А Л А

27 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Карпенко С.О., Маляренка А.В., Касьяна
О.П., Нагорняка В.А.,розглянувши заяву
представників ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9,
Запорізької міської ради, Головного
управління Держземагенства у
Запорізькій області про визнання
частково недійсним рішення міськради,
визнання недійсним державного акта на
право власності на землю, визнання
права на безоплатну приватизацію
земельної ділянки за фактичним
землекористуванням без узгодження
його кордонів із суміжним
землекористувачем,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому просив:

- визнати недійсним і скасувати рішення
Запорізької міської ради 6-го скликання
3-ї сесії від 29 грудня 2010 року № 72 у
частині затвердження технічної
документації із землеустрою відносно
складання документів, які посвідчують
право ОСОБА_9 на земельну ділянку
площею 0,0376 га або 31/50 частки від 0,0606 га,
що розташована по АДРЕСА_1, а також у
частині передачі у власність ОСОБА_9
зазначеної земельної ділянки;

- визнати недійсним державний акт на
право власності на землю серії ЯЛ №
529277, виданий 29 березня 2012 року на ім'я
ОСОБА_9 на підставі рішення Запорізької
міської ради 6-го скликання 3-ї сесії від
29 грудня

2010 року № 72, зобов'язавши управління
Держкомзему у м. Запоріжжі ГУ
Держземагенства у Запорізькій області
ДКУ із земельних ресурсів анулювати
його реєстрацію у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю і на право
постійного користування земель,
договорів оренди землі;

- визнати за ним право на приватизацію
за фактичним землекористуванням
земельної ділянки загальною площею 0,0309
га, розташованої по АДРЕСА_1 без
узгодження її меж із власником 31/50
частки житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1

від 29 січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 17 червня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 липня 2014 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
представників ОСОБА_6 - ОСОБА_7,
ОСОБА_8, на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 29 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 17 червня 2014
року на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

У жовтні 2014 року представники ОСОБА_6 -
ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: ч. 4 ст. 120, п. «в» ч. 1 ст. 81,

ст. 87, ч. ч. 1, 2 ст. 88, ч. 2 ст. 107, п. «а» ч. 3 ст.
116, ст. 118 Земельного кодексу України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 вересня 2011
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання нечинним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
визнання недійсним іпотечного
договору та визнання права власності
на земельну ділянку;

- ухвалу Верховного Суду України від 27
жовтня 2010 року, постановлену за
результатами розгляду справи за
позовом про припинення права власності
на земельну ділянку та скасування
державного акта на право приватної
власності на землю;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 грудня 2013
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання права власності на частку
земельної ділянки, визнання порядку
користування земельною ділянкою;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 квітня 2011
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання права власності на земельну
ділянку.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції та ухвалою суду апеляційної
інстанції про відмову у позові, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 16 липня 2014 року, яку просить
переглянути заявник, керувався тим, що
ОСОБА_9 набув право власності на
частину земельної ділянки, що
відповідає його частині житлового
будинку по АДРЕСА_1; позивачем не надано
належних доказів на підтвердження
того, що між колишніми співвласниками
житлового будинку по АДРЕСА_1 визначено
порядок користування земельною
ділянкою; акт узгодження меж
землекористування від 13 серпня 2010 року
щодо земельної ділянки ОСОБА_9
підписаний позивачем без будь-яких
заперечень.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції та залишаючи в силі рішення
суду першої інстанції, суд касаційної
інстанції в ухвалі від 28
вересня 2011 року керувався тим, що
правочини, що тягнуть перехід права
власності на нерухомий об'єкт,
одночасно є підставою для переходу
права на землю, тому видача державного
акта на право приватної власності на
земельну ділянку попередньому
власнику житлового будинку після його
відчуження, не відповідає вимогам
закону.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції та залишаючи в силі рішення
суду першої інстанції, Верховний Суд
України в ухвалі від 27
жовтня 2010 року керувався тим, що при
укладенні договору купівлі-продажу
житлового будинку від 29 лютого 2000 року
до позивачки перейшло належне
продавцям право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди,
оскільки інше не передбачалося у
договорі відчуження.

Скасовуючи судові рішення та передаючи
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 25
грудня 2013 року керувався тим, що суди не
врахували, що перехід права власності
на земельну ділянку від однієї особи до
іншої відбувається на підставі
цивільно-правових фактів, серед яких
можуть бути угоди, а вирішення цього
питання в судовому порядку можливо
лише у випадку примусового позбавлення
особи права власності за наявності для
цього відповідних підстав.

Скасовуючи судові рішення та передаючи
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 20
квітня 2011 року керувався тим, що суди не
врахували, якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, що зайнята житловим
будинком, будівлею або спорудою, та на
частину земельної ділянки, яка є
необхідною для їх обслуговування. При
цьому, суд першої інстанції не
встановив межі у яких до позивача
перейшло право власності на спірну
земельну ділянку відповідно до ч. 1 ст.
377 ЦК України.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Колегія суддів не вбачає неоднакове
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки обставини справ не є
подібними, доводи заявника стосуються
переоцінки доказів.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою
представників ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року слід
відмовити.

Керуючись статтями 354, 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_9, Запорізької міської ради,
Головного управління Держземагенства
у Запорізькій області про визнання
частково недійсним рішення міськради,
визнання недійсним державного акта на
право власності на землю, визнання
права на безоплатну приватизацію
земельної ділянки за фактичним
землекористуванням без узгодження
його кордонів із суміжним
землекористувачем, за заявою
представників ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 липня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М.
Ситнік Судді: С.О.
Карпенко О.П. Касьян А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк