Справа №590/686/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Оснач С. В.Номер провадження
22-ц/788/1719/14 Суддя-доповідач - Попруга С. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ямпільського районного
суду Сумської області від 26 серпня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
Ямпільської районної державної
адміністрації (Служба у справах дітей),

про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за межі України малолітньої
дитини,-

в с т а н о
в и л а :

25 червня 2014 року позивачка звернулася
до суду з позовом, який обґрунтовувала
тим, що вона з 09 лютого 2008 року до 17
березня 2014 року перебувала в шлюбі з
відповідачем, від шлюбу мають
малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідач надавав згоду на виїзд сина
у 2014 році до Туреччини. Також
відповідач нотаріально завірив заяву
на виїзд сина до Російської Федерації в
період з 05 січня 2014 року до 05 січня 2015
року, але оригінал цієї заяви не
передав позивачці. На даний час у неї
виникла необхідність виїзду до
Російської Федерації обумовлена тим,
що за межами України, а саме у місті
Санкт-Петербурзі проживають її рідний
дід, двоюрідні сестри та інші родичі.
Виїзд за межі України їй потрібний для
догляду за рідним дідом, спілкування з
рідними та прийняття участі в різних
сімейних заходах, але отримати
нотаріально посвідчений дозвіл батька
на виїзд за кордон дитини неможливо у
зв'язку із відмовою батька надати такий
дозвіл, що порушує права дитини.

Посилаючись на такі обставини, просила
суд надати їй дозвіл на виїзд ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон, до Російської
Федерації, без дозволу (згоди) батька
дитини ОСОБА_3 строком - до повноліття
дитини.

Рішенням Ямпільського районного суду
Сумської області від 26 серпня 2014 року
позов задоволено частково.

Надано дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 до Російської Федерації з
26 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року у
супроводі матері ОСОБА_5, без згоди
батька ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове про відмову в позові.

По суті доводить, що суд першої
інстанції помилково встановив, що
відповідач ОСОБА_3 відмовляється
надати відповідні згоди на тимчасовий
виїзд за межі України малолітнього
сина у кожному конкретному випадку.
Зазначає, що позивачка в позові вказала
«про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за межі України малолітньої
дитини», а в резолютивній частині
позову зазначено «про надання дозволу
на тимчасовий виїзд за межі України
малолітньої дитини - до повноліття», що
є порушенням ст. 119 ЦПК України. Вказує,
що відповідно до чинного законодавства
України та міжнародних договорів,
ратифікованих Україною, регулювання
сімейних відносин повинно відбуватись
з максимально можливим урахуванням
інтересів дитини та, що мати і батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того чи
перебувають вони у шлюбі, а оскаржуване
рішення порушує права ОСОБА_3, як
батька. Ямпільська районна державна
адміністрація, як орган опіки та
піклування в справі вказала, що
задоволення позовних вимог буде
суперечити інтересам дитини. Суд
першої інстанції, за його клопотанням,
не з'ясував питання чи зверталася
позивачка до консульства РФ для
оформлення відповідних документів для
виїзду до РФ на постійне місце
проживання.

У судовому засіданні 15 жовтня 2014 року
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 підтримав
доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась,
про час та місце розгляду справи
повідомлялась належним чином, проте
від неї повторно повернулася судова
повістка з відміткою про причину
повернення «за закінченням терміну
зберігання» (а.с. 111, 115).

З матеріалів справи вбачається, що 02
червня 2014 року між адвокатом ОСОБА_9 та
ОСОБА_5 був укладений договір про
представництво та захист інтересів
особи у даній цивільній справі (а.с. 70-73).

Пунктом 1 розділу 1 вищезазначеного
договору передбачено, що предметом
цього договору є представництво та
захист інтересів ОСОБА_5 у Ямпільському
районному суді Сумської області,
апеляційному суді Сумської області у
цій справі.

Розділом 5 вищезазначеного договору
передбачено, що договір діє до моменту
щодо якого сторони дійшли згоди або на
конкретно визначеній стадії процесу, а
саме до прийняття рішення судом у
справі відповідно до п. 1.1 цього
договору.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9 належним
чином повідомлений 29 вересня 2014 року
(а.с. 116) про розгляд справи судом
апеляційної інстанції 15 жовтня 2014 року,
від нього надійшло клопотання про
розгляд апеляційної скарги без його
участі та без участі позивачки ОСОБА_5
(а.с. 121).

Відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України
вручення судової повістки
представникові особи, яка бере участь у
справі, вважається врученням повістки
і цій особі.

Врахувавши такі обставини та те, що
матеріали справи не містять даних про
дострокове припинення чи розірвання
договору про представництво та захист
інтересів особи від 02 червня 2014 року,
колегія суддів вважає, що позивачка
ОСОБА_5 є належним чином повідомлена
про час та місце розгляду справи.

ОСОБА_3 у судове засідання 15 жовтня 2014
року не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Представник Ямпільської РДА (Служба у
справах дітей) у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи Ямпільська РДА повідомлена
належним чином.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції ухвалюючи
оскаржуване рішення по суті виходив з
того, що сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі з 09
лютого 2008 року по 17 березня 2014 року. Від
шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Намір позивачки виїхати з дитиною за
межі України до Російської Федерації
підтверджується письмовими доказами
її місця народження в Російській
Федерації, та наявністю у неї родичів у
Російській Федерації, у тому числі і її
діда ОСОБА_10, 1923 року народження, та
нотаріально посвідченою заявою
відповідача ОСОБА_3 про надання дозволу
на виїзд сина до Російської Федерації в
супроводі матері у період з 05 січня 2014
року до 05 січня 2015 року.

Врахувавши такі обставини, суд першої
інстанції дійшов висновку, що є
підстави для надання дозволу на виїзд
дитини за межі України до Російської
Федерації з 26 серпня 2014 року по 05 січня
2015 року у супроводі позивачки без згоди
батька до 05 січня 2015 року, як зазначено
в заяві від 27 грудня 2013 року.

Проте, погодитись з такими висновками
суду неможливо з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, зокрема
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Суд першої інстанції названих вимог
закону не повністю дотримався.

Так, відповідно до положень ст. 141 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і вїзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріального
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Так, позивачка обґрунтовувала
необхідність виїзду малолітнього сина
до Російської Федерації, а саме до м.
Санкт-Петербург тим, що їй потрібно
доглядати за рідним дідом ОСОБА_10,
спілкуватися з рідними та приймати
участі в різних сімейних заходах (а.с.
2-3).

З фотокопії паспорта громадянина
Російської Федерації ОСОБА_10 НОМЕР_1
вбачається, що він зареєстрований в м.
Краснокамянск Забайкальського краю
(а.с. 8-9). Дані щодо місця проживання
двоюрідних сестер та інших родичів у
Російській Федерації у матеріалах
справи відсутні. Відстань між м.
Краснокамянск Забайкальського краю та
м. Санкт-Петербург становить більше 5
тис. км.

Відповідно до ст. 6 Декларації прав
дитини проголошеної Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року,
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особи потребує любові і
розуміння. Вона повинна, якщо це
можливо, зростати під опікою і
відповідальністю своїх батьків і, в
усякому разі, в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю. На суспільстві і на
органах публічної влади повинен лежати
обов'язок здійснювати особливе
піклування про дітей, що не мають сім'ї,
і про дітей, що не мають достатніх
засобів для існування. Бажано, щоб
багатодітним сім'ям надавалась
державна або інша допомога на
утримання дітей.

З вказаної норми Декларації, зокрема,
вбачається, що дитина повинна зростати
під опікою та відповідальністю своїх
батьків в атмосфері моральної та
матеріальної забезпеченості.

Позивачка ОСОБА_5 не надала належних,
достовірних та допустимих доказів
того, що вона може, та за які саме кошти
буде забезпечуватиме дитину протягом
такого тривалого періоду перебування в
Російській Федерації. Також матеріали
справи не містять доказів про те, де і в
яких умовах буде проживати малолітній
ОСОБА_6 в Російській Федерації.

Відповідно до п. 3 ст. 36 Закону України
«Про освіту» навчання у середній
загальноосвітній школі починається з
шести- або семирічного віку.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про
освіту» виховання в сім'ї є
першоосновою розвитку дитини як
особистості.

На кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки та особи, які їх замінюють,
зобов'язані:

постійно дбати про фізичне здоров'я,
психічний стан дітей, створювати
належні умови для розвитку їх
природних здібностей;

поважати гідність дитини, виховувати
працелюбність, почуття доброти,
милосердя, шанобливе ставлення до
державної мови, регіональних мов або
мов меншин, інших мов і рідної мови,
сім'ї, старших за віком, до народних
традицій та звичаїв;

виховувати повагу до національних,
історичних, культурних цінностей
українського та інших народів,
дбайливе ставлення до
історико-культурного надбання та
навколишнього природного середовища,
любов до своєї країни;

сприяти здобуттю дітьми освіти у
навчальних закладах або забезпечувати
повноцінну домашню освіту відповідно
до вимог щодо її змісту, рівня та
обсягу;

виховувати повагу до законів, прав,
основних свобод людини.

Держава подає батькам і особам, які їх
замінюють, допомогу у виконанні ними
своїх обов'язків, захищає права сім'ї.

24 вересня 2014 року в судовому засіданні
апеляційного суду Сумської області
відповідач ОСОБА_3 підтримав доводи
апеляційної скарги та пояснив колегії
суддів, що малолітній ОСОБА_6 з 01
вересня 2014 року мав піти до школи, ним
як батьком було оплачено навчання в
платній Харківській школі за перший
семестр навчання, проте дитина на даний
час не навчається у школі (а.с. 108-109).

Крім того, з висновку, який був
зроблений на підставі заяви ОСОБА_3, по
матеріалу журналу єдиного обліку заяв
і повідомлень про вчиненні кримінальні
правопорушення та інші події від 22
вересня 2014 року, затвердженого
начальником Ленінського РВ ХМУ ГУМВС
України в Харківській області,
вбачається, що ОСОБА_5 з малолітнім
ОСОБА_6 не проживає за останнім відомим
місцем проживання, та не повідомляє
свого місця проживання (а.с. 125-126).

Урахувавши вказані обставини справи та
вимоги закону колегія суддів вважає, що
позивачкою в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК
України не доведено, що виїзд
малолітнього сина ОСОБА_6 разом з нею до
Російської Федерації на період з 26
серпня 2014 року по 05 січня 2015 року буде
відповідати інтересам дитини,
протилежний висновок суду з цього
приводу є передчасним та таким, що не
ґрунтується на матеріалах справи,
суперечить фактичним обставинам
справи та вимогам закону.

Отже оскаржуване рішення суду першої
інстанції ухвалено за неповного
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеністю
позивачкою обставин, що мають значення
для справи, які суд вважав
встановленими та з порушенням норм
матеріального та процесуального права
(п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), тому
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути
судовий збір за подачу апеляційної
скарги в розмірі 121,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати рішення Ямпільського
районного суду Сумської області від 26
серпня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_5
до ОСОБА_3, Ямпільської районної
державної адміністрації (Служба у
справах дітей), про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за межі України
малолітньої дитини.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судовий збір за подачу апеляційної
скарги в розмірі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -