Провадження №2/761/6538/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 вересня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді -
Притули Н.Г.

при секретарі:
Паночко О.М.,

за участю представника позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
Мамирбаєва Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» про визнання
недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2014 року до суду надійшла
вказана позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:
визнати дії відповідача щодо укладення
між сторонами Іпотечного договору від
05.04.2007 року таким, що порушують права
споживача, передбачені п.4 ч.1 ст.4 та п.
«б» і п. «д» ч.2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів»; визнати дії
відповідача щодо укладення між
сторонами Іпотечного договору від
05.04.2007 року нечесною підприємницькою
практикою відповідно до п.2 ч.1 Закону
України «Про захист прав споживачів»;
визнати недійсним Іпотечний договір
від 05.04.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та
ВАТ КБ «Надра» з моменту його
укладення.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим,
що 05.04.2007 року між ВАТ КБ «Надра»
(правонаступником якого є відповідач)
та ОСОБА_3 (далі - Іпотекодавець) було
укладено Іпотечний договір. За умовами
даного договору ОСОБА_3 з метою
забезпечення виконання зобов'язання,
що витікає із Кредитного договору, а
саме: повернути до 03.04.2026 року включно
кредит в сумі 225 000,00 доларів США,
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами із розрахунку 12,49%
річних та сплатити можливі штрафні
санкції (штраф, пеня) передала в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1. За умовами
Іпотечного договору сторони визначили
вартість предмету іпотеки 1 265 700,00 грн.

Як зазначає позивач, внаслідок
істотної зміни курсу валюти, вона не
спроможна належним чином виконувати
умови кредитного договору, та під час
більш детального вивчення Іпотечного
договору з'ясувала, що вартості
іпотечного майна не достатньо для
покриття суми взятого кредиту із
врахуванням усіх процентів за час дії
кредитного договору. Позивач зазначає,
що якби вона розуміла, що за рахунок
переданого в іпотеку майна вона не буде
спроможна повністю погасити кредит, а
ризикуватиме іншим наявним майном,
вона б не уклала Іпотечний договір.

Як зазначає позивач в позовній заяві,
Банк беззаперечно знав про таку
невідповідність та розумів її
наслідки.

Так як відповідач не надав позивачу
доступної та достовірної інформації
про сукупну вартість кредиту та її
співвідношення з вартістю іпотечного
майна, Відповідач навмисно ввів
Позивача в оману.

Також позивач зазначає, що з боку
відповідача є ознаки нечесної
підприємницької практики під час
підписання Іпотечного договору. А тому
є законом передбачені підстави для
визнання договору недійсним.

Представник позивача в судовому
засіданні заявлені вимоги підтримала
та просила їх задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заявлені вимоги не визнав та
просив відмовити в їх задоволенні на
тій підставі, що договір укладений без
порушень діючого на той час
законодавства, а тому підстави для
визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
тобто обов'язок доказування покладений
на сторони.

Вислухавши думку представників сторін,
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи з
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
05.04.2007 року між ВАТ КБ «Надра»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«Надра») та ОСОБА_3 (далі - Позичальник)
був укладений Кредитний договір
№33/П/49/2007-840 за яким банк надав ОСОБА_3
кредит в розмірі 225 000,00 доларів США (п.1.1
Договору) строком до 03.04.2026 року зі
сплатою 12,49 % річних для проведення
розрахунків по договорам
купівлі-продажу двокімнатної квартири
АДРЕСА_2 (п.п. 1.2, 1.3, 1.3.1 Договору).

Договір підписаний обома сторонами, що
свідчить про те, що вони погодились з
його умовами.

В цей же день, 05.04.2007 року між сторонами
був підписаний Іпотечний договір за
умовами якого Іпотекодавець
(Позичальник) з метою забезпечення
виконання Зобов'язання, що витікає з
Кредитного договору, передає в іпотеку,
а Іпотекодержатель приймає у іпотеку
Предмет іпотеки.

Як зазначено в умовах Іпотечного
договору, зобов'язаннями Іпотекодавця
по Кредитному договору є: повернути до
03.04.2026 року включно кредит у сумі 225 000,00
доларів США, сплатити відсотки за
користування кредитними коштами із
розрахунку 12,49% річних; сплатити
можливі штрафні санкції (штраф, пеня).

Іпотечний договір підписаний
сторонами, що свідчить про те, що вони
погодились з його умовами.

Як передбачено п.3.1.5 Іпотечного
договору, Іпотекодержатель повинен був
застрахувати Предмет іпотеки в день
укладення цього Договору на користь
Іпотекодержатедля з попереднім
погодженням останнім умов такого
страхування та надати
Іпотекодержателю копію відповідного
договору страхування та копію
документу, що підтверджує внесення
Іпотекодавцем страхового платежу.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Закон України «Про іпотеку» в статті 1
визначає, що іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Вартість предмета іпотеки
визначається за згодою між
іпотекодавцем і іпотекодержателем або
шляхом проведення оцінки предмета
іпотеки відповідним суб'єктом
оціночної діяльності у випадках,
встановлених законом або договором (ч.5
ст.5 Закону України «Про іпотеку»).

Частина 1 статті 8 Закону України «Про
іпотеку» визначає, що Іпотекодавець
зобов'язаний застрахувати предмет
іпотеки на його повну вартість від
ризиків випадкового знищення,
випадкового пошкодження або псування,
якщо іпотечним договором цей обов'язок
не покладено на іпотекодержателя.

Стаття 4 Закону України «Про захист
прав споживачів» визначає, що споживач
під час придбання, замовлення або
використання продукції, яка
реалізується на території України, для
задоволення своїх особистих потреб має
право на: необхідну, доступну,
достовірну та своєчасну інформацію про
продукцію, її кількість, якість,
асортимент, а також про її виробника
(виконавця, продавця).

Абзац п'ятий пункту 7 Інструкції
Національного Банку України N 23015/11 від
08.10.93 «Про Методичні рекомендації по
застосуванню банками Закону України
"Про заставу"» роз'яснює, що страхова
оцінка визначається у відповідності з
діючим порядком страхування. Сума
страхової оцінки повинна бути не менше
суми кредиту під заставу з урахуванням
процентів.

В судовому засіданні не було надано
представником позивача доказів, що
квартира, яка є предметом іпотеки
застрахована, а зазначена позивачем
Інструкція стосується саме
страхування іпотечного майна, а не його
оцінки та визначення вартості в
Іпотечному договорі.

Суд не може взяти до уваги посилання
позивача на Постанову Кабінету
міністрів України від 6 квітня 2011 р. N358
«Про затвердження Порядку і правил
обов'язкового страхування предмета
іпотеки від ризиків випадкового
знищення, випадкового пошкодження або
псування» та Постанову Правління
Національного банку України від 10.05.2007
N168 «Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», так як вони прийняті
пізніше, ніж оспорюваний договір, а
тому їх положення не могли
враховуватись під час укладення
Іпотечного договору.

Частина 2 статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» визначає, що
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі, про:

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту
(в процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту;

е) строк, на який кредит може бути
одержаний;

є) варіанти повернення кредиту,
включаючи кількість платежів, їх
частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення
кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки
майна та, якщо така оцінка є необхідною,
ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих
схем кредитування.

Представник позивача не надала суду
доказів на підтвердження того, що
позивачу не було відомо про сукупну
вартість кредиту при тому, що позивачка
Кредитний договір підписала та їй було
відомо про сплату щомісячного платежу
в розмірі 2 616,00 доларів США в строк до
03.04.2026 року.

Також позивач зазначає, що при
підписанні оспорюваного договору вона
була введена в оману.

Частиною 1 статті 230 ЦК України
визначено, що якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом (ч.1
ст.229 ЦК України).

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснено, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Стороною позивача в судовому засіданні
не доведено наявність умислу в діях
відповідача та обман позивача.

В пункті 14 статті 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» визначено, що
нечесна підприємницька практика -
будь-яка підприємницька діяльність або
бездіяльність, що суперечить правилам,
торговим та іншим чесним звичаям та
впливає або може вплинути на
економічну поведінку споживача щодо
продукції.

Частина 1 статті 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» визначає, що
нечесна підприємницька практика
забороняється.

Правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними (ч.6 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів»).

В судовому засіданні сторона позивач
не довела, що з боку відповідача під час
підписання Іпотечного договору велась
нечесна підприємницька практика.

Отже, суд під час розгляду справи не
встановив підстав, які б могли свідчити
про порушення відповідачем вимог
діючого законодавства на момент
підписання Іпотечного договору, а тому
оскільки позовні вимоги в цій частині
не грунтуються на законі, тому вони не
можуть бути задоволені.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст.6, 203, 215, 525, 526, 527 ЦК
України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60,212, 214, 215 ЦПК
України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» про визнання
недійсним договору іпотеки - відмовити.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до Апеляційного суду
м.Києва через Шевченківський районний
суд м.Києва протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя:
Н.Г.Притула