У Х В А Л А

іменем україни

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Нагорняка В.А., Фаловської
І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01 квітня
2014 року; за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» на заочне рішення
Інгулецького районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 08
листопада 2012 року, додаткове рішення
Інгулецького районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 06
грудня 2012 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 01
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
«УкрСиббанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 24 листопада 2006 року ОСОБА_3 отримав
кредитні кошти у розмірі 388 тис.
швейцарських франків. На забезпечення
виконання умов кредитного договору
банк 27 грудня 2006 року уклав із ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 договори поруки. У
результаті порушення умов кредитного
договору утворилася заборгованість,
яку позичальник та його поручителі у
добровільному порядку, незважаючи на
вимоги, не погасили. Враховуючи
викладене, позивач просив стягнути
солідарно з відповідачів кредитну
заборгованість у розмірі 351 256,16
швейцарських франків, що еквівалентно 3
083 079 грн. 99 коп.

Заочним рішенням Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 08
листопада 2012 року, з урахуванням
додаткового рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 06 грудня
2012 року, позов ПАТ «УкрСиббанк»
задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
користь ПАТ «УкрСиббанк» кредитну
заборгованість у розмірі 3 083 079 грн. 99
коп.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01 квітня
2014 року заочне рішення та додаткове
рішення районного суду скасовані.
Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ «УкрСиббанк» кредитну
заборгованість у розмірі 3 083 079 грн. 99
коп. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду в
частині стягнення із нього кредитної
заборгованості, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й направити
справу у цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк»
просить скасувати рішення районного
суду в частині солідарного стягнення з
відповідачів заборгованості та
рішення апеляційного суду про відмову
в стягненні боргу з поручителів,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про стягнення
кредитної заборгованості окремо з
кожного із поручителів солідарно з
позичальником.

Касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк»
підлягає частковому задоволенню, а
касаційну скаргу ОСОБА_3 слід відхилити
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3
допустив порушення умов кредитного
договору, у результаті чого утворилася
заборгованість, яку він та його
поручителі не погасили.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
відсоткова ставка за кредитом була
збільшена без згоди поручителів, а,
відтак, договори поруки припинилися в
силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України. В
частині вирішення позову щодо ОСОБА_3
суд апеляційної інстанції погодився із
мотивами та висновками районного суду.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 24 листопада 2006
року ОСОБА_3 уклав із ПАТ «УкрСиббанк»
кредитний договір, відповідно до умов
якого отримав кредитні кошти у розмірі
388 тис. швейцарських франків.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору банк 27 грудня 2006
року уклав із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
договори поруки.

Пред'являючи позов, банк посилався на
те, що у результаті порушення умов
кредитного договору утворилася
заборгованість, яку позичальник та
його поручителі у добровільному
порядку не погасили.

Апеляційний суд дійшов до передчасного
висновку про те, що банк без згоди
поручителів вніс зміни до кредитних
договорів, у результаті чого
збільшилась їх відповідальність.

Так, зміст договору як угоди (правочину)
складає сукупність визначених на
розсуд сторін та погоджених ними умов,
в яких закріплюються їх права і
обов'язки, що складають зміст
договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч.
1 ст. 3 ЦК України зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554
ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим
заходом майнового характеру,
спрямованим на забезпечення виконання
основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що
встановлює зобов'язальні
правовідносини між особою, яка
забезпечує виконання зобов'язання
боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється, зокрема, у разі
зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення
договору поруки зі зміною основного
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови, що
така зміна призведе до збільшення
обсягу відповідальності поручителя, а
не із зміною будь-яких умов основного
договору.

Зміна договору - це трансформація
будь-якої або декількох умов, які
складають зміст договору.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна
або розірвання договору вчиняється в
такій самій формі, що й договір, що
змінюється або розривається, якщо інше
не встановлено договором або законом
чи не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Дійшовши до висновку про відсутність
згоди поручителя на збільшення
відсоткової ставки, апеляційний суд, у
порушення ст. 214 ЦПК України, не звернув
уваги на те, що умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя
визначаються як за умовами договору
поруки, так і за умовами кредитного
договору.

Згода поручителя може бути висловлена
у будь-якій формі, зокрема письмового
повідомлення, додаткової угоди тощо.

Погодження поручителя зі змінами до
кредитного договору, які визначають
конкретні умови, порядок та обсяг
збільшення відповідальності боржника,
висловлене шляхом підписання
додаткової угоди до договору поруки, не
потребує додаткової згоди поручителя
на збільшення відповідальності.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 05 лютого 2014 року № 6-152цс13, який
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Зазначеного суд апеляційної інстанції
не врахував та дійшов до передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову до поручителів у зв'язку з
припиненням договорів поруки в силу ч. 1
ст. 559 ЦК України, оскільки у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним
чином не перевірив та не дав належної
правової оцінки додатковим угодам від
31 серпня 2009 року та від 25 травня 2010 року
до договорів поруки; зазначивши, що
банк без згоди поручителів 31 березня 2008
року підвищив відсоткову ставку за
кредитом, суд не вказав на підставі
чого він дійшов до такого висновку.
Зокрема, зазначеними додатковими
угодами до договору поруки, поручителі,
кожен окремо, дав згоду на зміну
кінцевого терміну виконання основного
зобов'язання і на зміну процентної
ставки - до 9,43 % річних, тобто погодились
забезпечувати змінене зобов'язання.

Отже, апеляційний суд не встановив
фактичних обставин справи, від яких
залежить правильне вирішення справи,
та норми права, які регулюють ці
правовідносини, не перевірив доводів
та наданих сторонами доказів, не
перевірив правильності й
справедливості рішення суду першої
інстанції в частині вирішення позову
до поручителів.

При цьому суди на підставі поданих
сторонами доказів, які належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до
правильного висновку про те, що позов
банка до ОСОБА_3 підлягає задоволенню в
повному обсязі з огляду на те, що він
порушив умови кредитних договорів,
допустив прострочення сплати чергових
платежів, у результаті чого у банка
виникло право на стягнення усієї суми
кредиту з відсотками та штрафними
санкціями. Розмір заборгованості за
кредитним договором визначено
виходячи з вимог закону та умов
договору.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3
зводяться до переоцінки доказів, що
знаходиться поза межами повноважень
суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК
України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи у частині позову до
поручителів, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду в цій частині не
відповідає вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01 квітня
2014 року в частині вирішення позову
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про стягнення кредитної
заборгованості скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення Інгулецького районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 08 листопада 2012 року,
додаткове рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 06 грудня
2012 року та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01 квітня
2014 року в частині вирішення позову
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення
кредитної заборгованості залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська