Єдиний унікальний номер 205/5478/14-ц
(постановлено в заочному порядку)
22 жовтня 2014 року Ленінський
районний суд м. Дніпропетровська в
судді - Скрипник К.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1, Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції про звільнення
майна з-під арешту, -
Позивач 24 червня 2014 року звернувся до
суду з позовом, в якому згідно уточнень
вказав, що 23.11.2007 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
відповідач отримала кредит в сумі 77 700,00
дол. США, який зобов'язалася повернути в
повному обсязі до 23.11.2028 року. В
порушення умов договору позичальник
свої зобов'язання належним чином не
виконав, внаслідок чого у ОСОБА_1
виникла заборгованість у розмірі 1 146
618,00 грн.. З метою забезпечення
виконання грошових зобов'язань за
договором про надання споживчого
кредиту іпотекодавець ОСОБА_1 передала
відповідно до умов договору іпотеки
нерухоме майно, а саме, двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,1
кв.м., житловою площею 32,9 кв.м. Станом на
момент подачі позову між Банком та
ОСОБА_1 досягнуто домовленість про
добровільний продаж предмета іпотеки.
Проте, позивачу стало відомо, що 22.01.2014
року державним виконавцем Кіровського
ВДВС під час здійснення виконавчих дій
по виконавчому провадженню, боржником
по якому є ОСОБА_1, було винесено
постанову, якою накладено арешт на
майно, що є предметом іпотеки та
оголошено заборону на його відчуження.
В даному випадку право Банку
задовольнити свої вимоги за рахунок
предмета іпотеки виникло 23.11.2007 року, а
постанова про арешт майна була
винесена 22.01.2014 року, тобто пізніше ніж
було укладено договір іпотеки. Позивач
просив зняти арешт та заборону на
відчуження з нерухомого майна, а саме,
двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що
належить на праві власності ОСОБА_1,
який накладено постановою державного
виконавця Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції від 22.01.2014 року по
виконавчому провадженні № 41568383.

Представник позивача в судовому
засіданні позовну заяву підтримав та
просив задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання
не з'явилася, про день і час проведення
слухання справи повідомлялася
належним чином. Надійшла письмова
заява з проханням перенести судове
засідання, через перебування
відповідача за межами міста. Проте,
жодних доказів поважності пропуску
судового засідання суду не
представила. А тому, зі згоди
представника позивача, суд ухвалює
рішення при заочному розгляді справи,
що відповідає положенням статті 224 ЦПК
України.

Співвідповідач в судове засідання не
з'явився, письмово просили слухати
справу у відсутність їх представника
та не заперечували проти задоволення
позову.

Суд, вислухавши пояснення
представника позивача, вивчивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню по наступних
підставах.

Судом встановлено, що 23
листопада 2007 року між АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого
є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем
ОСОБА_1 було укладено договір про
надання споживчого кредиту № 0.
Відповідно до умов вказаного договору
гр. ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 77 700,00
доларів США, який зобов'язалася
повернути у повному обсязі не пізніше 23
листопада 2028 р., або достроково зі
сплатою відсотків річних за
користування кредитом (а.с.8-11).

З метою забезпечення виконання
грошових зобов'язань за вказаним
Кредитним договором 23 листопада 2007
року між АКІБ «УкрСиббанк»» та ОСОБА_1
було також укладено Договір іпотеки
(нерухомого майна) посвідчений 23.11.2007
року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 та
зареєстровано в реєстрі за № 3907.
Відповідно до п.1.1 вказаного Договору
іпотеки, іпотекодавець передає
іпотекодержателю в іпотеку нерухоме
майно, а саме: квартиру, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
53,1 кв.м., житловою площею 32,9 кв.м.
Обтяження нерухомого майна іпотекою
було зареєстроване у передбаченому
законом порядку шляхом внесення
відомостей до Єдиного державного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна та до Державного
реєстру іпотек (а.с.12-13,16).

08.12.2011 року між позивачем ПАТ
«Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» було
укладено договір купівлі-продажу прав
вимоги за кредитами, відповідно до
якого останній відступив позивачу свої
права вимоги заборгованості за
кредитними договорами та договорами
забезпечення, в тому числі й за
договорами, укладеними з відповідачем
ОСОБА_1 (а.с.18-20).

Згідно позовної заяви, на даний час між
позивачем та відповідачем ОСОБА_1
досягнуто домовленість про
добровільний продаж предмету іпотеки в
рахунок погашення заборгованості за
вищезазначеним кредитним договором.
Проте, позивачу стало відомо, що
постановою державного виконавця
Кіровського ВДВС ДМУЮ від 22.01.2014 року, в
рамках виконавчого провадження ВП №
41568383, по виконанню рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_1
та ОСОБА_3 на користь ВАТ КБ «Надра» 1 645
945,82 грн., накладено арешт на все майно
ОСОБА_1, у межах суми звернення
стягнення (а.с.86).

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог суд виходив із наступного.

Так, одним із способів захисту права
власності є звернення особи з позовом
про звільнення майна з-під арешту, який
полягає у проведенні опису такого
спірного майна, оголошенні заборони
розпоряджатися ним, обмеженні права
користування майном, вилученні у
боржника та передаванні майна на
зберігання іншим особам.

У відповідності до вимог ст.57
Закону «Про виконавче провадження»
державний виконавець застосовує арешт
майна з урахуванням властивостей
майна, його значення для власника чи
володільця. майна,

Відповідно до змісту ст.60 Закону
України «Про виконавче провадження»,
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п.4 постанови «Про судову
практику в справах про виключення
майна з опису» № 6 від 27 серпня 1976 року
за правилами, установленими для
розгляду позовів про виключення майна
з опису, розглядаються вимоги громадян
і організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володінні ним.

Тобто, у спорах про звільнення
майна з-під арешту підставою для
звернення до суду є оспорювання
правомірності включення конкретного
майна до акту опису майна. Особи, які
вважають, що майно, на яке накладено
арешт, належить їм, а не боржникові,
звертаються до суду з позовом про
визнання права на майно і звільнення
його з-під арешту.

Таким чином, предмет та підстава
позову про звільнення майна з-під
арешту обумовлює обов'язкове
встановлення судом обставини
належності на праві власності
арештованого майна або його частки
позивачеві.

Разом з тим, арештоване майно або
його частка на праві власності
позивачу не належить. А тому, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства. А ч.1
ст. 16 ЦК України визначено, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Проте, позивач в позовній заяві не
зазначив, в чому полягає порушення саме
його прав та також доказів такого
порушення суду не надав, зокрема,
доказів які б підтверджували намір
позивача реалізувати арештоване майно
та доказів, що арешт перешкоджає у
здійсненні такої реалізації, а згідно
до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому законом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, а згідно ч.1
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що вимоги позивача не
ґрунтуються на законі, а відтак
задоволенню не підлягають в повному
обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК
України, враховує, що позовні вимоги
оплачені позивачем, судом залишено без
задоволення, позивач не звільнений від
їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не
підлягають.

На підставі викладеного і
керуючись ст. ст. 57, 60 Закону України
«Про виконавче провадження» ст.ст. 2, 10,
11, 57-60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І
Ш И В:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1, Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції про звільнення
майна з-під арешту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано. Якщо було подано апеляційну
скаргу рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача. Заяву
про перегляд заочного рішення може
бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя
К.О. Скрипник