справа № 274/1995/14-ц
н/п № 2/0274/1147/14
БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
в складі: головуючого судді Щербака
з участю секретаря Поступайло Х.О.,
розглянувши у судовому засіданні в м.
Бердичеві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу, визнання
майна спільною сумісною власністю,
Позивачка - ОСОБА_1 у квітні 2014
року звернулась до суду з зазначеним
позовом, в якому просить встановити
факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_3
без реєстрації шлюбу, як чоловіка та
дружини з 1990 року по день його смерті, а
саме ІНФОРМАЦІЯ_2 року, визнати
спільним сумісним майном ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 квартиру за АДРЕСА_1, та будинок
за АДРЕСА_2, та поділити спільне майно,
визначивши його частки.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачка та ОСОБА_3 з березня 1990 року
почали проживати однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, вели спільний побут,
господарство. Виявляли взаємну турботу
та допомагали один одному.
У період спільного проживання та за
спільні кошти ними було придбано
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, та житловий будинок за
За життя ОСОБА_3 поділ майна не
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер. Його
правонаступником став син - ОСОБА_2 як
спадкоємець за законом першої черги.
Відповідач по справі не визнає за
позивачем право на ? частку у вище
вказаній нерухомості, що й стало
підставою звернення до суду.
Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 підтвердили факт спільного
проживання позивача та ОСОБА_3 однією
сім?єю без реєстрації шлюбу як чоловіка
та дружини з 1990 року по день смерті
ОСОБА_3 Свідки повідомили, що були
особисто знайомі з позивачем та ОСОБА_3
з березня 1990 року, сприймали ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 як одну сім'ю, були присутні на
спільно організованих святах. До
придбання будинку у АДРЕСА_2 позивач та
ОСОБА_3 проживали у будинку, належному
позивачу, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_3 Їм відомо, що ОСОБА_3 хворів,
перебував на стаціонарному лікуванні у
Бердичівській міській лікарні
Житомирської області. Під час його
лікування ОСОБА_1 завжди була поруч з
ним, доглядала його, купувала ліки.
Після смерті ОСОБА_3 позивачка
організувала його похорон.
Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повідомили
суду, що знайомі з позивачем та ОСОБА_3 з
2008 року, а саме з моменту переїзду
останніх до АДРЕСА_2. Будучи сусідами,
неодноразово гостювали у ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, сприймали їх як чоловіка та
дружину, бачили як вони спільно робили
ремонт у придбаному будинку,
допомагали один одному, виявляли
Свідок ОСОБА_9 повідомила про те, що
позичала позивачці грошові кошти у
сумі 30.000,00 (тридцять тисяч) грн. на
придбання будинку. Вказані кошти
ОСОБА_1 повернула своєчасно.
В судове засідання представник
позивача на підставі довіреності від
31.03.2014 року ОСОБА_12 не з'явився, надав
суду письмову заяву про розгляд справи
за його відсутності, позовні вимоги
підтримує в повному обсязі та просить
суд їх задовольнити, не заперечує проти
ухвалення заочного рішення у разі
неявки відповідача та його
Відповідач та його представник ОСОБА_13
в судове засідання повторно не
з'явилися, про дату, час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином згідно ст. 74-76 ЦПК
України, причини неявки суду не відомі.
Заперечень проти позову суду не
подавав. Заяву про відкладення
слухання справи до суду не надсилали.
В зв'язку з неявкою в судове засідання
сторін розгляд справи проводиться
відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК
України у разі у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Дослідивши докази, що містяться в
матеріалах справи, проаналізувавши їх
в сукупності, суд приходить до
висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі
між собою та з іншими особами, спільно
проживали як одна сім'я з березня 1990
року до ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що
підтверджується показами допитаних у
судовому засіданні свідків та довідкою
Маркушівської сільської ради
Бердичівського району від 18.03.2014 року
за № 187.

29.12.2008 року було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку, за
яким ОСОБА_3 набув у власність житловий
будинок АДРЕСА_2, вартістю 98.145,00 грн.

На придбання вказаного будинку були
витрачені спільні кошти, в тому числі
позичені позивачкою, про що свідчать
розписки від 20.12.2008 року на суму 20.000,00
(двадцять тисяч) грн. та від 21.12.2008 року
на суму 30.000,00 (тридцять тисяч) грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер, про що
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану по місту Бердичеву
29.10.2013р. складено відповідний актовий
запис за № 921.

Після його смерті спадщину прийняв син
ОСОБА_2 як спадкоємець за законом
першої черги.

Відповідач не визнав в позасудовому
порядку право позивачки на частку у
майні, спільно придбаному його батьком
та позивачем.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст.256 ЦПК України,
суд розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім`єю
чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому
порядку можуть бути встановлені також
інші факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

В даному випадку встановлення факту
проживання однією сім`єю чоловіка та
жінки, а саме те, що ОСОБА_1 постійно
проживала однією сім`єю з покійним
ОСОБА_3 з березня 1990 року до
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, необхідне для
реалізації майнових прав позивачки.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7
«Про практику у справах про
спадкування» якщо встановлення факту
проживання однією сім'єю може вплинути
на спадкові права й обов'язки інших
осіб (така ситуація має місце завжди,
якщо у спадкодавця є спадкоємці першої,
другої або третьої черги), то справа має
розглядатися в позовному провадженні.

Згідно ч.2 ст.3 СК України, сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Отже,
для встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу судом враховується наявність у
сукупності ознак, що притаманні
наведеному визначенню.

При встановленні факту наявності у
осіб спільного побуту доцільно
враховувати ознаки, визначені у
понятті домогосподарства,
закріпленому у ст.1 Закону України «Про
Всеукраїський перепис населення» від
19.10.2000 року. Отже, домогосподарством є
сукупність осіб, які спільно
проживають в одному житловому
приміщенні або його частині,
забезпечують себе всім необхідним для
життя, ведуть спільне господарство,
повністю або частково об'єднують та
витрачають кошти.

Згідно ст.74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.63 СК України, дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ч.1 ст.70 СК України).

Згідно п.п.23, 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності судом з
тих підстав, що за час шлюбу його
цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох. Не
належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте до шлюбу, або за час шлюбу, але за
кошти, що належали одному з подружжя
особисто.

Зокрема, обов'язковому встановленню та
доказуванню підлягають факти
придбання одним з подружжя майна під
час спільного чи окремого проживання
незалежно від реєстрації чи розірвання
шлюбу, обсяг спірного майна, обсяг
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох при створенні
спільної власності подружжя та,
залежно від установленого, розмір
часток подружжя у спільній сумісній
власності.

Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу
України до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Враховуючи те, що позивачка та покійний
ОСОБА_3 проживали разом, вели спільне
господарство з березня 1990 року, мали
спільний бюджет, відвідувати разом
сімейні свята обох родин, були
пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки щодо
утримання, суд приходить до висновку
про часткове задоволення вимог про
встановлення факту проживання однією
сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, починаючи з березня
1990 року, оскільки чітких посилань на
більш ранній період проживання однією
сім'єю суду не надано.

Вирішуючи спір про поділ майна, суд
дійшов висновку, що житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_2 є спільним майном
подружжя, в якому має бути визнано за
кожною зі сторін право власності на
зазначене майно в рівних частках, а
саме по 1/2 його частині без їх поділу в
натурі.

В частині позовних вимог щодо визнання
об?єктом спільної сумісної власності
кватири за адресою: АДРЕСА_1, слід
відмовити у зв'язку з ненаданням
позивачкою правовстановлюючих
документів на вказану нерухомість та
доказів придбання її за спільні кошти.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь позивачки слід
стягнути судовий збір в розмірі 490,73
гривень за подання позову згідно
оригіналу квитанцій.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 197, 208, 209,
212-215, 224-226, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала однією сім'єю з
ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу як чоловік
та дружина з березня 1990 року по день
його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнати спільним сумісним майном
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3 будинок
АДРЕСА_2.

Поділити спільне сумісне майно,
визнавши за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на ? ідеальну частку будинку
АДРЕСА_2.

В задоволенні інших заявлених позовних
вимог відмовити за недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, судовий збір у сумі 490,73
гривень за подання позову.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом. Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду Житомирської
області через Бердичівський
міськрайонний суд Житомирської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення суду. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто
Бердичівським міськрайонним судом за
письмовою заявою відповідача поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

СУДДЯ:
Д.С.Щербак