АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5295/13
Головуючий 1 інст. - Хайкін
Справа № 638/524/14-ц
Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: про відшкодування шкоди
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Макарова
Г.О.,

- Котелевець
А.В.,

за участю секретаря - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційними скаргами представника
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області - Маховицького Миколи
Єгоровича та представника Державної
казначейської служби України -
Мельниченка Віталія Сергійовича на
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 11 червня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_5 до Державного
казначейства України, Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області
про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної незаконними діями
працівниками БМОП «Беркут» Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області, -

ВСТАНОВИВ:

17.01.2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з
вище зазначеним позовом і, уточнивши
його, просив стягнути з Державного
казначейства України 657 720 грн. у якості
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної незаконним проникненням в
його приватну власність і тривалої
незаконної та активної участі у
проведення обшуку працівниками БМОП
«Беркут» Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області ( далі по тексту -
ГУМВСУ в Харківській області).

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_5
зазначив, що 02.09.2010 року до його
квартири № 28,33 в будинку АДРЕСА_1 м.
Харкові, вторглися десять
співробітників БМОП «Беркут» ГУМВСУ в
Харківській області, які тривалий час
приймали участь у проведенні обшуку
квартири, який здійснювали
співробітники міліції СУ УМВС України
в Полтавській області. При цьому вони
не назвалися, не надали для огляду
посвідчення, демонстрували палиці,
здійснювали психологічний тиск на
нього та членів його сім'ї,
перешкоджали доступу в квартиру
працівників швидкої медичної допомоги,
які прибули надавати йому допомогу, без
його згоди забрали три телевізори,
особисті речі його та членів сім'ї, 7000
грн.

Позивач вказував, що зазначені ним
обставини підтверджуються листом
заступника командира БМОП «Беркут»
ГУМВС України в Харківській області
П'ятаченко C.B. №112/5 від 08.01.2014 року,
висновком судово-психологічної
експертизи №2942 від 18.04.2014 року ХНДІСЕ
про можливий, у разі доведеності умислу
відповідачів на заподіяння шкоди,
розмір компенсації моральної шкоди у
сумі 657720 грн., а також матеріалами
кримінального провадження, внесеного в
ЄРДР №0000005, 0000006 за його
зверненням, які знаходяться в
прокуратурі Дзержинського району
м.Харкова.

Представник ГУ МВС України в
Харківській області проти позову
заперечував, вказуючи, що обшук в
квартирі позивача за підставою суду
Жовтневого району м.Полтави здійснював
старший слідчий СУ УМВСУ в Полтавській
області, у провадженні якого
знаходилась кримінальна справа по
обвинуваченню ОСОБА_5, а відтак, згідно
приписів п.1.ч1ст.1 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди,
заподіяної громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» відповідачем по
даній справі має бути УМВС України в
Полтавській області.

Справа розглянута 11.06.2014 року за
відсутністю представника відповідача -
Державного казначейства України, та за
відсутністю даних про те, що цей
відповідач належним чином
повідомлявся про час та місце розгляду
справи.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 11.06.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_5 задоволені частково.

Суд вирішив стягнути з Державного
казначейства України 657 720 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної незаконними діями
працівниками БМОП «Беркут» ГУМВСУ в
Харківській області. (а.с. 89-92).

В апеляційних скаргах представники ГУ
МВСУ в Харківській області та
Державної казначейської служби
України просять скасувати вказане
рішення, та постановити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі.

Вважають рішення суду необґрунтованим
та таким, що постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування апеляційних скарг
апелянти зазначають, що судом першої
інстанції в порушення норм закону
беззаперечно зроблений висновок про,
нібито, неправомірні дії працівників
БМОП «Беркут» ГУМВС України в
Харківській області та про, нібито,
проведення обшуку на квартирі позивача
саме працівниками вказаного
підрозділу, хоча обшук проводився
слідчим СУ УМВС України в Полтавській
області.

На їх думку, суд, вказуючи у рішенні про
порушення старшим слідчим СУ УМВС
України в Полтавській області Дичук I.A.
кримінальної справи відносно позивача,
винесення цим же слідчим постанови про
притягнення ОСОБА_5 у якості
обвинуваченого, а також вказуючи на те,
що під час досудового слідства на
підставі постанови Жовтневого
районного суду м. Полтави у позивача
був проведений обшук та накладений
арешт на його майно, безпідставно
дійшов до висновку про відшкодування
моральної шкоди у зв'язку із закриттям
справи, пов'язуючи це з нібито
незаконними діями працівників БМОП
«Беркут» ГУМВС України в Харківській
області.

Крім того, вказують апелянти, висновок
судово-психологічної експертизи від
18.02.2014 № 2942, на яку посилається суд в
своєму рішенні, була проведена у рамках
незакінченого кримінального
провадження №000005 за фактом
неправомірних дій працівників БМОП
«Беркут» та ВДСБЕЗ УМВСУ в Полтавській
області.

Вважають, що ОСОБА_5 своє право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої неправомірними під час обшуку
квартири вже реалізував шляхом
звернення відповідного позову до
Державного казначейства України і
ГУМВС України в Полтавській області,
розглянутого Дзержинським районним
судом м.Харкова (провадження
Дзержинського районного суду м.
Харкова №22ц/790/1406/14, справа №2011/1571/2012
апеляційної інстанції). Про дане
рішення представнику ГУМВС України в
Харківській області під час розгляду
справи в суді першої інстанції відомо
не було, оскільки до участі у тій справі
ГУМВС України в Харківській області не
залучалося, а позивач ОСОБА_5 про
прийняті рішення по тій справі
ретельно приховував.

В суді апеляційної інстанції
представник ГУ МВС України в
Харківській області, представник
Державної казначейської служби
України і прокурор прокуратури
Харківської області, який вступив у
справу в інтересах держави, підтримали
апеляційні скарги і просили їх
задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 проти задоволення
апеляційних скарг заперечував,
вважаючи їх безпідставними, просив
залишити без змін рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, дослідивши нові докази,
обговоривши доводи сторін, приходить
до висновку, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню, а рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову за таких підстав.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене відповідачами рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 11 червня 2014 року вказаним
вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, а
сторонами не оспорюється той факт, що
дійсно, в провадженні Слідчого
управління УМВС України в Полтавській
області з липня 2010 року знаходилась
кримінальна справа за обвинуваченням
ОСОБА_5 та інших осіб у скоєнні
злочинів, передбачених ч.4 ст.190 та ч.ч.2,3
ст.358 КК України, по якій старшим
слідчим СУ УМВС України в Полтавській
області Лоскот С.С. на підставі
відповідної постанови за місцем
проживання ОСОБА_5 в квартирах АДРЕСА_2
здійснювався обшук.

21.07.2011 року старшим слідчим СУ УМВС
України в Полтавській області Лоскот
С.С., з посиланням на п.2 ст.213
(недоведеність участі обвинуваченого у
вчиненні злочину), п.2 ст.6 (відсутність
в діянні складу злочину), ст.67(оцінка
доказів), та 130(постанова слідчого і
прокурора) КПК України прийнято
постанову про закриття кримінальної
справи №10231067 відносно ОСОБА_5 за
відсутністю в його діях ознак злочинів,
передбачених ст.190 та ст.358 КК України.
Цією ж постановою скасовано запобіжний
захід (підписка про невиїзд), знято
арешт з майна обвинуваченого та
вирішено вилучені в ходе проведення
особистого обшуку та обшуку за місцем
проживання речі повернути
власнику.(а.с.16-22).

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції,
посилаючись на ст.1167 ЦК України та ст.1
Закону України №266/94-ВР від 01.12.1994 року
«Про порядок відшкодування шкоди,
заподіяної громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», виходив з того, що
позивачем доведено факт моральних
страждань у зв'язку з кримінальним
переслідуванням, проведенням у нього
обшуку, вилученням та утриманням
особистих речей, чим були порушені його
права відповідно до ст.62 Конституції
України, та звичайний життєвий уклад.

Однак з таким рішенням колегія суддів
погодитися не може у зв'язку з суттєвим
порушенням норм процесуального права,
неповнотою з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Так, згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, сторони
до або під час попереднього судового
засідання у справі, а якщо попереднє
судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті, зобов'язані повідомити
суд про всі відомі їм рішення судів, що
стосуються предмету спору, а також про
всі відомі їм незавершені судові
провадження, що стосуються предмету
спору.

Згідно ч.1 ст.158 ЦПК України розгляд
судом цивільної справи відбувається в
судовому засіданні з обов'язковим
повідомленням осіб, які беруть участь у
справі.

Усупереч зазначеним вимогам
процесуального закону, позивач не
повідомив суд про наявність рішення
Дзержинського районного суду м.Харкова
від 22.11.2013 року по цивільній справі
№2011/1571/2012 про задоволення позову
ОСОБА_5 до Державної казначейської
служби України і УМВС України в
Полтавській області про відшкодування
шкоди, завданої внаслідок незаконного
притягнення особи у якості
обвинуваченого, незаконного взяття та
тримання під вартою, незаконного
проведення обшуку, незаконного
накладення арешту на майно та про
стягнення з Державної казначейської
служби на його користь 45000 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди та
250000 грн. на відшкодування моральної
шкоди, а також рішення Апеляційного
суду Харківської області від 18.02.2014
року по цій же справі, яким змінено
рішення суду першої інстанції шляхом
зменшення суми стягнення на
відшкодування моральної шкоди до 50000
грн. і відмовлено у задоволенні інших
позовних вимог.

Суд також залишив поза увагою вказані
обставини, не роз'яснив сторонам у
повному обсязі процесуальні права та
обов'язки, згідно вимог ч.4 ст.10 ЦПК
України, до виконання вимог ст.130 ЦПК
України віднісся формально, а справу
розглянув без представника Державного
казначейства України та даних про
належне повідомлення цього
відповідача про час і місце розгляду
справи, що у сукупності призвело до
неповноти з'ясування обставин, що мають
значення для справи, та, як наслідок, до
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права
і неправильного вирішення справи.

Судом правильно встановлено і ніким не
заперечується той факт, що ОСОБА_5
притягався до кримінальної
відповідальності, більше двох місяців
утримувався під вартою, на його майно
накладався арешт, в квартирі за місцем
проживання здійснювався обшук, але
винним у скоєнні злочинів у
передбаченому законом порядку вироком
суду він не визнаний, а провадженні у
кримінальній справі по його
обвинуваченню закрито постановою
старшого слідчого СУ УМВС України в
Полтавській області.

Згідно п.1 ст. 1 та п.2 ст. 2 Закону України
№266/94-ВР від 01.12.1994 року «Про порядок
відшкодування шкоди, заподіяної
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», особа, у разі
закриття кримінального провадження за
відсутністю події кримінального
правопорушення, відсутністю у діянні
складу кримінального правопорушення
або невстановлення достатніх доказів
для доведення винуватості особи у суді
і вичерпання можливостей їх отримання,
має право на відшкодування шкоди у
розмірах і в порядку, передбаченому цим
Законом.

Однак з судових рішень Дзержинського
районного суду м.Харкова і
Апеляційного суду Харківської області
від 18.02.2014 року по цивільній справі
№2011/1571/2012 вбачається, що ОСОБА_5
передбачене Законом України №266/94-ВР
від 01.12.1994 року право на відшкодування
шкоди реалізував, звернувшись з
відповідним позовом до Державного
казначейства України і УМВС України в
Полтавській області.

З тексту вказаних рішень вбачається, що
ОСОБА_5 у вказаній справі вимоги про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди обґрунтовував також і
посиланням на те, що йому була
заподіяна матеріальна і моральна шкода
внаслідок здійсненого в його квартирі
обшуку.

На ці ж обставини він посилається і у
позові до Державного казначейства
України і ГУМВС України в Харківській
області.

Однак частиною 5 ст.23 ЦК України
передбачено, що моральна шкода
відшкодовується одноразово, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Спірні правовідносини виникли не з
підстав порушення умов договору, а
внаслідок заподіяння шкоди і
відшкодування шкоди при їх вирішенні
може здійснюватися лише за законом.

Разом з тим, ні Закон України №266/94-ВР
від 01.12.1994 року «Про порядок
відшкодування шкоди, заподіяної
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», ні ст.1167 ЦК
України, на які посилався суд, не
передбачають багаторазового
відшкодування шкоди.

Стаття 61 Конституції України
передбачає, що ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного і того виду за
одне й те саме правопорушення.

Що стосується викладених під час
апеляційного розгляду справи послань
позивача ОСОБА_5 на відмінність даної
справи від справи №2011/1571/2012 у зв'язку з
наявністю в ній іншого відповідача -
ГУМВС України в Харківській області, то
вони не спростовують зазначені вище
висновки і не є безумовною підставою
для відхилення апеляційних скарг
відповідачів, оскільки обшук
проводився особою, яка здійснювала
досудове слідство по кримінальній
справі, тобто слідчим СУ УМВСУ в
Полтавській області, тобто самостійною
процесуальною посадовою особою, яка,
згідно ст.114 КПК України 1961 року, та
ст.ст. 40, 41 чинного КПК України
самостійно здійснює кримінальним
провадженням, слідчі дії, а оперативні
підрозділи зобов'язані виконувати його
доручення, а не навпаки.

Крім того, визначальним для вирішення
позову про відшкодування шкоди,
заподіяної громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду є встановлення
факту незаконних дії таких органів, а
не склад посадових осіб та підрозділів,
які до нього входять.

Аналіз зазначених обставин справи
свідчить, що не буде порушенням вимоги
ч.5 ст.23 ЦК України при зверненні ОСОБА_5
з позовом до Державного казначейства
України і ГУМВС України в Харківській
області за умови встановлення факту
незаконного проникнення
співробітників ГУМВС України в
Харківській області під час проведення
обшуку в його квартирі 02.09.2010 року і
вчинення дій поза межами повноважень,
поза межами наданого їм доручення
слідчого, який керував обшуком.

Тобто, підстави відшкодування шкоди у
такому позові повинні бути відмінними
від підстав, зазначених ним у позові, з
яким він уже звертався до
Дзержинського районного суду м.Харкова
у січні 2012 року (справа №2011/1571/2012.

Звернувшись до суду з позовною заявою
17.01.2014 року, ОСОБА_5, просив витребувати
з прокуратури матеріали кримінального
провадження, порушеного за його заявою
відносно працівників БМОП «Беркут» про
злочини, передбачені ст.ст.162, 364, 365 КК
України, копії матеріалів якого
долу3чив до позовної заяви у якості
доказів, в тому числі і висновок
судово-психологічної експертизи про
розмір грошової компенсації за
моральну шкоду, який експерти
визначили в залежності від ступеня
вини працівників міліції, зокрема БМОП
«Беркут» ГУМВСУ в Харківській області,
встановленої судом/слідством. Однак у
подальшому позивач обмежився
посланням на факт закриття провадження
кримінальної справи відносно нього і з
тих же підстав, що і у попередній справі
за участю УМВСУ в Полтавській області,
тобто органу, який проводив досудове
слідство відносно нього, вважав
можливим повторно стягнути кошти з
державного бюджету лише з посиланням
на те, що під час проведення слідчим СУ
УМВСУ в Полтавській області обшуку в
його квартирі приймали участь
працівники БМОП «Беркут» ГУМВСУ в
Харківській області.

Проте належних та допустимих доказів
на підтвердження тих обставин, що дії
БМОП «Беркут» ГУМВСУ в Харківській
області є відмінними від дій інших
працівників міліції слідчої групи, які
здійснювали обшук, і виходять за межі
повноважень таких осіб позивачем не
надано, а матеріали справи таких не
містять. Надані позивачем у якості
доказів листи посадових осіб з
відповідями на його звернення та копії
процесуальних документів мають
суперечливий зміст і не дають підстав
для однозначного висновку.

Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено,
що доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Докази, на які посилається
позивач, є копіями документів з
кримінального провадження, яке
здійснює прокуратура і яке не
закінчене у передбаченому законом
порядку.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1,4
ст.309, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПРК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги представника
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області - Маховицького Миколи
Єгоровича та представника Державної
казначейської служби України -
Мельниченка Віталія Сергійовича
задовольнити.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 11 червня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до
Державного казначейства України,
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області про відшкодування моральної
шкоди, заподіяної незаконними діями
працівниками БМОП «Беркут» Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області
відмовити.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, в
касаційному порядку може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: