Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"24" жовтня 2014 р. Суворовський районний
суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Одесі
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
права власності на предмет іпотеки,
припинення права власності, виселення,
-

встановив:

Публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк» (далі АТ «Дельта Банк»)
звернувся до суду із зазначеним
позовом та просив в рахунок погашення
боргу звернути стягнення на предмет
іпотеки шляхом визнання права
власності за АТ «Дельта Банк» на
АДРЕСА_1, припинити право власності
відповідачів на зазначену квартиру та
виселити їх із квартири. В
обґрунтування вимог посилається на те,
що між позивачем та відповідачем
ОСОБА_3, 15.04.2008р., був укладений
Кредитний договір № 0, згідно
якого банк надав йому кредит в сумі 40 000
доларів США, при цьому відповідач
зобов'язався повернути ці грошові
кошти у строк до 16.04.2018р., року,
здійснюючи погашення заборгованості
та сплачуючи проценти за користування
кредитними ресурсами. В результаті
невиконання умов кредитного договору,
згідно наданих позивачем розрахунків,
станом на 10.02.2012 року заборгованість
становить 66 113,79 дол.США. Отже позивач
просить звернути стягнення на предмет
іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що між АТ «Дельта
Банк» та ОСОБА_1, (майновий поручитель) і
ОСОБА_2 (майновий поручитель), був
укладений договір іпотеки від 15.04.2008
року.

В судове засідання представник
позивача подав заяву про розгляд
справи за його відсутності та
підтримав позовні вимоги у повному
обсязі (а.с. 10, 123).

Відповідачі у судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином за місцем їх реєстрації,
що підтверджується розписками про
повернення судових повісток (а.с. 120, 121,
122).

Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не
має відомостей про причини неявки
відповідача, повідомленого належним
чином, або причину неявки буде визнано
неповажною, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення).

Суд ухвалює заочне рішення відповідно
до вимог ст. 224 ЦПК України про що не
заперечував представник позивача.

Так, судом встановлено, що між АТ
«Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_3
15.04.2008р., був укладений Кредитний
договір № 0 згідно якого банк
надав йому кредит в сумі 40 000,00 доларів
США, при цьому відповідач зобов'язався
повернути кошти у строк до 16.04.2018р.,
здійснюючи погашення заборгованості
та сплачуючи проценти за користування
кредитом на умовах визначених
договором.

Положеннями зазначеного кредитного
договору передбачено, що у випадку
невиконання або неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за
даним договором банк має право визнати
термін дострокового повернення
кредиту таким, що настав.

У результаті невиконання умов
кредитного договору, згідно наданих
позивачем розрахунків, станом на 10.02.2012
року заборгованість становить 66 113,79
дол.США Згідно ст.611 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди.

У відповідності зі ст.612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення. Якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес для
кредитора, він може відмовитися від
прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
установа зобов'язується надати грошові
кошти позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Щодо вимог про звернення стягнення на
предмет іпотеки, суд виходить з
наступного.

15.04.2008 року між АТ «Дельта Банк» та
відповідачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 (майнові
поручителі) укладено договір іпотеки
(а.с. 29).

Предметом іпотеки є АДРЕСА_1, що
належить на праві власності ОСОБА_1,
ОСОБА_2

З урахуванням того, що договір іпотеки
не містить застереження щодо набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки застосуванню
підлягають вимоги ст. ст. 37, 39 Закону
України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України
«Про іпотеку», у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку»
(в редакції що діяла на час укладання
договору іпотеки), визначено, що
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачає
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання, є правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно, що
є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права
власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, що є предметом
іпотеки, може бути оскаржено
іпотекодавцем у суді.

Згідно до п.38 Постанови №5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 року, у випадку якщо
іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема, шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання
(стаття 37 Закону України «Про іпотеку»),
він має право звернутися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до статті 39
цього Закону, а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Наявність договору про позасудове
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки не позбавляє
іпотекодержателя права звернення
стягнення на предмет іпотеки в
судовому порядку.

У відповідності до п.42 Постанови №5
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 30.03.2012 року,
резолютивна частини рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як статті 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК.
Зокрема, у ньому в обов'язковому
порядку має зазначатись: загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; спосіб
реалізації предмета іпотеки - шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу шляхом
надання права іпотекодержателю на
продаж предмета іпотеки або визнання
права власності за іпотекодержателем;
початкова ціна предмета іпотеки для
його подальшої реалізації (при цьому
суд може зазначити, що початкова ціна
встановлюється на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути суму заборгованості за
кредитним договором. У такому випадку
суд має зазначити в резолютивній
частині рішення лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки із
зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
статті 11 Закону України «Про іпотеку»
(або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Разом з тим, у відповідності до Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 03.06.2014 року №1304-VII, що набрав
чинності 07.06.2014 року, не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу"» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/ майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

З урахуванням отримання кредиту в
іноземній валюті, реєстрації і
проживання боржника та майнових
поручителів у вказаній квартирі,
відсутності доказів наявності іншого
нерухомого житлового майна у
позичальника та майнових поручителів,
дія мораторію поширюється до
встановлених правовідносин.

Ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог та на підставі наданих
сторонами доказів. При цьому, з
урахуванням вимог ст.10 ЦПК України щодо
змагальності сторін, суд позбавлений
можливості з власної ініціативи
витребувати будь-які докази.

Враховуючи те, що вимоги АТ «Дельта
Банк» про припинення права власності
та виселення відповідачів, є похідними
від вимог про визнання права власності
на предмет іпотеки (ст. 37 - 40 Закону
України «Про іпотеку»), в задоволенні
яких відмовлено, то і такі вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 61, 64, 88, 169, 212-215,
224-227 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права
власності на предмет іпотеки,
припинення права власності, виселення -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача поданою протягом
10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене
позивачем до апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10-ти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя: