АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5472/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 6345/8845/13
Категорія: право власності
Доповідач - Котелевець А.В.
27 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
суддів - Кіпенка І.С.,
за участю секретаря -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 -
представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 16 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, за
участю третьої особи - приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання договору міни недійсним,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
В вересні 2013 року ОСОБА_5
звернувся у суд із позовом до ОСОБА_4, за
участю третьої особи - Державної
реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції, про
повернення майна з чужого незаконного
На обґрунтування вказав, що 12 січня
2007 року укладено договір дарування
житлового будинку, нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 20. За
умовами цього договору ОСОБА_5
подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар ?
половину житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
13 березня 2009 року укладено договір
міни, нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим № 624. За умовами цього
договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 у
власність ? частину житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель за вказаною адресою в обмін на
монету номіналом 1 Рубль, Росія, срібло,
Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 23 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 27 березня 2014 року, договір
дарування визнано недійсним.

Посилаючись на підстави,
передбачені статтями 388 ч. 3, 391 ЦК
України, просив повернути ? частину
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель АДРЕСА_1,
повернути його право власності на це
житло, скасувати відповідну державну
реєстрацію права власності
Комунальним підприємством «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
та Державною реєстраційною службою
Харківського міського управління
юстиції за ОСОБА_2 і ОСОБА_4

В уточнених в листопаді 2013 року
вимогах просив визнати недійсним
договір міни та повернути ? частину
спірної нерухомості з незаконного
володіння ОСОБА_4 шляхом внесення
державною реєстраційною службою
Харківського міського управління
юстиції запису про державну реєстрацію
права власності за ОСОБА_5

В уточнених в грудні 2013 року
вимогах просив визнати недійсним
договір міни, визнати за ОСОБА_5 право
власності на ? частину житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель АДРЕСА_1, вирішити
питання про судові витрати.

В уточнених в травні 2014 року
вимогах, пред'явлених до ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, за участю третьої особи -
приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
просив визнати недійсним договір міни,
витребувати з чужого незаконного
володіння ? даного домоволодіння,
визнати за ним право власності на цю
частину житла, вирішити питання про
судові витрати.

ОСОБА_4 в особі свого
представника ОСОБА_3 позов не визнав,
посилаючись на те, що майно вибуло з
володіння позивача за відплатним
договором та за його волевиявленням.

Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 16 червня 2014 року,
уточненим ухвалою цього ж суду від 8
липня 2014 року, позов задоволено
частково.

Постановлено витребувати з чужого
незаконного володіння ОСОБА_4 ? частину
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель АДРЕСА_1.

За ОСОБА_5 визнано право власності
на ? частину житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель АДРЕСА_1.

З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
стягнуто 2 038 грн. 33 коп. судового збору.

У задоволенні позову в іншій
частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 -
представник ОСОБА_2, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. Зокрема, зазначає, що
недійсність договору дарування не
свідчить про нікчемність договору
міни; ОСОБА_5 свідомо діяв всупереч
інтересам неповнолітньої доньки; факт
визнання недійсним договору дарування
з підстав порушення позивачем житлових
прав неповнолітньої дитини не свідчить
про вибуття будинку не з волі позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 -
представник ОСОБА_4, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, постановити нове рішення
про відмову в позові. Зокрема, вказує,
що до спірних правовідносин положення
статей 215 ЦК України щодо нікчемності
правочину та 388 ЦК України щодо
віндикації застосовані неправильно;
судом неповно з'ясовані обставини
вибуття спірного майна з володіння
ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2; висновок
Верховного Суду України, що міститься в
постанові по справі № 6-13цс12, не
враховано.

Позивач, третя особа рішення суду
першої інстанції не оскаржили, своїх
заперечень на апеляційну скаргу не
надали.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційних скарг і вимог, заявлених у
суді першої інстанції - судова колегія
вважає, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи частково позов,
суд першої інстанції вважав
доведеними вимоги щодо витребування з
чужого незаконного володіння ОСОБА_4 ?
частини житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_5
права власності на цю частину
домоволодіння.

Відмовляючи в позові про визнання
договору міни недійсним, суд першої
інстанції послався на його
нікчемність, що не потребує
додаткового підтвердження рішенням
суду.

Однак повністю погодитись з
такими висновками не можна,
оскільки суд неправильно застосував
норми матеріального права.

Відповідно до ст. 330 ЦК України
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором в особи, як не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі
ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли
майно придбане не безпосередньо у
власника, а в особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

Таким чином, права особи, яка
вважає себе власиком майна, не
підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого статтями 215, 216
ЦК України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно в добросовісного
набувача.

Спірним є ? частина житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель АДРЕСА_1.

Матеріали справи свідчать, що 12
січня 2007 року укладено договір
дарування житлового будинку,
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим № 20. За умовами цього
договору ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2
прийняла у дар ? половину житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель АДРЕСА_1.

13 березня 2009 року укладено договір
міни, нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим № 624. За умовами цього
договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 у
власність ? частину житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель АДРЕСА_1 в обмін на монету
номіналом 1 Рубль, Росія, срібло, 1817 року
випуску.

Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 23 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 27 березня 2014 року, договір
дарування визнано недійсним.

За правилами статті 319 ЦПК України
рішення або ухвала апеляційного суду
набирають законної сили з моменту їх
проголошення.

З огляду на це, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
витребування з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 ? частини житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель АДРЕСА_1 та визнання
за ОСОБА_5 права власності на цю ?
частину домоволодіння.

Однак судова колегія вважає за
необхідне виключити з мотивувальної
частини рішення суду першої інстанції
посилання на нікчемність договору
міни.

Згідно ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим
Кодексом, нікчемний правочин може бути
визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності
правочину передбачені статтею 216 ЦК
України.

Як роз'яснив Верховний Суд
України в постанові Пленуму від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», норма
частини першої статті 216 ЦК України не
може застосовуватися як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Оскільки недійсність договору міни
встановлена рішенням суду, а не
законом, посилання на нікчемність
правочину не є правильним з
урахуванням вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України.

Разом з тим, виключення з
мотивувальної частини посилання на
нікчемність договору міни не впливає
на висновки суду першої інстанції щодо
часткового задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг про те, що
ОСОБА_5 свідомо діяв всупереч інтересам
неповнолітньої доньки, чим порушив
житлові права неповнолітньої дитини,
не можуть бути прийняті до уваги.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61
ЦПК України).

Посилання в апеляційних скаргах
на відповідність договору дарування
внутрішній волі та волевиявленню
позивача не ґрунтуються на законі,
оскільки рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 23 квітня
2013 року, залишене без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 27 березня 2014 року, в установленому
законом порядку не скасовано.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 про неврахування
висновку Верховного Суджу України в
постанові по справі № 6-13цс12 висновків
суду також не спростовує.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
статей 31, 212 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими позивач обґрунтовує
вимоги, а не посилання на певну норму
закону. Тому якщо позивач посилається
не на ту норму закону, суд уточнює
підстави позову й застосовує
відповідну норму закону незалежно від
того, чи отримано на це згоду позивача.

Рішення ухвалено з урахуванням
вимог ОСОБА_5, остаточно уточнених в
травні 2014 року.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 п.
4 ч. 1, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія

в и р і ш и
л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 -
представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 16 червня 2014 року
змінити.

Виключити з мотивувальної частини
(аркуш 2) речення наступного змісту:
«Оскільки договір дарування спірного
житлового будинку визнано недійсним,
то договір міни, укладений 13 березня 2009
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, є нікчемним
та недійсність такого договору не
потребує додаткового підтвердження
рішенням суду».

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає чинності негайно і
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
його проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді