АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9047/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Прокопчук Т.С. Доповідач - Демченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Демченко
Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р.,
Волошина М.П.

при секретарі - Денисенко
А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на рішення Томаківського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 січня 2014 року по справі
за позовом публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, мотивуючи тим, що
згідно договору №014/17-16/3797-11 від 28 липня
2006 року відповідачу надано кредит у
сумі 30.000 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12% на рік строком до 28 липня 2016
року.

Зазначали, що банком зобов'язання по
наданню відповідачу кредитних коштів
були виконані у повному об'ємі.

Посилаючись на те, що станом на 14
березня 2013 року у відповідача наявна
непогашена заборгованість, яка
становить 13.473 доларів США 89 центів, що
у гривневому еквіваленті 107.696 грн.80 коп.
та складається з наступного:
заборгованості по тілу кредиту - 9.054
долара США 01 цент, що еквівалентно 72.368
грн.70 коп., заборгованості по сплаті
відсотків за користування кредитом -
1.809 доларів США 81 цент, що
еквівалентно 14.465 грн.81 коп., та пені за
несвоєчасну сплату планового платежу
по тілу кредиту та по відсотках - 2.610
доларів США 07 центів, просить стягнути
її з відповідача.

Рішенням Томаківського районного суду
Дніпропетровської області від 27 січня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено у зв'язку зі спливом строку
позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення Томаківського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 січня 2014 року та ухвалити
нове рішення, яким стягнути з
відповідачки ОСОБА_3 виниклу
заборгованість за кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27
березня 2014 року рішення Томаківського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 січня 2014 року скасовано,
позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» задоволені у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 липня 2014 року
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27
березня 2014 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
находить, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які буди досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5)чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6)як розподілити між
сторонами судові витрати; 7)чи є негайні
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8)чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі рішення суду не
відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», суд першої
інстанції виходив з того, що 14 липня 2011
року відповідачка погасила борг у сумі
25.227 доларів США, що згідно з курсом
Національного банку України станом на
14 липня 2011 року становило 201.094 грн.51 коп.
та складало 95% від суми виниклої
заборгованості. Та, у зв'язку з тим, що
вимогу про дострокове повернення
всього кредиту було заявлено 08 вересня
2008 року, тому право на судовий захист
порушених прав, на думку суду, банк
повинен був здійснити до 08 жовтня 2011
року.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можливо, оскільки він
зроблений поверхово, в порушення норм
матеріального права та без належного
з'ясування зібраних доказів по справі.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
28 липня 2006 року між ОСОБА_3 та
акціонерним поштово-пенсійним банком
«Аваль», правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», укладено
кредитний договір №014/17-16/3797-11, за
умовами якого відповідач отримала
кредит у розмірі 30.000 доларів США зі
сплатою 12% річних строком до 28 липня 2016
року (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається, що в
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором 09 серпня 2006 року
між сторонами укладено договір іпотеки
№2111, за умовами якого відповідач
надала в іпотеку нерухоме майно, а саме,
квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 належним
чином зобов'язання за кредитним
договором не виконувала, станом на 22
грудня 2008 року виникла заборгованість
у розмірі 28.371 долар США 79 центів, що
еквівалентно 223.535 грн. 66 коп., заочним
рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Запоріжжя від 29
вересня 2009 року, яке набрало чинності,
по справі за позовом ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу по кредитному договору,
звернуто стягнення на предмет
іпотечного договору - квартиру АДРЕСА_1.
Зазначено, що за рахунок коштів,
отриманих від реалізації предмету
іпотеки, стягнути з ОСОБА_3 на користь
банку за кредитним договором борг у
розмірі 223.535 грн.66 коп., судові витрати
(а.с.45).

За договором купівлі-продажу квартири
від 14 липня 2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
відповідач ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_5
придбала за 159.428 грн., що еквівалентно
курсу Національного банку України 20.000
доларів США, квартиру АДРЕСА_1 (а.с.46-48).

В цей же день, тобто 14 липня 2011 року, в
рахунок погашення заборгованості,
встановленої заочним рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя від 29 вересня 2009 року,
ОСОБА_3 було сплачено 25.227 доларів
США. (а.с.9-10).

За таких обставин, перебіг позовної
давності було перервано виконанням
зобов'язання по кредитному договору, і
саме з цієї дати перебіг позовної
давності почався заново.

Як вбачається з розрахунку, наданого
банком до позовної заяви, станом на 14
березня 2013 року заборгованість ОСОБА_3
з 15 липня 2011 року становить 13.473 долара
США 89 центів, що у гривневому
еквіваленті 107.696 грн. 80 коп. та
складається з наступного:
заборгованість по тілу кредиту - 9.054
долара США 01 цент, що еквівалентно 72.368
грн.70 коп.; заборгованість по сплаті
відсотків за користування кредитом -
1.809 доларів США 81 цент, що еквівалентно
14.465 грн.81 коп., та пені за несвоєчасну
сплату планового платежу по тілу
кредиту та по відсотках - 2.610 доларів
США 07 центів, що еквівалентно 20.862 грн.
29 коп. (а.с.9-10).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямованих на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти)
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст.629 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно до ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

З матеріалів справи вбачається,
що 14 липня 2011 року, на виконання рішення
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя від 29 вересня 2009 року,
ОСОБА_3 частково погасила
заборгованість за кредитом, а саме в
розмірі 25.227 доларів США, що на той час
було еквівалентно 201.094 грн.51 коп.

Відповідно до п.17 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року № 5, наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України.

Згідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки
прострочення боржником грошового
зобов'язання у вигляді інфляційних
нарахувань та трьох процентів річних
не є санкціями, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, ці кошти нараховуються
незалежно від вини боржника.

Вирішуючи питання, пов'язане з
правомірністю нарахування позивачем
трьох процентів річних на суму
заборгованості зі сплати процентів,
передбачених кредитним договором, суди
мають керуватися тим, що три проценти
річних повинні нараховуватися на суму
основного боргу без урахування вже
нарахованих процентів за користування
чужими грошовими коштами, якщо в
обов'язкових для сторін правилах чи
договорі немає прямої вказівки щодо
іншого порядку нарахування процентів.

Заходи відповідальності за порушення
грошового зобов'язання та неустойка є
різними правовими інститутами,
обмеження можливості одночасного
застосування яких законом не
встановлена. Така правова позиція
висловлена в постановах Верховного
Суду України від 6 червня 2012 року у
справі N6-49цс12, від 30 жовтня 2013 року у
справі N 6-59цс13.

Як зазначено в абз.1,2 п.17 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
розгляду судами законодавства при
вирішенні спорів що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року №5, зобов'язання припиняється з
підстав, передбачених договором або
законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі
підстави, зокрема, зазначені у ст. ст.
599-601, 604-609 ЦК України. Наявність
судового рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє правовідносин сторін
кредитного договору, не звільняє
останнього від відповідальності за
невиконання грошового зобов'язання та
не позбавляє кредитора права на
отримання сум, передбачених частиною
другою статті 625 ЦК України, оскільки
зобов'язання залишається невиконаним
належним чином відповідно до вимог
статей 526, 599 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом. Ці
підстави зазначені у ст.ст.599,600,604-609 ЦК
України, відповідно до яких
зобов'язання припиняється:
1)виконанням, проведеним належним чином
(ст.599 ЦК). Належним є виконання
зобов'язання, яке прийняте кредитором і
в результаті якого припиняються права
та обов'язки сторін зобов'язання; 2)за
згодою сторін внаслідок передання
боржником кредиторові відступного
(грошей, іншого майна тощо). Розмір,
строки й порядок передання відступного
встановлюються сторонами (ст.600 ЦК);
3)зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги (ст.601 ЦК); 4)за
домовленістю сторін (ст.604 ЦК);
5)внаслідок звільнення (прощення боргу)
кредитором боржника від його
обов'язків, якщо це не порушує прав
третіх осіб щодо майна кредитора (ст.605
ЦК); 6)поєднанням боржника і кредитора в
одній особі (ст.606 ЦК); 7)неможливістю
його виконання у зв'язку з обставиною,
за яку жодна із сторін не відповідає
(ст.607 ЦК); 8)смертю боржника, якщо воно є
нерозривно пов'язаним з його особою і у
зв'язку з цим не може бути виконане
іншою особою (ч.1 ст.608 ЦК); 9)смертю
кредитора, якщо воно є нерозривно
пов'язаним з особою кредитора (ч.2 ст.608
ЦК); 10)ліквідацією юридичної особи
(боржника або кредитора), крім випадків,
коли законом або іншими
нормативно-правовими актами виконання
зобов'язання ліквідованої юридичної
особи покладається на іншу юридичну
особу, зокрема за зобов'язаннями про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю (ст.609 ЦК).

Зважаючи на відсутність у зазначених
правових нормах такої підстави
припинення зобов'язання, як ухвалення
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, слід дійти висновку, що
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконане боржником, не припиняє
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч.2 ст.625 ЦК.

Така правова позиція підтверджена і
судовою практикою Верховного Суду
України (постанови Верховного Суду
України від 12 вересня 2011 року у справі
N3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі
N3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі
N3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі
N3-142гс11).

На підставі викладеного та враховуючи
те, що заочним рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя від 29 вересня 2009 року у
рахунок погашення боргу за кредитним
договором було звернуто стягнення на
квартиру, що правовідносини за
кредитним договором №014/17-16/3797-11 від 28
липня 2006 року між сторонами не
припинені, а тому судова колегія
приходить до висновку про необхідність
стягнення з ОСОБА_3, на підставі ст.625
ЦК України, трьох процентів річних від
простроченої суми 25.249 доларів США 46
центів.

Розрахунок трьох процентів річних
здійснюється за період з 23 грудня 2008
року по 13 липня 2011 року: 25.249 доларів США
46 центів х 3%/365 х 934 дня прострочення, що
складає 1.938 доларів США 37 центів, що
еквівалентно 25.101 грн. 89 коп. (1.938
доларів США 37 центів х 12 грн.95 коп.(курс
гривні до долару США).

На підставі встановлених фактів, які
підтверджуються матеріалами справи, та
враховуючі викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
підлягають частковому задоволенню, а
саме, стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» три проценти
річних в розмірі 25.101 грн.89 коп.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення Томаківського
районного суду Дніпропетровської
області підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3
на користь позивача слід стягнути
судові витрати по сплаті судового
збору у розмірі 376 грн.53 коп. (251 грн.02
коп. + 125 грн.51 коп.)

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Томаківського районного суду
Дніпропетровської області від 27 січня
2014 року скасувати.

Позов публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» три проценти
річних від простроченої суми за період
з 23 грудня 2008 року по 13 липня 2011 року в
розмірі 25.101 грн.89 коп.

В іншій частині позову публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» судові витрати
в розмірі 376 грн.53 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Демченко Е.Л.

Судді:
Волошин М.П.

Куценко Т.Р.