УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич
М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання права спільної сумісної
власності на нерухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_6,
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8, на
рішення Галицького районного суду
Івано-Франківської області від 15
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 22
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 про
визнання права спільної сумісної
власності на набуте в шлюбі
нерухоме майно у вигляді гаража по
АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею
0,0025 га., що знаходиться за вказаною вище
адресою.

Зазначила, що вона перебуває з 04 травня
1976 року з відповідачем в шлюбі. 11 червня
2002 року на підставі рішення
виконавчого комітету Бурштинської
міської ради Галицького району
Івано-Франківської області від 16
травня 2002 року ОСОБА_7 отримав
свідоцтво про право власності на гараж
загальною площею 25 кв. м. по АДРЕСА_1.
Крім того, на підставі рішення
Бурштинської міської ради Галицького
району Івано-Франківської області від
05 квітня 2012 року ОСОБА_7 видано
державний акт про право власності на
земельну ділянку, розташовану по
АДРЕСА_1, площею 0,0025 га. з цільовим
призначенням «для індивідуального
гаражного будівництва». ОСОБА_6 з 1998
року використовувала гараж як
складське приміщення, здійснювала від
імені чоловіка оплату за електричну
енергію оскільки останній тривалі
проміжки часу перебував в закладах
медичного характеру.

Вважаючи спірне нерухоме майно
спільним майном подружжя набутим в
шлюбі, просила задовольнити позов.

Представник відповідача позов не
визнав та зазначив, що спірне майно є
особистою власністю відповідача
оскільки набуто ним до шлюбу з
позивачем.

Рішенням Галицького районного суду
Івано-Франківської області від
15 квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 22
травня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та її
представник ОСОБА_8 просять скасувати
оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій і
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судами обох
інстанцій норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
відмову в позові, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що
спірний гараж побудовано ОСОБА_7 під
час його перебування в шлюбі з першою
дружиною ОСОБА_9 задовго до укладання
шлюбу з позивачем у справі. Цей факт, на
думку судів, підтверджується рішенням
виконавчого комітету Бурштинської
селищної ради від 25 квітня 1974 року про
виділення ОСОБА_7 земельної ділянки під
будівництво індивідуального гаража та
показами свідків.

На момент побудови гаража (1973 рік) та
виділення земельної ділянки (1974 рік)
чинним на той момент законодавством не
було передбачено обов'язкової
реєстрації таких об'єктів нерухомості,
а тому право власності на них у ОСОБА_7
виникло з моменту побудови гаража та
виділення земельної ділянки, тобто в
1973-1974 роках. Факт реєстрації такого
майна останнім в 2002, 2012 роках не
свідчить про те, що він не був до цього
його власником.

За правилами ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб
та сім'ю України, спірне нерухоме майно
є особистою приватною власністю ОСОБА_7
оскільки воно набуто до шлюбу з
позивачем, а тому суди дійшли до
висновків, що позовні вимоги є
безпідставними і задоволенню не
підлягають.

З такими висновками судів погодитися
не можна оскільки вони ґрунтуються на
припущеннях.

Судами встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Бурштинської
селищної ради від 25 квітня 1974 року
ОСОБА_7 виділено земельну ділянку
АДРЕСА_1.

04 травня 1976 року ОСОБА_7 одружився з
позивачем у даній справі ОСОБА_6

11 червня 2002 року ОСОБА_7 на підставі
рішення виконавчого комітету
Бурштинської міської ради від 16 травня
2002 року видано свідоцтво про право
приватної власності на спірний гараж
АДРЕСА_1

На підставі державного акту про право
власності на земельну ділянку від 18
вересня 2012 року ОСОБА_7 є власником
спірної земельної ділянки площею 0,0025
га. по АДРЕСА_1. Такий державний акт
видано на підставі рішення
Бурштинської міської ради від 05 квітня
2012 року.

Встановивши такі обставини, суди
дійшли передчасних висновків, що
земельна ділянка виділена
відповідачеві в 1974 році та збудований
на ній гараж в 1973 році є предметом спору
в рамках розгляду даної справи.

Як зазначено вище рішенням виконавчого
комітету Бурштинської селищної ради
від 25 квітня 1974 року ОСОБА_7 виділено
земельну ділянку АДРЕСА_1.

Натомість, предметом даного спору є
гараж АДРЕСА_1 та земельна ділянка
площею 0,0025 га. по АДРЕСА_1.

Вказані об'єкти нерухомості
знаходяться на різних по площі
земельних ділянках за різними адресами
та під різними номерами (36 кв. м./25 кв. м.;
АДРЕСА_1). Даних про те, що ці об'єкти
нерухомості є одним і тим самим майном
матеріали справи не містять. Суди цих
обставин не врахували та не дослідили.

Крім того, матеріали справи не містять
копій вказаних вище рішень виконавчого
комітету Бурштинської міської ради від
16 травня 2002 року та від 05 квітня 2012 року
на підставі яких відповідачеві видано
правовстановлюючі документи на спірні
гараж та земельну ділянку, суди таких
рішень не досліджували. Фактично
судами не встановлено правових підстав
та часу набуття у власність ОСОБА_7
спірного майна, що має значення для
правильності правової кваліфікації
спору.

Статтями 58-60 ЦПК України визначено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Висновки судів про безпідставність
позовних вимог ґрунтуються на
припущеннях та не підтверджені
належними доказами які мають
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення в цивільній справі» від 18
грудня 2009 року № 14 рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу
у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до цих правовідносин, а
також правильно витлумачив ці норми.

Оскаржувані в касаційному порядку
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій не відповідають
вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України,
ухвалені без належного з'ясування
обставин на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім того, судами не встановлено
характер правовідносин між сторонами
спору та правові норми що підлягають
застосуванню до цих правовідносин.

За таких обставин, такі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та її
представника ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Галицького районного суду
Івано-Франківської області від 15
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 22
травня 2014 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська