Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Олійник А.С.,

суддів: Гончара
В.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від
імені ОСОБА_4, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 11 червня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що 01
травня 2010 року між ним та ОСОБА_4 було
укладено нотаріально посвідчений
договір позики. За умовами договору
позики позивач передав, а відповідач
взяв у борг 1 188 000 грн, що було
еквівалентно 150 000 дол. США, та
зобов'язався повернути борг у строк до
01 вересня 2010 року. Відповідно до п. 7
договору позики відповідач
зобов'язався у разі не повернення в
строк позики сплачувати
заборгованість із урахуванням індексу
інфляції за весь час прострочення та 0,4
% пені за кожен день прострочення від
залишкової суми боргу.

Оскільки в добровільному порядку
відповідач не виконує умови договору
позики позивач просив стягнути з
відповідача заборгованість у розмірі 3
065 800 грн, з яких: 1 198 950 грн - основний
борг, 1 739 232 грн - пеня, 76 455 грн - 3 % річних,
51 163 грн - інфляційні втрати.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2013 року, позов
задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за
договором позики у розмірі 1 198 950
грн, пеню у розмірі 2 232 656 грн,
інфляційні витрати у розмірі 51 163 грн.
У решті позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє
від імені ОСОБА_4, просить скасувати
вказані судові рішення та направити
справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків судів
обставинам справи, неправильне
застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не
відповідають.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відповідач у встановлений
договором позики строк зобов'язання не
виконав, тому з нього на користь
позивача підлягає стягненню розмір
заборгованості за договором позики,
інфляційні витрати та 0,4 % пені,
передбаченої п. 7 вказаного договору.
Оскільки договором позики не
передбачено стягнення з боржника 3 %
річних від простроченої суми, дійшов
висновку про відмову в позові в цій
частині.

Проте з такими висновками судів в
повній мірі погодитись не можна.

Судами встановлено, що 01 травня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
нотаріально посвідчений договір
позики.

За умовами договору позики ОСОБА_3
передав, а ОСОБА_4 взяв у борг 1 188 000 грн,
що було еквівалентно 150 000 дол. США, та
зобов'язався повернути позику в строк
до 01 вересня 2010 року.

Відповідно до п. 7 договору позики
відповідач зобов'язався в разі не
повернення в строк боргу сплачувати
заборгованість з урахуванням індексу
інфляції за весь час прострочення та 0,4
% пені за кожен день прострочення від
залишкової суми боргу.

Факт одержання ОСОБА_4 коштів
підтверджується рішенням
Шевченківського районного суду м.
Львова від 20 грудня 2011 року, яке набрало
законної сили.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особи, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Судами також встановлено, що у зв'язку з
невиконанням ОСОБА_4 умов договору
позики, приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 було вчинено виконавчий
напис про повернення ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 1 188 000 грн основного боргу, 403 019
грн 94 коп. інфляційних витрат та 0,4 %
пені за кожен день прострочення від
залишку заборгованості.

Постановою державного виконавця від 20
серпня 2012 року зупинено виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутні
вищевказаний виконавчий напис
нотаріуса та постанова державного
виконавця про зупинення виконавчого
провадження, на які суди посилаються в
своїх рішеннях.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення, та апеляційний суд у
порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України,
перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду, на
вищевказані вимоги закону уваги не
звернули; не дослідили всі докази у
справі; не перевірили всі доводи та
заперечення сторін, а саме: чи виконано
виконавчий напис нотаріуса про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором позики, чи
повернуто боржником частину боргу; не
з'ясували, з яких підстав було зупинено
виконавче провадження; не перевірили,
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються, тому дійшли
передчасного висновку про часткове
задоволення позову.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідача пені, суд першої інстанції
та апеляційний суд, перевіряючи
рішення в цій частині, на вказані
вимоги закону уваги не звернули,
залишили поза увагою заперечення
відповідача щодо неспівмірності
розміру пені з розміром основного
зобов'язання та не зменшили розмір пені
відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК
України.

Так, у постанові від 03 вересня 2014 року у
справі № 6-100цс14, яка відповідно до ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України, Верховний Суд України
дійшов правового висновку про те, що ч. 3
ст. 551 ЦК України з урахуванням положень
ст. 3 ЦК України щодо загальних засад
цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10
ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти
сторонам у здійсненні їхніх прав дає
право суду зменшити розмір неустойки
за умови, що він значно перевищує
розмір збитків.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судами
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від
імені ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 26 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді :

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко