УХВАЛА

ІМенем УКраїни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Другого Суворовського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції,
третя особа: ОСОБА_4, про зняття арешту з
квартири, за касаційною скаргою
ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 10 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом. Зазначала, що 21
лютого 2014 року було укладено договір
дарування, відповідно до якого ОСОБА_6
подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дарунок
квартиру АДРЕСА_1. 14 квітня 2014 року
позивач дізналася, що на вказану
квартиру, яка належить їй на праві
власності, накладено арешт державним
виконавцем у рамках виконавчого
провадження № 41878062, в якому боржником є
ОСОБА_6, а стягувачем ОСОБА_4
Посилаючись на те, що на момент
накладення арешту на нерухоме майно
квартира не належала боржнику ОСОБА_6,
просила задовольнити позов.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 22 травня 2014 року
позов задоволено. Знято арешт з
квартири АДРЕСА_1, накладений 24 березня
2014 року державним виконавцем Другого
Суворовського відділу держаної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Коренюк О.В. на
підставі постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження серії ВП № 41878062.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 10 липня 2014 року рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 22 травня 2014 року скасовано,
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, просить
скасувати оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, апеляційний суд
виходив із того, що квартира фактично
під арештом не знаходиться, оскільки
державним реєстратором було
відмовлено у проведенні державної
реєстрації обтяження на підставі
постанови державного виконавця про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження. Оскільки
вказану постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження не виконано, державним
реєстратором обтяження (арешт
квартири) в реєстр не внесено, підстави
для зняття в порядку ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про
виконавче провадження» арешту з
квартири, відносно якої не проведена
реєстрація обтяження, відсутні.
Посилання на ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче
провадження» безпідставне, оскільки
квартира з 21 лютого 2014 року належить
ОСОБА_3

Однак повністю погодитись з такими
висновками апеляційного суду
неможливо.

Судами встановлено, що рішенням
апеляційного суду Одеської області від
12 грудня 2013 року задоволено позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про припинення права
на частку в спільній частковій
власності, стягнення грошової
компенсації вартості Ѕ частки
квартири, визнання права власності,
стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4
грошову компенсацію вартості Ѕ частки
квартири АДРЕСА_1 в розмірі 170621 грн 66
коп., припинено право ОСОБА_4 на Ѕ частку
квартири, визнано за ОСОБА_6 право
власності на квартиру.

Постановою головного державного
виконавця Другого Суворовського ВДВС
Одеського МУЮ від 4 лютого 2014 року
відкрито виконавче провадження по
виконанню виданого 28 січня 2014 року
Суворовським районним судом м. Одеси
виконавчого листа № 523/2925/13 про
стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4
грошової компенсації в розмірі 170621 грн
66 коп.

На підставі договору дарування від 21
лютого 2014 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_1.

Постановою державного виконавця
Другого Суворовського ВДВС Одеського
МУЮ від 24 березня 2013 року накладено
арешт у межах суми боргу на вказану
квартиру та заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, що
належить боржнику.

Рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Одеського міського управляння юстиції
Одеської області від 25 березня 2014 року
№ 11885627 за результатами розгляду заяви
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, прийняту 25 березня 2014 року за
реєстраційним номером 5954905 від
державного виконавця Другого
Суворовського ВДВС Одеського МУЮ,
відмовлено у державній реєстрації
обтяження - арешту нерухомого майна
квартири АДРЕСА_1 за суб'єктом
обтяження Другим Суворовським ВДВС
Одеського МУЮ з посиланням на
наявність державної реєстрації права
власності на майно за іншою особою,
відмінною від боржника.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним право
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЗУ «Про
виконавче провадження» арешт на майно
боржника може накладатися державним
виконавцем шляхом, зокрема, винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.
У всіх інших випадках незавершеного
виконавчого провадження арешт з майна
чи коштів може бути знятий за рішенням
суду (ст. 60 ЗУ «Про виконавче
провадження»).

З огляду на викладене, апеляційний суд
дійшов помилкового висновку про те, що
квартира не знаходиться під арештом,
оскільки вона не включена в реєстр
обтяжень, не врахував того, що арешт
накладається шляхом винесення
постанови про арешт майна боржника. Та
обставина, що державна реєстрація
такого обтяження не проведена, не має
вирішального значення при вирішенні
спору, який був предметом розгляду.

Тому з висновком апеляційного суду про
те, що ОСОБА_3 не може ставити питання
про звільнення майна з під арешту
погодитись неможливо. Зняття арешту у
незавершеному виконавчому провадженні
можливо лише за рішенням суду, як це
передбачено ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про виконавче
провадження». Будь-яким іншим шляхом
позивач не може зняти арешт зі своєї
квартири, оскільки не є стороною
виконавчого провадження.

При вирішенні спору, апеляційний суд
вказаних обставин не врахував.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові,
суд першої інстанції не з'ясував чи є
Другий Суворовський відділ державної
виконавчої служби міського управління
юстиції належним відповідачем у
справі, не врахував, що у випадку
подання позову про звільнення майна з
під арешту, який накладено при
виконанні виконавчого документа про
стягнення коштів з метою забезпечення
його виконання, відповідачем є
стягувач.

З приводу цих обставин суд першої
інстанції ніяких висновків не зробив.

У зв'язку із наведеним підлягає
скасуванню і ухвалене цим судом
рішення, оскільки в разі подання позову
до неналежного відповідача таке є
самостійною підставою для відмови у
позові.

Порушення судами норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
ухвалені ними рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, у зв'язку
з чим вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 22 травня 2014 року та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 10 липня 2014 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук