Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/1988/14Головуючий у 1-й
інстанції Троценко Т.А.
Суддя-доповідач Гончар М.С.УХВАЛА
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Виконавчого комітету Бердянської
міської ради Запорізької області на
заочне рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 10 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до територіальної
громади м. Бердянська в особі
виконавчого комітету Бердянської
міської ради, ОСОБА_4, треті особи: КП
"Житлосервіс - 2А», Бердянське
відділення Управління Державної
міграційної служби у Запорізькій
області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Бердянської міської ради про визнання
членом сім'ї наймача, таким, що постійно
проживає з наймачем, права на
користування жилим приміщенням
ОСОБА_3 звернувся до суду з
вищезазначеним позовом до
відповідачів, в якому просив:
- визнати його - ОСОБА_3 членом сім'ї
наймача ОСОБА_7, що мешкає за адресою:
- визнати за ним - ОСОБА_3 право
користування АДРЕСА_1;
- зобов'язати Бердянське
відділення Державної міграційної
служби у Запорізькій області
зареєструвати його, ОСОБА_3 за його
місцем проживання АДРЕСА_1.
В обґрунтування свого позову позивач
зазначав, що у вересні 1989 року він з
дозволу основного квартиронаймача
ОСОБА_8 та доньки останньої - ОСОБА_8
вселився у квартиру АДРЕСА_1. У квартирі
проживали також на той час
неповнолітні ОСОБА_4 - донька ОСОБА_8 та
ОСОБА_6 - син ОСОБА_8
27 жовтня 1989 року він зареєстрував шлюб
з ОСОБА_8, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народилася донька ОСОБА_5.
Усі стали проживати однією сім'єю,
вести спільне господарство, спільно
оплачували комунальні послуги. Він
єдиний з усієї сім'ї працював, робив
проточний ремонт, у 2006 році дружину
було поставлено на диспансерний облік
у зв'язку із і захворюванням нирок, в
подальшому встановлено 1 групу
З 2000 року ОСОБА_4 знаходиться на обліку
у Бердянському психоневрологічному
диспансері з діагнозом «гострий
шизофреноподібний психотичний розлад
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його теща
ОСОБА_8, і основним квартиронаймачем
стала його дружина - ОСОБА_7, яка хотіла
прописати його у квартирі, але у зв'язку
з хворобою не встигла цього зробити, і
ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла.
На теперішній час основним
квартиронаймачем є його донька -
ОСОБА_5, яка звернулася до КП
«Житлосервіс-2А» із заявою про його
реєстрацію у квартирі, згоду на це
надав син померлої дружини ОСОБА_6, а
ОСОБА_4 у силу своєї хвороби спочатку
надала таку згоду, а потім відмовилась,
у квартирі, не з'являється, участі в
утриманні квартири не приймає, тому він
вимушений звернутися до суду з цим
Заочним рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 10 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 членом сім'ї наймача
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7
Визнано за ОСОБА_3 право користування
В решті позову відмовлено.
Питання про розподіл судових витрат
судом першої інстанції не
Ухвалою Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 10 лютого
2014 року заяву Виконавчого комітету
Бердянської міської ради Запорізької
області про перегляд зазначеного
заочного рішення у цій справі залишено
без задоволення (а.с.139).
Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, відповідач
Виконавчий комітет Бердянської
міської ради Запорізької області у
своїй апеляційній скарзі просив
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення ОСОБА_3, якій надав суду
паспорт з відміткою від 14.03.2014 року про
зняття з реєстраційного обліку за
адресою: АДРЕСА_2, де він був раніше лише
зареєстрований без виділення йому
кімнати та койко-місця (копія а.с.190-192),
перевіривши доводи апеляційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.
Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
задовольняючи позов ОСОБА_3 частково,
керувався ст.ст. 64-65 ЖК Украини та
виходив із того, що останній набув
права користування квартирою АДРЕСА_1,
оскільки він з 1989 року вселився у цю
квартиру зі згоди основного
квартиронаймача ОСОБА_8 (тещі), як член
сім'ї останньої та її дочки - ОСОБА_8
(дружини позивача), а в подальшому
залишався членом сім'ї - ОСОБА_7 (дружини
позивача), в даний час є членом сім'ї
своєї доньки - ОСОБА_7, на яку на
теперішній час оформлено особовий
рахунок; на протязі 24 років позивач
постійно мешкає у спірній квартирі; ця
квартира є постійним його місцем
проживання; він ніс такі ж обов'язки по
утриманню квартири, як і члени його
сім'ї, здійснював оплату комунальних
послуг, робив ремонт тощо; вів разом з
ними спільне господарство;
зобов'язання здійснити реєстрацію
Бердянського відділення УДМС у
Запорізькій області місця проживання
позивача у спірній квартирі у цій
справі неможливо, оскільки це питання
вирішується у порядку КАС України і
тільки у разі відмови у здійсненні
такої реєстрації.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції було
встановлено, що 27 жовтня 1989 року був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 і
ОСОБА_8 (а.с.5), від якого ІНФОРМАЦІЯ_1
року народилась дитина ОСОБА_5 (а.с.4).

Від цього часу ОСОБА_3 мешкав разом зі
своєю сім'єю АДРЕСА_1, хоча реєстрацію
мав у гуртожитку по АДРЕСА_3.

Особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1
(а.с.6) був відкритий на ім'я ОСОБА_8 - тещу
позивача, а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2
року (а.с. 11) він був переоформлений на
ОСОБА_7 (дружину позивача).

ОСОБА_7 (дружина позивача) мала
захворювання нирок з 2006 року, була
інвалідом 1 (першої) групи та
потребувала постійного стороннього
догляду (а.с.10). Остання мала бажання
зареєструвати свого чоловіка у спірній
квартирі, але через свою хворобу не
встигла цього зробити.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 померла (а.с.12),
і згідно із довідкою КП «Житлосерив-2А»
особовий рахунок по квартирі АДРЕСА_1
був відкритий на ОСОБА_5 (дочку позивача
а.с.6), а значаться зареєстрованими, крім
основного квартиронаймача, у цій
квартири брат останньої - ОСОБА_15 і
тітка - ОСОБА_4 (а.с.8).

Як вбачається із копії заяви ОСОБА_7 до
КП «Житлосевіс -2А» 13.04.2011 року (а.с.9),
остання звернулась до в.о. директора
ОСОБА_9 із заявою про реєстрацію у
квартирі її батька - позивача ОСОБА_3

При цьому, свою згоду на реєстрацію
позивача ОСОБА_3 у вказаній квартирі
надав також ОСОБА_6 (а.с.9).

Від ОСОБА_4 така згода відсутня, тому
ОСОБА_3 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом у цій справі.

Згідно до ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому законом порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб.

При цьому, суд першої інстанції
правильно зважав на той факт, що ОСОБА_4
згідно із довідкою КУ «Бердянський
психоневрологічний диспансер» (а.с. 54)
знаходиться на диспансерному обліку у
лікаря - психіатра з 2000 року з діагнозом
«шизотипічний розлад» та в силу свого
захворювання може не надавати згоди на
реєстрацію ОСОБА_3 у квартирі, проте
представник органу опіки та піклування
у судовому засіданні заявляв, що опіки
над ОСОБА_4 не встановлено.

Згідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що з 1989 року позивач
ОСОБА_3 вселився зі згоди та є членом
сім'ї основного квартиронаймача у
спірній квартирі, яким спочатку була
його теща - ОСОБА_8, після смерті тещі
його дружина - ОСОБА_7, після смерті
дружини і по теперішній час його донька
- ОСОБА_5; постійно мешкав у цій
квартирі, вказував її, як основне місце
проживання для реєстрації
підприємницької діяльності (а.с.14) тощо.
Він ніс такі ж обов'язки по утриманню
квартири, як і члени його сім'ї,
здійснював оплату комунальних послуг,
робив ремонт, вів разом з ними спільне
господарство. Це підтверджено, зокрема,
показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 і
ОСОБА_12

Син його померлої дружини ОСОБА_8 -
ОСОБА_6 не заперечує проти позову і
вказує на те, що позивач 24 роки мешкає з
ними як член їх сім'ї (а.с.86-87).

Позивач ОСОБА_3 продовжує безперервно
проживати у квартирі до теперішнього
часу. Інших обставин, які би
спростовували вказані факти, судом
першої інстанції не встановлено.

За таких обставин суд першої інстанції
вважав за можливе визнати ОСОБА_3
членом сім'ї його доньки - ОСОБА_7 та
визнати за ним право на користування
зазначеною квартирою.

Разом з тим, суд першої інстанції
правильно відмовив у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 в частині до
Бердянського відділення УДМС у
Запорізькій області про зобов'язання
здійснити реєстрацію місця проживання
на тій підставі, що дані питання
вирішуються у порядку КАС України і
тільки у разі відмови у здійсненні
такої реєстрації.

Доводи апеляційної скарги відповідача
Виконавчого комітету Бердянської
міської ради Запорізької області є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію останнього,
висловлену ним у запереченнях на позов
і яку він вважає такою, що є єдино
вірною та єдино можливою.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 12.04.1985 року, вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п.15 постанови
від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Крім того, відсутність письмової згоди
членів сім'ї наймача на вселення сама
по собі не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Встановлено, що суд першої інстанції
при ухваленні оскаржуємого рішення у
цій справі з'ясував усі зазначені у
пункті пленуму обставини та встановив,
що ОСОБА_3 при його вселенні у спірну
квартиру у 1989 році був дотриманий
встановлений порядок, зокрема: на той
час на це була згода всіх повнолітніх
членів сім'ї наймача; спірна квартира з
1989 року і по час ухвалення судом першої
інстанції оскаржуємого рішення була
постійним місцем проживання ОСОБА_3;
він вів з наймачем (спочатку із ОСОБА_8
та ОСОБА_7, а на теперішній час із
ОСОБА_5) спільне господарство на
протязі 24 років; при цьому, будь-які
угоди щодо порядку користування
спірною квартирою між ОСОБА_3 та
наймачами і їх іншими членами сім'ї, що
проживали разом з ними, були відсутні.

Сама по собі реєстрація ОСОБА_3 у
гуртожитку на час ухвалення
оскаржуємого у цій справі рішення суду,
де він фактично ніколи не мешкав, а
також небажання дати згоду на
реєстрацію ОСОБА_3 у спірній квартирі у
позасудовому порядку ОСОБА_4 (сестри
померлої дружини позивача), як
зареєстрованої у цій квартирі
повнолітньої особи, яка хворіє на
шизофренію, декілька разів була
госпіталізована до
психоневрологічного диспансеру, але не
визнана недієздатною, та на теперішній
час відсутня у спірній квартирі, не
можуть бути підставою при
вищевикладених обставинах для відмови
останньому у визнанні за ним права
користування цією квартирою.

Акт обстеження спірної квартири від
01.12.2013 року, наданий відповідачем
Виконавчим комітетом Бердянської
міської ради Запорізької області суду
першої інстанції при перегляді
заочного рішення (а.с.45) та суду
апеляційної інстанції до апеляційної
скарги (а.с.151) у спростування
постійного місця проживання ОСОБА_3 у
спірній квартирі та як підстава для
скасування заочного рішення не був
прийнятий судом першої інстанції до
уваги як доказ у цій справі, так як не
вказує джерело відомостей про
непроживання ОСОБА_3 у спірній
квартирі, та не може бути прийнятий
судом апеляційної інстанції у цій
справі з тих самих підстав.

Визнання за ОСОБА_3 права користування
зазначеною квартирою при
вищевикладених обставинах відповідає
інтересам третіх осіб у цій справі -
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та не порушує прав
відповідачів - Виконавчого комітету
Бердянської міської ради Запорізької
області та ОСОБА_4, третьої особи - КП
"Житлосервіс - 2А".

Оскільки, зазначена квартира хоча й
належить до державного (комунального)
житлового фонду, проте у ній мешкають
та зареєстровані члени сім'ї позивача
ОСОБА_3, які бажають, щоб останній
належним чином оформив своє право
користування цією квартирою.

Спірна квартира має житлову площу 37,9
кв.м (а.с.6), реєстрація 4 (четвертої)
особи (ОСОБА_3) у цій квартирі не
погіршить житлових умов інших
зареєстрованих осіб у цій квартирі та
не буде підставою для постановики
останніх на облік осіб, які потребують
поліпшення житлових умов.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції ухвалено з
додержанням вимог ст.ст. 213-214 ЦПК
України.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Виконавчого
комітету Бердянської міської ради
Запорізької області відхилити.

Заочне рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 10 грудня 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

ГоловуючийсуддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.