АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
1-й інстанції: Галаган В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Семенюк
Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 жовтня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Фідобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 рокупредставник ПАТ
«Фідобанк» звернувся в суд із
зазначеним позовом, в якому просив
стягнути солідарно з відповідачів на
користь банку заборгованість за
Кредитним договором № 066-В-п/05 від 18
жовтня 2006 року, в сумі 441 871,11 грн, що
складається з: простроченої
заборгованості за кредитом - 39 942 дол.
США 68 центів, що еквівалентно по курсу
НБУ (1 дол. США - 9, 5179 грн.) - 380 170 грн 00 коп.,
простроченої заборгованості за
комісіями - 1 498 грн 14 коп., пені за
несвоєчасне погашення кредиту -58 143 грн
96 коп., пені за несвоєчасне погашення
відсотків - 1 735 грн 17 коп. пені за
несвоєчасне погашення комісії - 323 грн 41
коп. та вирішити питання судового
збору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 22.02.2013 року затверджено
мирову угоду, відповідно до якої,
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяли на себе
зобов'язання погасити залишок
заборгованості за Кредитним договором
у розмірі 47 900,00 доларів США протягом 18
місяців з моменту підписання угоди,
рівними платежами, тобто у розмірі 2 661,11
доларів США щомісячно.

Проте, відповідачі неналежно виконують
умови мирової угоди, у зв'язку з чим
наявна заборгованість з боку
відповідачів, яка станом на 27.02.2014 року
становить 441 871,11 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 13 жовтня 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3
на користь ПАТ «Фідобанк»
заборгованість за кредитним договором
№ 066-В-п/05 від 18.10.2006 року в сумі 441 871
гривню 11 копійок. Вирішено питання
судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову,
посилаючись на те, що суд ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки не відповідають обставинам
справи та наявним в матеріалах справи
доказам.

Вказує на те, що позивач звернувся до
суду з вимогою стягнення усієї суми
кредиту, а не простроченого
невиконанням зобов'язання, чим у
односторонньому порядку припинив
боргу дію кредитного договору №066-В-п/05
від 18.10.2006 та припинив дію договору
поруки.

Крім того, мирова угода, яка була
укладена між тими ж сторонами спору та
стосується того ж предмету спору, з тих
самих підстав, у розумінні статті 205 ЦПК
України, є підставою для закриття
провадження у справі.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу
підтримав та просив її задовольнити з
вищевказаних підстав.

Представник позивача ПАТ «Фідобанк»
проти скарги заперечував просив
рішення суду у справі залишити без
зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав:

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що відповідачі взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором,
договором поруки та мирової угоди,
затвердженої ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва від 22.02.2013 року,
не виконали, а заборгованість у повному
обсязі не погашена.

Проте, з таким висновком суду
погодитись неможливо, оскільки такого
висновку суд дійшов, не з'ясувавши
дійсні обставини спору, не перевіривши
доводи і заперечення сторін та без
належної оцінки доказів.

У силу ч.1 ст.310 ЦПК України, рішення суду
підлягає скасуванню в апеляційному
порядку із закриттям провадження у
справі або залишенням заяви без
розгляду з підстав визначених статтями
205 і 207 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 18.10.2006 року між АБ
«Факторіал-Банк», правонаступником
якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 було
укладено Кредитний договір № 066-В-п/05,
згідно п.п. 1.1 - 1.3., 2.4. якого, Банк
зобов'язався надати позичальнику
грошові кошти у розмірі 65 500,00 доларів
США на строк з 18.10.2006 року по 18.10.2012 року,
на придбання автомобіля, на умовах,
передбачених у цьому договорі, а
Позичальник зобов'язалася повернути
кредит, сплатити проценти за
користування кредитом та виконати свої
зобов'язання у повному обсязі у строки,
передбаченні цим Договором.
Позичальник сплачує Банку проценти за
користування кредитом у розмірі 11,00%
річних за весь строк фактичного
користування кредитом.

В забезпечення виконання кредитних
зобов'язань, між сторонами у справі
було укладено Договір поруки № 066 від
18.10.2006 року, відповідно до п. 1. якого,
ОСОБА_4 зобов'язався перед банком
відповідати за виконання зобов'язань
щодо повернення коштів, наданих ОСОБА_1
у вигляді кредиту.

Позивачем виконано умови кредитного
договору та надано ОСОБА_1 грошові
кошти на суму 65 500,00 доларів США.

Натомість, відповідачі свої
зобов'язання за кредитним договором та
договором поруки не виконують, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість.

З матеріалів справи убачається, що
22.02.2013 року ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва затверджено
мирову угоду від 12.02.2013 року, відповідно
до п.п. 1,3 якої, відповідачі підтвердили
суму заборгованості перед ПАТ
зобов'язалися погасити її протягом 18
місяців з моменту підписання цієї
мирової угоди.

05.09.2013 року, у зв'язку із невиконанням
відповідачами взятих на себе
зобов'язань за Кредитним договором №
066-В-п/05 від 18.10.2006 року та мировою угодою
від 12.02.2013 року, позивачем на адресу
відповідачів надіслано письмові
вимоги про досудове врегулювання
спору, шляхом погашення кредитної
заборгованості. (а.с. 33)

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції виходив з того, що
станом на 27.02.2014 року відповідачем
сплачено лише 7 274,00 дол. США на
виконання умов мирової угоди та
залишається непогашеною
заборгованість в розмірі 441 871 грн. 11
коп., а тому ця заборгованість підлягає
стягненню шляхом пред'явлення позову.

Проте, таке рішення суду є передчасним
з огляду на наступне.

Так, відповідно до умов затвердженої
між сторонами по справі мирової угоди,
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтвердили суму
заборгованості перед ПАТ «Фідобанк» за
Кредитним договором № 066-BOп/05 від 18.10.2006
року в сумі 47 900 доларів США.

Відповідачі взяли на себе зобов'язання
погасити залишок заборгованості перед
Банком за Кредитним договором в сумі 47
900 доларів США протягом 18 місяців з
моменту підписання цієї мирової угоди
рівними платежами.

Згідно п. 10 мирової угоди, сторони
домовились, що у випадку повного або
часткового невиконання п. 3 мирової
угоди, ПАТ «Фідобанк» має право
звернутись до суду для захисту своїх
законних інтересів та здійснення
примусового стягнення суми боргу,
нарахованого на день звернення до суду.

Отже, строк на виконання умов мирової
угоди сплинув 22.08.2014 року.

Разом з тим, відповідачі умов мирової
угоди не виконують. За період 12.02.2013 p. по
27.02.2014 p. було сплачено 7 274,00 дол. США:
15.03.2013 p. - 2 460,00 дол. США; 17.05.2013 p. - 1200,00 дол.
США; 21.08.2013 p. - 614,00 дол. США; 04.10.2013 p. - 3 000,00
дол. США.

У розумінні ст.202 ЦК України, мирова
угода є правочином, який є підставою
виникнення прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язань або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушення зобов'язання є його
невиконання або виконанням з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно ст. 175 ЦПК України сторони можуть
укласти мирову угоду і повідомити про
це суд, зробивши спільну заяву. До
ухвалення судового рішення у зв'язку з
укладенням сторонами мирової угоди суд
роз'яснює сторонам наслідки такого
рішення, перевіряє, чи не обмежений
представник сторони, який висловив
намір вчинити ці дії, у повноваженнях
на їх вчинення.

Укладена в цивільному процесі угода
породжує права та обов'язки для осіб не
тільки процесуальні, а й матеріальні.
Тому така угода має матеріальний зміст,
укладається і затверджується судом у
відповідності до вимог не лише
цивільного процесуального права, а й з
урахуванням цивільного права.

Відповідно до ч. 5 ст. 175 ЦПК України
закриваючи провадження у справі, суд за
клопотанням сторін може постановити
ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо
умови мирової угоди суперечать закону
чи порушують права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у визнанні мирової угоди і
продовжує судовий розгляд.

Проте судом недодержано вимоги п.2 ч.1
ст.205 ЦПК України, згідно до якої, суд
своєю ухвалою закриває провадження у
справі, якщо набрали законної сили
рішення суду або ухвала суду про
закриття провадження у справі у зв'язку
з відмовою позивача від позову або
укладенням мирової угоди сторін,
ухвалені або постановлені з приводу
спору між тими самими сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав.

Оскільки ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва від 12.02.2013 року
закрито провадження у справі у зв'язку
з укладенням мирової угоди сторін,
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність скасування рішення
суду про задоволення позову із
закриттям провадження у справі.

Крім того, апеляційна інстанція
звертає увагу на те, що оскільки ухвала
про затвердження мирової угоди є
чинною, то стягнення заборгованості у
даному спорі є подвійною
відповідальністю за одне і теж
зобов'язання, що в розрізі положень
Конституції України є недопустимим.

Щодо тверджень позивача про наявність
в мировій угоді пункту про те, що
сторони домовились, що у випадку
повного або часткового невиконання п. 3
мирової угоди, ПАТ «Фідобанк» має право
звернутись до суду для захисту своїх
законних інтересів та здійснення
примусового стягнення суми боргу,
нарахованого на день звернення до суду,
то вони є безпідставними, оскільки
апеляційна інстанція у даній справі
хоч і не може оговорювати законність
постановлення ухвали про затвердження
мирової угоди, але якщо сторони уклали
мирову угоду і вона визнана судом, суд
своєю ухвалою закриває провадження у
справі у зв'язку з тим, що повторне
звернення до суду з приводу спору між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав не
допускається.

Відтак, якщо пункт мирової угоди не
узгоджується з прямими вимогами
законодавства, він не може бути взятий
до уваги при прийнятті рішення у даній
справі.

У силу ч.2 ст.223 ЦПК України після
набрання рішенням суду законної сили
сторони та треті особи із самостійними
вимогами, а також їх правонаступники не
можуть знову заявляти в суді ту саму
позовну вимогу з тих самих підстав.

Таким чином, при наявності рішення суду
про стягнення з відповідачів
заборгованості за кредитним договором,
позивач позбавлений права на звернення
до суду з таким же позовом, оскільки це
призведе до подвійного стягнення, що
прямо суперечить вимогам чинного
законодавства.

Статтею 368 ЦПК України передбачено, що
за кожним судовим рішенням, яке набрало
законної сили, за заявою осіб, на
користь яких воно ухвалено, видається
один виконавчий лист.

З аналізу зазначеної статті слідує, що
після набрання рішенням законної сили,
та видачі виконавчого листа й
пред'явлення його до виконання
наступає стадія виконавчого
провадження.

Отже, позивач не був позбавлений
можливості звернутися до виконавчої
служби із заявою про відкриття
провадження на виконання ухвали
Дніпровського районного суду м. Києва
від 12.02.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язання є правовідношення, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають із підстав,
установлених ст.. 11 цього Кодексу,
зокрема: договорів та інших правочинів
(ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено,
що зобов'язання перестає діяти в разі
його припинення з підстав,
передбачених договором або законом.

Ці підстави, зазначені в ст. ст. 599, 600, 601,
604-609 ЦК України, не передбачають
підставою припинення зобов'язання
ухваленням рішення суду про
задоволення позовних вимог.

Отже наявність рішення про задоволення
позовних вимог про стягнення
заборгованості за відсутності
реального виконання боржником свого
зобов'язання (добровільного чи
примусового) не свідчить про
припинення договірних правовідносин
сторін й не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням
проведеним належним чином (ст.. 599 ЦК
України).

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України
розмір процентів та порядок їх сплати
за договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено,
що до відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору

Згідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

З аналізу ст.ст. 625,1048,1056-1 ЦК України
випливає, що кредитор (позикодавець)
має право на одержання процентів від
суми кредиту (позики) лише протягом
строку дії договору, а після його
закінчення, у разі прострочення
виконання грошового зобов'язання,
застосовуються положення ст. 625 ЦК.

У силу ч.1 ст.11 ЦК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь справі.

Таким чином, звернення до суду з
вимогою про повернення всіх сум за
кредитним договором у зв'язку з
порушенням умов договору не означає
односторонньої відмови від договору, а
є наслідком невиконання чи неналежного
виконання боржником своїх договірних
зобов'язань. Це спосіб
цивільно-правової відповідальності
боржника. Згодом, у разі невиконання
рішення суду, у кредитора виникає право
стягнути суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог статей 526, 599 ЦК України.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що позовні вимоги не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, так як ухвала про
затвердження мирової угоди і є судовим
рішенням, в якому врегульовано питання
заборгованості відповідачів перед
банком, тому у позивача виникає право
стягнути лише суми, передбачені ч. 2 ст.
625 ЦК України, оскільки ухвала
Дніпровського районного суду м. Києва
від 12.02.2013 року є чинною.

Посилання апелянта на те, що договір
поруки припинив свою дію є
безпідставними з огляду на наступне.

Частина четверта статті 559 ЦК України
передбачає три випадки визначення
строку ди поруки: протягом строку,
установленого договором поруки (перше
речення частини четвертої статті 559 ЦК
України); протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання, якщо кредитор
не пред'явить вимоги до поручителя
(друге речення частини четвертої
статті 559 ЦК України); протягом одного
року від дня укладення договору поруки
(якщо строк основного зобов'язання не
встановлено або встановлено моментом
пред'явлення вимоги), якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя (третє
речення частини четвертої статті 559 ЦК
України).

Результат аналізу зазначеної норми
права дає підстави для висновку про те,
що строк дії поруки (будь-який із
зазначених у частині четвертій статті
559 ЦК України) не є строком захисту
порушеного права, а є строком існування
суб'єктивного права кредитора й
суб'єктивного обов'язку поручителя,
після закінчення якого вони
припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку
(який є преклюзивним) жодних дій щодо
реалізації свого права за договором
поруки, зокрема й застосування судових
заходів захисту свого права (шляхом
пред'явлення позову), кредитор вчиняти
не може.

З огляду на преклюзивний характер
строку поруки й обумовлене цим
припинення права кредитора на
реалізацію даного виду забезпечення
виконання зобов'язань застосоване в
другому реченні частини четвертої
статті 559 ЦК України словосполучення
«пред'явлення вимоги» до поручителя
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання як умови чинності поруки
слід розуміти як пред'явлення
кредитором у встановленому законом
порядку протягом зазначеного строку
саме позовної, а не будь-які іншої
вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не
виключає можливості пред'явлення
кредитором до поручителя іншої
письмової вимоги про погашення
заборгованості за боржника, однак і в
такому разі кредитор може звернутися з
такою вимогою до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Таким чином, оскільки мирова угода була
затверджена 12.02.2013 року, з умовою її
виконання протягом 18 місяців, а з
позовом банк звернувся 23.07.2014 року, то
порука не є припиненою.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які посилаються сторони,
як на підставу своїх вимог та
заперечень підтверджених доказами,
перевірених в судовому засіданні,
оцінивши їх належність, допустимість, а
також достатність, взаємозв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, колегія суддів
приходить до висновку про скасування
рішення та закриття провадження у
справі.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 13 жовтня 2014 року скасувати.

Провадження у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Фідобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - закрити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: