Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"26" травня 2014 р. Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді:
БАРТАЩУК Л.П.

при секретарі:
Ізвольській С.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган
опіки та піклування Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Дніпровська районна в
м. Києві державна адміністрація про
виселення з зв'язку з самовільним
заняттям житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_2 звернувся з
позовом про виселення відповідача -
ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 і
зобов'язання відповідача не чинити
перешкод щодо вселення позивача та
його сім'ї в спірну квартиру,
посилаючись на наступні обставини.

Відповідно до ордеру № 013350 серії
Б, виданого 20.02.2013р. Дніпровською
районною в м. Києві державною
адміністрацією, ОСОБА_2 з сім'єю у
складі 7 осіб отримав право на заняття
жилого приміщення - ізольованої
2-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Ордер виданий на підставі
розпорядження Дніпровської районної в
м. Киві державної адміністрації №65 від
12.02.2013р.

Після отримання ордеру позивач
разом зі своєю сім'єю зареєструвалися у
зазначеній квартирі, проте, фактично
вселитися не змогли, оскільки
відповідач - ОСОБА_3 без належних
правових підстав на момент отримання
ордеру та на даний час фактично
проживає в квартирі, утримує у себе
ключі від вхідних дверей і створює тим
самим перешкоди у вселенні позивача з
родиною до квартири.

Як пояснив представник позивача
в судовому засіданні, ОСОБА_3
неодноразово звертався до суду з
позовами про недійсність ордеру,
виданого ОСОБА_2, про неправомірність
розпорядження Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації №65
від 12.02.2013р., про визнання за ним права
користування квартирою тощо, проте, на
даний час судовими рішеннями, які
набрали законної сили, встановлена
безпідставність цих позовів та
відсутність правових підстав у ОСОБА_3
на проживання у спірній квартирі.

Підтримавши з вищезазначених
підстав позовні вимоги, представник
позивача просив суд задовольнити
позов, не заперечував проти заочного
розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні 17.07.2013р. позов не визнав,
пояснивши, що не має наміру звільняти
квартиру, оскільки вважає незаконними
дії працівників районної в м. Києві
державної адміністрації на видачу
ордера позивачу, просив відкласти
розгляд справи для вирішення спору
мирним шляхом.

У наступні судові засідання, які
призначалися у даній справі,
відповідач не з'явився, направляв
клопотання про зупинення провадження у
справі до розгляду інших справ, проте,
письмових заперечень по суті
заявленого позову про виселення і
будь-яких доказів на спростування
викладених позивачем обставин суду не
надав, причини своєї неявки у судові
засідання також суду не повідомив.

Згідно ст. 224 ЦПК України, суд, у
разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
повідомлення про причини неявки, може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

З урахуванням наявних в матеріалах
справи доказів, що підтверджують
належне повідомлення відповідача про
час та місце судових засідань у справі,
згоди позивача на заочний розгляд
справи, суд у судовому засіданні
26.05.2014р. постановив ухвалу про заочний
розгляд справи.

Представники третіх осіб - Органа
опіки та піклування Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації у
судові засідання не з'явилися.

Орган опіки та піклування
направив до суду письмовий лист про
розгляд справи у відсутність його
представника і просив вирішити справу
з урахуванням інтересів неповнолітніх
дітей, а Дніпровська районна в м. Києві
державна адміністрація причини неявки
свого представника суду не повідомила,
будь-яких заяв до суду не направила.

Вислухавши у судовому засіданні
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку про задоволення
позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно
до ордеру № 013350 серії Б, виданого
20.02.2013р. Дніпровською районною в м.
Києві державною адміністрацією, ОСОБА_2
з сім'єю у складі 7 осіб отримав право
на заняття жилого приміщення -
ізольованої 2-кімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1.

Ордер виданий на підставі
розпорядження Дніпровської районної в
м. Киві державної адміністрації №65 від
12.02.2013р.

Після отримання ордеру позивач
разом із своєю сім'єю зареєструвалися у
зазначеній квартирі, що
підтверджується довідкою за формо №3
від 20.03.2013р. №575.

Натомість, фактично в квартиру
позивач з родиною вселитися не змогли ,
оскільки відповідач ОСОБА_3 на момент
отримання позивачем ордеру і на даний
час фактично проживає в квартирі,
зберігає у себе ключі від вхідних
дверей до квартири і не допускає
позивача у квартиру.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не спростовані
зазначені позивачем обставини.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративні справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 05.12.2013р. у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, 3-і особи:
ОСОБА_2, Комунальне підприємство по
утриманню житлового господарства
Дніпровського району м. Києва про
визнання ордеру недійсним, яке набрало
законної сили 06.02.2014р., встановлено, що
позивачем в судовому засіданні не
надано жодного документу, який міг би
підтвердити правомірність зайняття
квартири АДРЕСА_1. Крім того, позивачем
не надано жодного доказу на
підтвердження поважності причин
проживання та користування спірною
квартирою, оскільки рішенням
Апеляційного суду міста Києва від
01.03.2012 року скасовано рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 16.01.2011 року про визнання за
ОСОБА_3 право користування
вищевказаною квартирою.

Судом вирішено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовити,
оскільки відсутні підстави для
визнання ордеру від 20.02.2013 року,
виданого ОСОБА_2, недійсним.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
10.04.2013р. у адміністративній справі за
позовом ОСОБА_3 до Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації , третя особа - ОСОБА_2 про
скасування розпорядження №65 від
12.02.2012р. в частині, яка набрала законної
сили 22.05.2014р., встановлено, що жодних
розпоряджень, ордерів, договорів тощо,
що могло б давати правові підстави
проживати у вказаній квартирі позивачу
(ОСОБА_3) не надавалось. Уповноваженими
органами не приймалось рішень про
надання дозволу позивачу ОСОБА_3
проживати в квартирі , а позивачем не
подано до суду жодного документу, який
би свідчив про наявність правових
підстав для його проживання в квартирі
за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що станом на
день винесення оскаржуваного
розпорядження, позивач ОСОБА_3
проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1
безпідставно.

Відповідно до ст. 47 Конституції
України кожен має право на житло. Ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону та
рішення суду.

За нормами статті 9 Житлового
Кодексу Української РСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підставі в порядку, передбачених
законом.

Житлові права охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового
Кодексу Української РСР, - осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

Згідно з ч. 3 ст. 109 Житлового Кодексу
Української РСР, - якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Оскільки судовими рішеннями, які
набрали законної сили, встановлена
законність ордера № 013350 серії Б,
виданого ОСОБА_2, правомірність
розпорядження №65 від 12.02.2013р.
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації;
безпідставність проживання ОСОБА_3 у
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, а
проживання ОСОБА_3 створює перешкоди
позивачу у користуванні житлом , позов
ОСОБА_2 про виселення відповідача та
зобов'язання його усунути перешкоди
при вселенні в квартиру, є
обґрунтованим і таким, що підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 47 Конституції України,
ст.ст. 9, 61, 109, 116 ЖК Української РСР,
ст.ст. 10, 57-61, 88, 208-209, 212-215, 218, 222, 223, 224-226, 294
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Орган опіки та піклування
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації про виселення
з зв'язку з самовільним заняттям
житлового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити
перешкод ОСОБА_2 у вселенні в квартиру
АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду міста Києва через Дніпровський
районний суд міста Києва протягом
десяти днів після його проголошення в
судовому засіданні, а учасниками
судового розгляду, які не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення рішення, - протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: