АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 22-ц/796/6961/2014 Головуючий у
1 - й інстанції: МаліновськаВ.М.
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

22 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_22 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 10 квітня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 третя особа: Служба у справах
дітей Шевченківської районної в місті
Києві державної адміністрації про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л
а:

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 10 квітня 2014 року
ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_7 третя
особа: Служба у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_22
звернулася до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 10 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду є незаконним, ухвалене на
основі неповного з'ясування всіх
обставин справи. Вказує на те, що судом
1-ї інстанції не взято до уваги того
факту, що відповідачі не проживали у
спірній квартирі протягом 4 років, що
підтверджується відповідними актами
та показаннями свідків. У спірну
квартиру вселилися лише у грудні 2013
року після звернення позивача до суду з
позовом про визнання ОСОБА_6, ОСОБА_7
такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням.
Поза увагою суду 1-ї інстанції також
залишився той факт, що ОСОБА_3
зареєструвала ОСОБА_6 в спірній
квартирі не з власного бажання, а на
підставі рішення суду. Судом 1-ї
інстанції також не взято до уваги, що
ОСОБА_6 на праві власності належить
хата в селі Мирне, Горохівського
району, Волинської області та квартира
в місті Житомир. Крім того, суд 1-ї
інстанції необґрунтовано відмовив
позивачу в задоволенні клопотань про
витребування інформаційної довідки з
державного реєстру прав в
Реєстраційній службі Головного
управління юстиції у Житомирській
області та про виклик свідків для
доведення наявності у відповідача на
праві власності іншого майна. Судом 1-ї
інстанції також неправильно
застосовано до спірних правовідносин
норми матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_6 та її
представник ОСОБА_8 проти доводів
апеляційної скарги заперечували
посилалась на те, що вони є
безпідставними, а ухвала суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону.

Представник Служби у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації Скопич
ДаріяІгорівна проти доводів
апеляційної скарги також заперечувала
посилалась на те, що вони є
безпідставними, а рішення суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону.

Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_22 в
судове засідання не з'явилась, про день
та час слухання справи судом
повідомлена у встановленому законом
порядку. 21 травня 2014 року на адресу
Апеляційного суду міста Києва подала
клопотання про відкладення розгляду
справи на іншу дату в зв'язку з
складанням кваліфікаційного іспиту на
право зайняття адвокатською
діяльністю.

ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в судове засідання не
з'явились, про день та час слухання
справи судом повідомлені у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомили, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу у відсутності учасників
процесу, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що на підставі
ордеру №112610 від 16 грудня 1963 року
ОСОБА_10 отримав право на зайняття 2-х
кімнат в квартирі АДРЕСА_1 разом з
членами сім'ї: ОСОБА_11 - дружина, ОСОБА_12
- дочка.

ОСОБА_3 та ОСОБА_10 перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
двох синів: ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2.

03 січня 1974 року ОСОБА_3 було
зареєстровано в АДРЕСА_1.

Після смерті чоловіка ОСОБА_10 в 2000 році
ОСОБА_3 перевела на своє ім'я особовий
рахунок квартири АДРЕСА_1. Дана
квартира не приватизована та перебуває
на балансі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Київжитлосвіт».

Судом також встановлено, що в 1998 році
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 одружилися, від шлюбу
мають трьох дітей: ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_17,
ІНФОРМАЦІЯ_6. Цього ж 1998 року ОСОБА_6
вселилася в квартиру АДРЕСА_1.

На підставі рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 06 лютого
2001 року за ОСОБА_7 було визнано право
на житлове приміщення в квартирі
АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 27 жовтня 2005 року за
ОСОБА_6 було визнано право на житлове
приміщення в квартирі АДРЕСА_1.

З довідки форми №3, виданоїТовариством
з обмеженою відповідальністю
«Київжитлосвіт» №731 від 05.08.2013 року
вбачається, що квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_3 (власник
особового рахунку, зареєстрована з
03.01.1974 р.), ОСОБА_14 (син, зареєстрований з
15.08.1996 р.), ОСОБА_7 (син, зареєстрований з
06.03.2001 р.), ОСОБА_15 (онук, зареєстрований
15.03.2001 р.), ОСОБА_16 (онук, зареєстрований
з 08.11.2001 р.), ОСОБА_6 (дружина сина,
зареєстрована з 19.01.2006 р.), ОСОБА_17 (онук,
зареєстрований з 19.04.2007 р.).

12 липня 2012 року, 16 липня 2013 року, 27
вересня 2013 року було складено акти про
відсутність (не проживання) ОСОБА_7,
ОСОБА_6, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 за
місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1.
Дані акти складені комісією у складі:
майстра т/д ОСОБА_18, майстра т/д ОСОБА_19,
бригадира ОСОБА_20

З досліджених в судовому засіданні
доказів встановлено, сторонами не
заперечується, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
і ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки,
наявні конфліктні ситуації з приводу
їх спільного проживання в АДРЕСА_1.

Так, зокрема в матеріалах справи є
письмові пояснення сусідки сторін
ОСОБА_21, проживаючої за адресою:
АДРЕСА_1, з яких вбачається, що в серпні
2011 року вона бачила як з квартири
АДРЕСА_1 на смітник виносили речі, які
належали ОСОБА_6 та її трьом дітям. Дана
сусідка також була свідком
неодноразових сварок та образ в
сторону ОСОБА_6 та її трьох дітей, а
також викликів міліції за результатами
таких інцидентів.

У в'язку з загостренням ситуації, яка
склалася між сторонами та неможливістю
винайняти тимчасове житло в м.Києві,
ОСОБА_6 змушена була в червні 2013 року
придбати будинок в селі Мирне,
Горохівського району, Волинської
області.

В даному будинку ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 проживали
без реєстрації в період з 01.04.2013 року по
10.12.2013 року.

В грудні 2013 році сім'я ОСОБА_17
повернулася проживати до міста Києва.
ОСОБА_15 було зараховано до 8-го класу
вечірньої (змінної) школи №20, ОСОБА_16 -
до 6-го класу середньої
загальноосвітньої школи №169
Шевченківського району міста Києва,
ОСОБА_17 - до 1-го класу Київської
середньої спеціалізованої музичної
школи-інтернату імені Лисенка. Крім
того, ОСОБА_15 та ОСОБА_17 з грудня 2013 року
займаються в гуртках бального танцю
при ДБК «Юний артемівець».

Оскільки повернення в грудні 2013 року
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та
ОСОБА_17 на проживання до АДРЕСА_1
спричинило ОСОБА_3 незручності та
викликало погане самопочуття, то 23
грудня 2013 року вона звернулася до суду
з позовом про визнання ОСОБА_6, ОСОБА_7
та їх дітей такими, що втратили право
користування спірним житловим
приміщенням.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні
даних позовних вимог, суд 1-ї інстанції
виходив з того, що вони є
безпідставними і правових підстав для
їх задоволення немає.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом. Житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони здійснюються в
суперечності з призначенням цих прав
чи з порушенням прав інших громадян або
прав державних і громадських
організацій.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. До членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Якщо вказані особи перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Згідно із ст. 65 ЖК України, особи, що
вселились в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування приміщенням, якщо при
вселенні між цими особами, наймачем та
членами його сім'ї, які проживають
разом з ним, не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, крім випадків передбачених
цією статтею.

Частиною 2 вказаної статті визначено,
що якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пленум Верховного Суду України в п. 9
постанови «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» №2 від
12.04.1985 року роз'яснив, що вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселились до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані (зареєстровані) вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, тощо.

В п. 10 вказаної Постанови звернуто
увагу на те, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно
з'ясувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відряджені, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк. Коли
відсутній повернувся на жилу площу за
згодою членів сім'ї, його не можна
вважати таким, що втратив право на
житлову площу. Якщо ж він вселився в
жиле приміщення всупереч волі членів
сім'ї і був відсутній понад встановлені
строки без поважних причин, то суд
вправі визнати його таким, що втратив
право на жилу площу.

З урахуванням встановлених обставин
справи та вказаних норм права, колегія
суддів погоджується з висновком суду
1-ї інстанції про відсутність правових
підстав для задоволення вимог позивача
про визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та їх
трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_15,
ОСОБА_16 та ОСОБА_17 такими, що втратили
право користування жилим приміщенням,
оскільки достовірно встановлено, що
вони не проживали в АДРЕСА_1 з поважних
причин, а саме: у зв'язку з
конфліктними стосунками з позивачем,
яка чинила їм перешкоди в користуванні
спірною квартирою. Дані причини
відсутності відповідачів в спірній
квартирі в період з 01.04.2013 року по 10.12.2013
року є поважними.

Крім того, відповідно до частин 3, 4
статті 29 ЦК України місцем проживання
фізичної особи у віці від десяти до
чотирнадцяти років є місце проживання
її батьків (усиновлювачів) або одного з
них, з ким вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про охорону дитинства» діти - члени
сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

Відповідно до положення ч.1 ст. 3
Конвенції ООН «Про права дитини», ч.ч.7, 8
ст.7 СК України при вирішення будь-яких
питань щодо дітей суд повинен
керуватися максимальним забезпеченням
інтересів дітей.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є батьками трьох
неповнолітніх дітей ОСОБА_15,
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_6, які зареєстровані
та фактично на даний час проживають в
АДРЕСА_1. Сторонами не заперечується
той факт, що діти постійно проживають
разом з матір'ю.

Таким чином, визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1, фактично буде
зачіпати інтереси їх малолітніх дітей,
оскільки позбавить їх батьків права
проживати разом з їх дітьми.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд 1-ї
інстанції обґрунтовано відмовив в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 третя особа: Служба у
справах дітей Шевченківської районної
в місті Києві державної адміністрації
про визнання осіб такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом 1-ї інстанції не взято до уваги
того факту, що відповідачі не проживали
у спірній квартирі протягом 4 років,
колегія суддів вважає безпідставними,
з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
стаття 60 ЦПК встановлено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, заперечень,
крім випадків, установлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ні суду 1-ї інстанції, ні суду
апеляційної інстанції позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
які б підтверджували факт не
проживання відповідачів в спірній
квартирі на протязі 4 років.

Колегія суддів не розцінює наявні в
матеріалах справи акти про відсутність
(не проживання) ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17 за місцем реєстрації в
квартирі АДРЕСА_1 від 12 липня 2012 року,
від 16 липня 2013 року, від 27 вересня 2013
року як належні та допустимі доказами,
які підтверджують факт відсутності
відповідачів за місцем проживання.

Так, дані акти були складені комісією у
складі: майстра т/д ОСОБА_18, майстра т/д
ОСОБА_19, бригадира ОСОБА_20 Проте, в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази на підтвердження того, що дані
посадові особи офіційно були запрошені
для огляду квартири позивача, також
відсутні дані про те, де саме складено
дані акти, чи дійсно було оглянуте
спірне житлове приміщення, відсутня
вказівка з якого саме періоду
відповідачі не проживають в спірній
квартирі. А в акті від 27.09.2013 року
взагалі відсутні посилання на покази
осіб, які мали підтвердити факт не
проживання відповідача за вказаною
адресою.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що суд 1-ї
інстанції залишив поза увагою той факт,
що ОСОБА_3 зареєструвала ОСОБА_6 в
спірній квартирі не з власного бажання,
а на підставі рішення суду, оскільки
реєстрація відповідача в спірній
квартирі на підставі рішення суду є
законною і не є підставою для визнання
її такою, що втратила право на
користування спірним житловим
приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_6 на праві власності належить
хата в селі Мирне, Горохівського
району, Волинської області та квартира
в місті Житомир, колегія суддів вважає
необґрунтованими, з огляду на таке.

В позовній заяві про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням (квартирою,
будинком), позивач має вказати
обставини, які вказують на
незацікавленість особи в утриманні
квартири, її недогляді, втраті до неї
будь-якого інтересу. Такими
обставинами можуть бути: обставина не
сплати відповідачем комунальних
платежів, не отримання кореспонденції
за адресою місця його постійного
проживання, відсутність в квартирі
особистих речей відповідача, втрату
інтересів до майна, не проведення
поточних ремонтів та ін.

З матеріалів справи вбачається,
позивачем не заперечується, що
особисті речі ОСОБА_6 та її дітей
постійно перебували в квартирі
АДРЕСА_1, відповідач здійснила заміну
вікна в спірній квартирі. Дані факти
свідчать про наявність інтересу
відповідача до спірної квартири та
участь останньої в її утриманні.

Наявність іншого житла, яке не є місцем
постійного проживання відповідачів та
тимчасове не проживання відповідачів в
спірній квартирі з поважних причин, не
є підставою для визнання ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та їх неповнолітніх дітей
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням.

Твердження апелянта про те, що суд 1-ї
інстанції фактично не вдавався до
оцінки доказів наявних у даній справі
та не здійснював аналізу фактичних
обставин справи, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки суд 1-ї
інстанції дотримався встановленого
ст.212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого суд на
підставі всебічного, повного й
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_22 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_22 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 10 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: