Ухвала іменем україни 22 жовтня 2014 року

м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів:
Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відділу
державної виконавчої служби
Суворовського районного управління
юстиції у м. Херсоні, Приватного
підприємства «Нива-В.Ш.»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Інвестиційно-лізингова компанія
«Рента», третя особа - Публічне
акціонерне товариство «Марфін Банк»,
про визнання недійсними прилюдних
торгів, протоколу прилюдних торгів,
скасування акта державного виконавця
про реалізацію предмета іпотеки з
прилюдних торгів, свідоцтва про право
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Суворовського
районного суду м. Херсона від 05 червня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 16 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи збільшила, та
остаточно просила визнати недійсними
прилюдні торги від 17 квітня 2014 року,
скасувати протокол проведення
прилюдних торгів, акт державного
виконавця про проведення прилюдних
торгів та свідоцтво про право
власності на придбане на прилюдних
торгах майно. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що 17 квітня 2014 року
відбулися прилюдні торги з реалізації
належного позивачу арештованого
іпотечного майна - нежитлових
приміщень АДРЕСА_1. Позивач вважає, що
вказані торги відбулися з грубим
порушенням законодавства, зокрема
реалізація майна проведена на підставі
незаконно визначеної початкової
вартості, оскільки вартість майна була
явно заниженою та на момент проведення
прилюдних торгів пройшов
шестимісячний строк дії оцінки майна.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 05 червня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 16 липня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
позивач не довів порушення свого права,
а оскаржувані прилюдні торги були
проведені відповідно до вимог Закону
України «Про виконавче провадження» та
Тимчасового положення про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 27
жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове
положення).

При цьому, виходячи з результатів
аналізу Закону України «Про виконавче
провадження» та Тимчасового положення,
суд визнав необґрунтованими доводи
позивача щодо реалізації майна за
незаконно визначеною початковою
вартістю у зв'язку з тим, що на момент
проведення прилюдних торгів пройшов
шестимісячний строк оцінки майна,
оскільки, як вважав суд, звіт про оцінку
майна у виконавчому провадженні
повинен бути чинним на момент подачі
державним виконавцем заявки на його
реалізацію, тобто початкова ціна майна,
що реалізується, визначається на
підставі експертної оцінки, чинної на
момент подачі заявки на його
реалізацію.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Порядок реалізації арештованого майна
передбачено Законом України «Про
виконавче провадження», Інструкцією
про проведення виконавчих дій,
затвердженою наказом Міністерства
юстиції України від 21 квітня 2005 року
№ 74/5 (далі - Інструкція), та Тимчасовим
положенням. Питання реалізації
іпотечного майна регулюється також
нормами Закону України «Про іпотеку».

За змістом ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що згідно з цим Законом
підлягають примусовому виконанню.

Примусова реалізація заставленого
майна як стадія виконавчого
провадження є сукупністю
правовідносин (урегульованих Законом
України «Про виконавче провадження»,
ЦК України та іншими
нормативно-правовими актами), які в
процесі примусового виконання
виникають і реалізуються між органами
й посадовими особами, які здійснюють
примусову реалізацію судових рішень,
та особами, які беруть участь у
виконавчому провадженні чи
залучаються до проведення виконавчих
дій відповідно до Закону.

Частиною 3 ст. 62 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
майно передається на реалізацію за
ціною та в порядку, визначеними ст. 58
цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України
«Про виконавче провадження»
визначення вартості майна боржника
проводиться державним виконавцем за
ринковими цінами, що діють на день
визначення вартості майна. Для оцінки
за регульованими цінами, оцінки
нерухомого майна, транспортних
засобів, повітряних, морських та
річкових суден державний виконавець
залучає суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання, який
провадить свою діяльність відповідно
до Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні».

Частинами 2, 3, 4 ст. 58 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено
право сторін виконавчого провадження
оскаржити результати оцінки майна та
порядок їх оскарження до передачі
майна на реалізацію.

У разі коли сторона виконавчого
провадження не реалізувала своє право
оскарження звіту суб'єкта оціночної
діяльності в передбачений законом
строк, цей звіт про оцінку майна
набуває чинності і є підставою для
реалізації майна з прилюдних торгів за
початковою ціною, визначеною у звіті (ч.
5 ст. 58, ч. 3 ст. 62 Закону України «Про
виконавче провадження»,
ч. 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку).

Пунктом 3.2 Тимчасового положення
передбачено, що спеціалізована
організація проводить прилюдні торги
за заявкою державного виконавця, в якій
зазначається початкова вартість майна,
що виставляється на торги, за
експертною оцінкою, та інші відомості,
передбачені Інструкцією.

Разом із тим відповідно до ч. 5 ст. 58
Закону України «Про виконавче
провадження» звіт про оцінку майна у
виконавчому провадженні вважається
чинним протягом шести місяців з дня
його підписання суб'єктом оціночної
діяльності - суб'єктом господарювання.
Після закінчення цього строку звіт
втрачає чинність і оцінка майна
проводиться повторно.

Виходячи з результатів аналізу ч. 5 ст. 58
Закону України «Про виконавче
провадження», пункту 3.2 Тимчасового
положення, слід дійти висновку, що звіт
про оцінку майна є чинним, якщо від дня
його підписання до дня проведення
прилюдних торгів пройшло не більше
шести місяців. Після збігу цього строку
обов'язковою умовою призначення і
проведення прилюдних торгів є
отримання нового звіту про оцінку
майна.

Проведення прилюдних торгів з
реалізації майна за ціною, визначеною
звітом про оцінку майна, який втратив
чинність, є порушенням
ч. 5 ст. 58 Закону України «Про
виконавче провадження» та підставою
для визнання таких торгів недійсними.

Такого висновку дійшов Верховний Суд
України та свою правову позицію з цього
питання виклав у постанові від 01 жовтня
2014 року у справі № 6-147цс14, яка в силу
вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України; суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

З огляду на вищезазначене не є
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції, з яким помилково погодився
апеляційний суд, про відмову в
задоволенні позову.

Відхиляючи апеляційну скаргу,
апеляційний суд на порушення
ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, а також законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору; в
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що судом апеляційної
інстанції порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, тому колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
постановлена у справі ухвала
апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 16 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак