У х в а л а

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.,

Євтушенко
О.І., Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Полтавської області від 2 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ
«Акцент-Банк») звернулося до суду із
позовом до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог
зазначало, що 1 грудня 2007 року між ПАТ
«Акцент-Банк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір

№ ABH5RX02810026, за умовами якого останній
отримав кредит в розмірі

2 556 грн. Позивачем зобовʼ?язання за
умовами кредитного договору виконані,
однак відповідач взяті на себе
зобовʼ?язання за вказаним кредитним
договором належним чином не виконав, у
звʼ?язку із чим утворилась
заборгованість. Тому ПАТ «Акцент-Банк»
просило стягнути заборгованість за
кредитним договором.

Рішенням Решетилівського районного
суду Полтавської області від

25 листопада 2013 року у задоволенні
позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 2 квітня

2014 року рішення Решетилівського
районного суду Полтавської області від
25 листопада 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позовні
вимоги ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Акцент-Банк» заборгованість за
кредитним договором від 1 грудня 2007
року № ABH5RX02810026 в розмірі 18 359 грн 60 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь

ПАТ «Акцент-Банк» судовий збір в
розмірі 292 грн 66 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Полтавської області від 2 квітня 2014
року та залишити в силі рішення
Решетилівського районного суду
Полтавської області від

25 листопада 2013 року, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивачем не пропущено строк
позовної давності, а тому позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.
214 ЦПК України під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Таким вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає, виходячи з
наступного.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що згідно умов
кредитного договору, укладеного 1
грудня 2007 року, між ПАТ «Акцент-Банк» та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір
строком на 24 місяці (по 1 грудня 2009 року),
згідно з умовами якого останній
отримав кредит в розмірі 2 556 грн 80 коп.
зі сплатою відсотків у розмірі 1 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, щомісячної винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 93 грн 29 коп. та одноразової
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 426 грн (а. с. 6).

Отримавши кредит, відповідач з першого
місяця належним чином не виконував
умови договору, а з квітня 2008 року і до
часу звернення ПАТ «Акцент-Банк» з
позовними вимогами до суду не вносив
жодних сум в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
(а. с. 4-5).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Відповідно до положень ст. 257 та ч. 3 ст.
267 ЦК України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
та позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення, що
було зроблено представником
відповідача під час розгляду справи
судом першої інстанції.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) визначено, що терміни
позовної давності за вимогами про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю 5 років.

Однак згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Позивач звернувся до суду 10 жовтня 2013
року, тобто поза межами строку позовної
давності.

Заперечуючи про заявлених позовних
вимог, відповідачем на адресу суду
надано заяву про застосування строку
позовної давності (а. с. 33).

Згідно п. 31 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня

2012 року «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» із змінами та
доповнення згідно постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 7 Про
внесення змін і доповнень до постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи,
що ЦК не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням строку позовної давності,
при вирішенні таких спорів, суди
повинні враховувати положення ЦК про
позовну давність. Оскільки зі спливом
строків позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Отже, при вирішенні спору апеляційний
суд у порушення статей 213, 214 ЦПК України
на вказане уваги не звернув, фактичні
обставини не встановив, не застосував
закон, що регулює правовідносини, які
виникли між сторонами, не перевірив
належним чином розрахунок
заборгованості ОСОБА_3, не встановив, чи
вірно судом першої інстанції
застосовано норми матеріального права,
не надав належної оцінки умовам
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт),
оскільки останні не містять підпису
відповідача, що підтверджувало б те, що
останній ознайомився зі змістом, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвали апеляційного суду з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 2 квітня

2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Н.А.
Горелкіна Є.П. Євграфова О.І.
Євтушенко В.І. Журавель