Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4338/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кляшторний
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_4 на
рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 10 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - ОСОБА_6, про
стягнення аліментів на неповнолітню
дитину,-

ВСТАНОВИЛА :

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду із
вказаним позовом до ОСОБА_5 В
обґрунтування позову послалася на те,
що вона та відповідач по справі
перебували у шлюбі з 30.03.2002 р. Від шлюбу
мають дочку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 Шлюб
між ними розірваний 24.07.2009 р. Вони не
живуть однією сім'єю, не ведуть спільне
господарство. Після припинення
сімейних відносин з відповідачем,
дочка повністю знаходиться на її
утриманні. Відповідач не надає
допомоги на утримання та виховання
дитини, а в неї недостатньо коштів на
одноособове утримання їх дитини. Крім
того зазначила, що відповідач офіційно
ніде не працює, проте має значний
неофіційний дохід, але ухиляється від
утримання доньки та сплаті аліментів.
На підставі викладеного просила суд
стягнути з відповідача на свою користь
на утримання неповнолітньої дочки
аліменти у твердій грошовій сумі у
розмірі 1500 грн. щомісяця, починаючи від
дня пред'явлення позову і до
досягнення дочкою повноліття.

Представник позивачки за довіреністю в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала в повному обсязі та просила
їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти
позову заперечував, зазначивши, що
представником позивачки не надано
належних доказів того, що дитина мешкає
саме з позивачкою та знаходиться на її
утриманні. Місце перебування дитини
позивачкою не зазначено та не
визначалося під час розірвання шлюбу.
Йому відомо, що позивачка виїхала на
постійне місце проживання за кордон. З
нею та дитиною він не має можливості
спілкуватися. За вказаною у позові
адресою позивачка не проживає, доказів,
що дитина знаходиться на її утриманні
та проживає разом з нею немає, тому йому
невідомо, кому і куди він буде
сплачувати аліменти.. На підставі
вищевикладеного просив суд відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Третя особа, яка є нинішньою дружиною
відповідача, у судовому засіданні
підтримала думку відповідача. При
цьому пояснила, що вони з чоловіком
намагалися з'ясувати місце знаходження
дитини для надання матеріальної
допомоги, але позивачка вивезла дитину
за кордон та не дає можливості
спілкуватися з нею.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 10 вересня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_6, про стягнення аліментів на
неповнолітню дитину - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
особі представника за довіреністю
ОСОБА_4, пославшись на неповне
з'ясування судом обставин, які мають
значення для справи; порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення
про задоволення позову.

Судові витрати, пов'язані з
розглядом справи, стягнути з ОСОБА_5 на
користь держави.

Заслухавши суддю-доповідача,
вивчивши матеріали справи, доводи
учасників процесу, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню за таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як встановлено судом і таке вбачається
з матеріалів справи, сторони по справі
перебували у зареєстрованому шлюбі з
30.03.2002 р. по 24.07.2009 р., що підтверджується
копіями свідоцтв про одруження та
розірвання шлюбу (а.с.3-4). Від шлюбу
сторони мають спільну дитину - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією
свідоцтва про народження, виданого
Шевченківським відділом РАЦС ЗМУЮ
повторно 12.03.2009 р. (а.с.5).

Відмовивши у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з наступного.

Положення ст.180 СК України
передбачають обов'язок батьків
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» роз'яснено, що за
відсутності домовленості між батьками
про сплату аліментів на дитину той із
них, з ким вона проживає, вправі
звернутися до суду з відповідним
позовом….

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, на
підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В позовній заяві зазначено місце
проживання позивачки - АДРЕСА_1. При
цьому, до поданої позовної заяви не
додано будь-яких доказів на
підтвердження факту проживання
позивачки та дитини за зазначеною
адресою. Також не додано доказів на
підтвердження факту знаходження
дитини ОСОБА_7, 2005 року народження на
утриманні її матері ОСОБА_3.

Відповідно до довідки № 72 про склад
сім'ї та реєстрації місця проживання,
виданої 15.08.2014 року Центром
обслуговування абонентів № 3 МКП
«Основаніє», за адресою - АДРЕСА_1
зареєстрована ОСОБА_8, 1954 року
народження та її родина складається з
сина - ОСОБА_9, 1992 року народження.

За відомостями адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6
знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 в
2009 році в Німеччину в м. Дрезден.

У 2009 році відповідачем був наданий
позивачці нотаріально посвідчений
дозвіл (згода) на виїзд її разом з їх
дочкою у Німеччину.

Відповідно до відповіді, наданої
консульським відділом на запит
відповідача № 61212/19-571/1-1220вих-14 від
31.07.2014 року, «…ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_7 на
консульському обліку у Посольстві не
перебували й не перебувають,
відповідно, установа не володіє
інформацією щодо їхнього місця
проживання…» (копія листа додається).

Згідно довідці виданій Генеральним
консульством України в Мюнхені, ОСОБА_7
зареєстрована громадянкою України. Але
даних про місце її проживання не
вказано.

Зазначені довідки спростовують факт
проживання позивачки за адресою
АДРЕСА_1. та не підтверджують факт
проживання дитини разом з позивачкою.

Статтею 9 Конвенції про права дитини
визначено, що держави-учасниці
забезпечують те, щоб дитина не
розлучалася з батьками всупереч їх
бажанню, за винятком випадків, коли
компетентні органи згідно з судовим
рішенням, визначають відповідно до
застосовуваного закону і процедур, що
таке розлучення необхідне в
якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права
дитини, батьки несуть основну
відповідальність за виховання дитини.
Найкращі інтереси дитини є предметом
їх основного піклування.

Відповідно до положень ст. 141 СК
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини; розірвання
шлюбу між батьками, проживання їх
окремо від дитини не впливає на обсяг
їхніх прав та не звільняє від
обов'язків щодо дитини,

Згідно із ст.12 Закону України «Про
охорону дитинства» виховання в сім'ї є
першоосновою розвитку особистості
дитини. На кожного з батьків
покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону
України «Про охорону дитинства»
дитина, яка проживає окремо від батьків
або одного з них, має право на
підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих
контактів. Батьки, які проживають
окремо від дитини, зобов'язані брати
участь у її вихованні і мають право
спілкуватися з нею.

На час розгляду справи місце
проживання позивачки ОСОБА_3 та дитини
ОСОБА_7 не було належним чином
встановлено. Позивачкою не надано суду
доказів проживання дитини саме з нею та
знаходження дитини на її утриманні.

Враховуючи викладене та той факт, що
представник позивачки діяв на підставі
довіреності, виданої у лютому 2006 року,
тобто понад 8 років потому та на цей час
не має інформації щодо місяця
фактичного проживання позивачки та
дитини, за відсутності документально
підтвердженої інформації щодо місця
проживання дитини та знаходження її на
утриманні ОСОБА_3, вимоги щодо
стягнення з відповідача аліментів на
користь позивачки, суд вірно вважав не
обґрунтованими.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що судом першої
інстанції з'ясовані всі обставини
справи, які мають істотне значення для
правильного вирішення спору, дана
належна оцінка письмовим доказам у
сукупності з доводами сторін, висновки
суду відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
аналогічні доводам представника
позивачки в суді першої інстанції, не
спростовують висновки суду першої
інстанції, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення позову немає.

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 10 вересня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: