Справа № 755/525/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарях - Лисенку М.В.,
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києві,
цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», приватного
нотаріуса Київського нотаріального
округу ОСОБА_3, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог, щодо
предмету позову: Виконавчий комітет
Дніпровської районної ради Відділ
опіки та піклування, ОСОБА_4, Служба у
справах дітей Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації, про
визнання недійсним іпотечного
договору, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва,
з позовом, в якому просить суд: визнати
недійсним, іпотечний договір від 02
серпня 2007 року укладений між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 за реєстровим № 814,
предметом якого є двокімнатна квартира
АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 02 серпня 2007 року між
Акціонерним комерційним банком
«ТАС-Комерцбанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Сведбанк», яке в свою чергу відступило
право вимоги за іпотечним договором
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір № 2608/0807/71-008,
за умовами якого останній отримав
кредит у розмірі 119 000,00 доларів США на
строк з 02 серпня 2007 року по 01 серпня 2032
року, зі сплатою відсотків за
користування кредитними коштами у
розмірі 9,5% річних. В рахунок
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором 02 серпня
2007 року між відповідачем та третьою
особою був укладений іпотечний договір
№ 814, що посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про що
зроблено відповідний запис в реєстрі
за № 814. За умовами вказаного договору
іпотеки в іпотеку відповідачу передана
двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка
забезпечує виконання в повному обсязі
зобов'язання за кредитним договором
щодо сплати процентів, неустойки,
вчасного та у повному обсязі погашення
основної суми боргу за кредитами.
Іпотечна квартира належить ОСОБА_4 на
праві власності на підставі договору
купівлі-продажу, зареєстрованого в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 24
вересня 2007 року за реєстровим № 4035.
Вважає, що оскаржуваний іпотечний
договір є недійсним, оскільки в
іпотечній квартирі на момент укладення
іпотечного договору були прописані та
проживали вона та її новонароджений
син - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується наступними
документами: довідкою № 503 від 27
листопада 2013 року виданою ЖРЕО № 415;
довідкою для дільничого терапевта від
27 липня 2007 року; довідкою Управління
праці та соціального захисту населення
Дніпровської районної адміністрації м.
Києва № 5945 від 04 грудня 2013 року. Іншого
житла, окрім іпотечної квартири, на час
укладення іпотечного договору та після
його укладення родина не має, тобто і її
неповнолітня дитина не мала та не має
на даний час іншого житла. Вважає, що
при укладенні іпотечного договору були
порушені вимоги законодавства, а саме,
не отримано згоду органу опіки та
піклування на укладення правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації. Станом на дату укладення
спірного іпотечного договору, а саме 02
серпня 2007 року неповнолітня дитина
проживала за адресою: квартира АДРЕСА_1.
ЇЇ неповнолітній син - ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 і на даний час проживає та
зареєстрований в іпотечній квартирі,
про що свідчить довідка № 503 від 27
листопада 2013 року виданою ЖРЕО № 415.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала в повному обсязі,
просила позов задовольнити. Пояснила
суду, що під час укладення іпотечного
договору відповідачем були порушені
права її неповнолітньої дитини, яка
проживала в спірній квартирі на момент
укладення договору. В той же час,
зазначила, що не повідомляла банку
відомості про проживання дитини в
квартирі.

Представник відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» в
судове засідання не з'явився, про день,
час та місце судового розгляду
повідомлявся належним чином, суд про
причини неявки не повідомив.

Представник відповідача Приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнав, з підстав
викладених у запереченнях, пояснив
суду, що у заяві про надання згоди на
укладення договору іпотеки, наданої
позивачем, останньою було зазначено, що
прав малолітніх при укладенні договору
іпотеки порушено не буде. Крім того,
свідоцтво про народження дитини було
видано 07 серпня 2007 року, в той час як
договір іпотеки укладено 02 серпня 2007
року.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив позов
задовольнити, пояснив, що вони з
позивачем не повідомляли під час
укладення договору іпотеки сторін про
народження дитини, так як нотаріус не
роз'яснив такого обов'язку.

Уповноважений представник третьої
особи - виконавчого комітету
Дніпровської районної ради Відділ
органу опіки та піклування в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце судового розгляду повідомлявся
належним чином, суд про причини не явки
не повідомив.

Уповноважений представник третьої
особи Служби у справах дітей
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації в судове
засідання не з'явився, подав до суду
заяву, з проханням розглядати справу у
їх відсутність.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність представника відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» та
представників третіх осіб -
виконавчого комітету Дніпровської
районної ради Відділ органу опіки та
піклування та Служби у справах дітей
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані у справі докази в їх
сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного
кодексу України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 02
серпня 2007 року між Акціонерним
комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
№ 2608/0807/71-008, відповідно до умов якого
Акціонерний комерційний банк
«ТАС-Комерцбанк» зобов'язався надати
ОСОБА_4 грошові кошти у вигляді кредиту
у розмірі 119 000 доларів США, на строк по
01 серпня 2032 року включно та на умовах,
передбачених у цьому договорі, а ОСОБА_4
зобов'язався повернути кредит,
сплатити проценти за користування
кредитом та виконати свої зобов'язання
у повному обсязі у терміни, передбачені
цим договором (а.с. 7-11).

За приписом частини 1 статті 546
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу
України, в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Окремим видом застави є іпотеки -
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи (ч.1 ст. 575 Цивільного
кодексу України).

02 серпня 2007 року між Акціонерним
комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та
ОСОБА_4 було укладено іпотечний
договір, відповідно до умов якого цим
договором забезпечується належне
виконання іпотекодавцем вимог
іпотекодержателя, що випливають (та/або
випливатимуть) з кредитного договору №
2608/0807/71-008 від 02 серпня 2007 року,
укладеного між іпотекодавцем та
іпотекодержателем, а також всіх
додаткових угод, що будуть укладені до
нього, в тому числі щодо суми
зобов'язань, строків їх виконання,
розміру процентів та інших умов (а.с. 5-6).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 2 вказаного іпотечного
договору, на забезпечення виконання
основного зобов'язання іпотекодавець
передає в іпотеку іпотекодержателю:
квартиру номер 138 в будинку номер 24 по
вулиці Марганецькій в місті Києві,
загальною площею 51,90 кв.м. складається з
двох жилих кімнат жилою площею 29,20 кв.м.
У відповідності до ст. 18 Закону України
про іпотеку та у зв'язку з тим, що
іпотекою забезпечується повернення
кредиту, наданого іпотекодержателем
для придбання нерухомого майна, яке
передається в іпотеку, цей договір
іпотеки укладається одночасно з
укладенням договору купівлі-продажу
предмету іпотеки. Предмет іпотеки
належить іпотекодавцю на підставі
укладеного договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого ОСОБА_3,
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу 02 серпня
2007 року за реєстровим № 810,
зареєстрованого в Державному реєстрі
правочинів 02 серпня 2007 року, про що
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
надано відповідний витяг від 02 серпня
2007 року, та який буде зареєстрований в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна у
встановлений законом термін у порядку
ст. 657 ЦК України і не має жодних
договірних змін строків позовної
давності щодо правочинів, на підставі
яких іпотекодавець отримав право
власності на предмет іпотеки.

Пунктом 4 іпотечного договору
передбачено, що іпотекодавець
свідчить, що його дружина згодна з
укладенням цього договору та його
умовами. На підтвердження цього
дружина іпотекодавця надала
іпотекодержателю письмову заяву про
таку згоду.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
іпотеку», іпотекодавець зобов'язаний
до укладення іпотечного договору
попередити іпотекодержателя про всі
відомі йому права та вимоги інших
осіб на предмет іпотеки, в тому
числі ті, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку. У разі
порушення цього обов'язку
іпотекодержатель має право вимагати
дострокового виконання основного
зобов'язання та відшкодування
іпотекодавцем завданих збитків.

Таким чином, в момент укладення
іпотечного договору ОСОБА_1 не
заперечувала проти передання спірної
квартири в іпотеку Акціонерного
комерційного банку «ТАС -Комерцбанк».

Крім того, 28 листопада 2012 року між
Публічним акціонерним товариством
«Сведбанк», яке виступає
правонаступником Відкритого
акціонерного товариства «Сведбанк»,
яке в свою чергу виступає
правонаступником Акціонерного
комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» було укладено
договір відступлення прав за
іпотечними договорами, відповідно до
умов якого Публічне акціонерне
товариство «Сведбанк», яке виступає
правонаступником Відкритого
акціонерного товариства «Сведбанк»,
яке в свою чергу виступає
правонаступником Акціонерного
комерційного банку «ТАС-Комерцбанк»
відступає Товариству з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» права за
іпотечними договорами, в тому числі і
за іпотечним договором, укладеним із
ОСОБА_4 (а.с.12).

28 листопада 2012 року між Публічним
акціонерним товариством «Сведбанк»,
яке виступає правонаступником
Відкритого акціонерного товариства
«Сведбанк», яке в свою чергу виступає
правонаступником Акціонерного
комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» було укладено
договір факторингу № 15, відповідно до
якого ПАТ «Сведбанк», яке виступає
правонаступником Відкритого
акціонерного товариства «Сведбанк»,
яке в свою чергу виступає
правонаступником Акціонерного
комерційного банку «ТАС-Комерцбанк»
відповідно до умов даного договору
відступає ТОВ «Факторингова компанія
«ВЕКТОР ПЛЮС» свої права вимоги
заборгованості по кредитних договорах,
укладених з боржниками, зазначених у
Реєстрі заборгованості боржників,
право на вимогу якої належить ПАТ
«Сведбанк» на підставі документації, а
ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР
ПЛЮС» шляхом надання фінансової
послуги Публічному акціонерному
товариству «Сведбанк», яке виступає
правонаступником Відкритого
акціонерного товариства «Сведбанк»,
яке в свою чергу виступає
правонаступником Акціонерного
комерційного банку «ТАС-Комерцбанк»
набуває права вимоги такої
заборгованості від боржників та
передає ПАТ «Сведбанк» за плату
грошові кошти в розпорядження у
розмірі, що становить ціну продажу та в
порядку, передбаченому даним
договором.

14 грудня 2012 року ПАТ «Сведбанк»
направило на адресу ОСОБА_4
повідомлення про відступлення
грошової вимоги (а.с.17).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ч.1, 6 ст. 203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач посилається на
порушення прав її малолітнього сина -
ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та
проживав у спірній квартирі.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5, батьками
якого записані ОСОБА_4 та ОСОБА_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження, виданого Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві 07 серпня 2007 року,
серія НОМЕР_1 (а.с.18).

Відповідно до довідки, виданої
Житловою ремонтно-експлуатаційною
організацією № 415 від 27 листопада 2013
року № 503, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно
мешкав з дня народження за адресою:
АДРЕСА_1 згідно акта від 27 листопада 2013
року (а.с.19).

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства», батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу
України, батьки малолітньої дитини не
мають права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
її майнових прав: укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей», для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу
України, правочин, вчинений без дозволу
органу опіки та піклування (стаття 71
цього Кодексу), є нікчемним.

Як роз'яснено в п. 44 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та
статтею 17 Закону України від 26 квітня
2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства»
батьки не мають права без дозволу
органу опіки і піклування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. У зв'язку із наведеним
суди повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Таким чином, законодавцем передбачено,
що дозвіл органу опіки та піклування
необхідний у випадку, коли батьки (або
особи які їх заміняють) вважають за
необхідне розпорядитися нерухомим
майном, яке повністю або частково
належить неповнолітній дитини або яким
дитина має право користуватися.

Судом встановлено, що на момент
укладання іпотечного договору 02 серпня
2007 року ОСОБА_4 не повідомив сторін
договору про народження дитини та
проживання останнього у спірній
квартирі. Крім того, перевірка даного
факту з боку приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 була неможливою,
оскільки реєстрація народження дитини,
батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була
проведена органами реєстрації актів
цивільного стану лише 07 серпня 2007 року,
в той час як оспорюваний договір був
посвідчений 02 серпня 2007 року, що не
давало можливості визначити факт
народження та походження дитини.

У відповідності до ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованим та такими, що не
підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись
ст. ст. 203, 215, 224, 546, 572, 574, 1054 Цивільного
кодексу України, ст. 177 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 1, 6 Закону
України «Про іпотеку», ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства», ст. 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», п. 44 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
ст. ст. 10, 11, 60, 208, 212-215, 218, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС»,
приватного нотаріуса Київського
нотаріального округу ОСОБА_3, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог, щодо предмету позову: Виконавчий
комітет Дніпровської районної ради
Відділ опіки та піклування, ОСОБА_4,
Служба у справах дітей Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації, про визнання недійсним
іпотечного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: