Справа № 695/330/14-ц
номер провадження 2/695/375/14
Золотоніський міськрайонний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2014 року
м.
Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд
Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л.В.,

при секретарі - Оніщенко Н.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Золотоноші цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Вільхівської сільської ради
про встановлення юридичних фактів та
визнання права власності на спадщину, -

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3,
жителька с. Вільхи Золотоніського
району Черкаської області, після
смерті якої відкрилась спадщина на
майно у вигляді житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_1, земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, площею 0,2500 га, кадастровий №
010010049, що розташована по АДРЕСА_1,
земельних ділянок для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва загальною площею 2,22 га (1,8
га та 0,42 га) кадастрові № :06:004:0019
та № :05:001:0156, розташованих у межах
Новодмитрівської сільської ради
Золотоніського району Черкаської
області, земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,1053 га, кадастровий № 01 003
0099, розташована у с. Вільхи,
Золотоніського району Черкаської
області, та земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,0358 га,
кадастровий № 010010050, розташована
в с. Вільхи Золотоніського району
Черкаської області.

Відповідно до заповіту від 29.09.2000
року, посвідченого секретарем
Вільхівської сільської ради, та
зареєстрованим у реєстрі за № 80, ОСОБА_3
на випадок своєї смерті все своє майно
(будинок з надвірними будівлями), де б
воно не було і з чого б воно не
складалось, і взагалі все те, що
належить на день смерті і на що вона за
законом матиме право, заповідала
ОСОБА_1.

Проте позивач не може оформити
право на спадщину, оскільки нотаріус
відмовляється видати відповідні
документи в зв`язку з тим, що відсутня
ідентифікація особи, на яку зроблено
заповіт, а тому ОСОБА_1 змушена
звернутись до суду з позовом до
Вільхівської сільської ради, на
території якої знаходиться спадкове
майно, про встановлення юридичних
фактів та визнання права власності на
спадщину за заповітом.

Під час розгляду справи до участі
у справі була залучена як відповідач
ОСОБА_5, яка також подала до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини після смерті своєї
матері ОСОБА_3.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не
з`явилась, представник позивача
направив до суду письмове пояснення, в
якому підтримав позовні вимоги, просив
суд повністю їх задовольнити, справу
розглядати за його відсутності.

Представник відповідача Вільхівської
сільської ради в судове засідання не
з'явився, направивши до суду заяву за
вих. № 23 від 04.02.2014 року, в якій просив
суд справу розглянути без участі
представника сільської ради, позовні
вимоги сільрада визнає повністю, проти
задоволення позову не заперечує.

Відповідач ОСОБА_5 до суду не з`явилась,
не повідомивши суд про причини неявки,
хоча про дату, час та місце судового
розгляду ставилась до відому належним
чином.

Так як у справі достатньо матеріалів
про права та взаємовідносини сторін,
суд розглядає справу у відсутність
осіб, що беруть участь у сраві.

Суд, вивчивши матеріали справи,
приходить до висновку, що позов
підлягає до повного задоволення.

При цьому суд виходить з
наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про смерть
(серії НОМЕР_1 від 29.04.2013 року) ОСОБА_3
померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно із заповітом від 29.09.2000 року,
посвідченим секретарем Вільхівської
сільської ради, та зареєстрованим у
реєстрі за № 80, ОСОБА_3 на випадок своєї
смерті все своє майно (будинок з
надвірними будівлями), де б воно не було
і з чого б воно не складалось, і взагалі
все те, що належить на день смерті і на
що вона за законом матиме право,
заповідала ОСОБА_1

Відповідно до свідоцтва про народження
(серії НОМЕР_2 від 03.03.1956 року) ОСОБА_1 є
дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

Згідно з довідкою Біломорського архіву
ЗАГСу Карельської АРСР від 14.03.1992 року в
Біломорському райвідділі ЗАГСу
виконаний запис про реєстрацію шлюбу
за № 132 від 15 жовтня 1983 року на
громаданина ОСОБА_9 з громадянкою
ОСОБА_1. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_9
прізвище ОСОБА_1 було змінено на
"ОСОБА_1".

З офіційного перекладу паспорта
громадянина РФ НОМЕР_3, виданого
11 травня 2011 року, вбачається, що він
виданий ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці
с. Вільхи Золотоніського району
Черкаської області.

Таким чином, у суду не виникає жодного
сумніву, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3. При
цьому суд погоджується з доводами
позивача, викладеними у позовній заяві
щодо помилок та описок у прізвищах,
іменах та по-батькові, як спадкодавця,
так і спадкоємця, оскільки деякі
документи друкувались дійсно на
друкарській машинці, де містився лише
російський шрифт. В зв'язку з цим букви
"Є" та "І" завжди замінялись наближеними
аналогами: буквою "Е" та "!" відповідно.
Ось чому прізвище, ім'я та по-батькові
спадкоємця записані як "ОСОБА_1". А крім
того, в заповіт вписувались дані з її
російського паспорта, а тому
секретарем сільської ради, що складав
заповіт 13 років тому була зроблена
помилка. А тому дійсно "ОСОБА_1" та
"ОСОБА_1" є однією і тією ж особою. Також
суд погоджується з доводами позивача,
що ім`я ОСОБА_3 є синоніміченим імені
"ОСОБА_3" і жодниз сумнівів у тому, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є однією і тією ж
особою, у суду не виникає.

Як вбачається з довідки виданої
виконкомом Вільхівської сільської
ради за вих. № 119 від 18.04.2013 року, за
ОСОБА_3, числиться житловий будинок з
надвірними спорудами, що знаходяться у
АДРЕСА_1.

Відповідно до Державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№ 707209 від 19.12.2009 року ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить земельна
ділянка для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
площею 0,25 га, кадастровий номер
010010049, що розташована у АДРЕСА_1.

Відповідно до Державного акта на право
власності на земельну ділянку серії РК
№ 707296 від 19.12.2009 року ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить земельна
ділянка для ведення особистого
селянського господарства, площею 0,1053
га, кадастровий номер 01 003 0099, що
розташована у АДРЕСА_1.

Як вбачається з Державного акта на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 707207 від 19.12.2009 року ОСОБА_3 на
праві приватної власності належить
земельна ділянка для ведення
особистого селянського господарства,
площею 0,0358 га, кадастровий номер
010010050, що розташована у АДРЕСА_1.

Згідно з Державним актом на право
власності на земельну ділянку серії ЧР
№ 132183 від 24.02.2004 року ОСОБА_3 є власником
земельних ділянок для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, загальною площею 2,22 га, (1,8
га та 0,42 га) кадастровий № :06:004:0019
та кадастровий № :05:001:0156, що
розташовані в АДРЕСА_1.

Як вбачається з повідомлення
приватного нотаріуса Золотоніського
районного нотаріального округу від
30.01.2014 року за вих. № 116/01-16 та копії
спадкової справи № 77/2012 після смерті
ОСОБА_3, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
спадкоємцями, що подали заяви про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, є її
дочки ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Таким чином у судовому засіданні
встановлено, що позивач прийняв
спадщину у встановлений чинним
законодавством термін відповідно до
ст. 1268 ЦК України.

Також слід зазначити, що ОСОБА_5
посилаючись на те, що вона є
пенсіонером по віку має право на
обов`язкову частку спадщини відповідно
до ст. 1241 ЦК України, підпадаючи під
поняття "повнолітні непрацездатні діти
спадкодавця".

Згідно з нормами ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Таким чином, суб'єкт права
власності, яким є заповідач
(спадкодавець), на випадок своєї смерті
має право шляхом вчинення заповіту
розпоряджатися своєю власністю -
спадщиною, до складу якої законом
віднесені усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233,
1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити
своїми спадкоємцями одну або кілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних,
родинних відносин, а також інших
учасників цивільних відносин;
заповідач має право на визначення
обсягу спадщини, що має спадкуватися за
заповітом, на заповідальний відказ, на
покладення на спадкоємця інших
обов'язків, а також право на скасування
заповіту тощо (частина перша статті 1235,
статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою
свобода розпорядження власністю
шляхом вчинення заповіту (свобода
заповіту) є одним із основоположних
принципів спадкового права, при цьому
вона не є абсолютною. Кодексом
визначено обмеження волі заповідача
щодо права розпоряджатися власністю
(обмеження принципу свободи заповіту)
шляхом установлення права окремої
категорії осіб на обов'язкову частку у
спадщині. Право на обов'язкову частку у
спадщині мають малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки, які спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка) (абзац перший
частини першої статті 1241 Кодексу).

Отже, принцип свободи
розпорядження власністю шляхом
вчинення заповіту передбачає широкий
обсяг правомочностей заповідача,
згідно з якими він своїм
волевиявленням може вплинути на зміст
спадкових правовідносин. Однак
застосування цього принципу
обмежується законодавчо встановленою
для окремої категорії спадкоємців
гарантією, за якою, незалежно від
змісту заповіту, особи, визначені в
частині першій статті 1241 Кодексу,
спадкують половину частки, яка
належала б їм у разі спадкування за
законом. Перелік осіб, які мають право
на обов'язкову частку у спадщині,
встановлений указаними положеннями
Кодексу, є вичерпним і дає підстави
віднести цих осіб до членів сім'ї чи
найближчих родичів спадкодавця.

Отже, досліджуючи підстави з яких
ОСОБА_5 відносить себе до повнолітніх
непрацездатних дітей спадкодавця та
вважає, що має право на обов'язкову
частку у спадщині, слід взяти до уваги
Рішення Конституційного Суду від 11.02.2014
року у справі № 1-рп/2014 "У справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення
положення частини першої статті 1241
Цивільного кодексу України (справа про
право на обов'язкову частку у спадщині
повнолітніх непрацездатних дітей
спадкодавця)", відповідно до якого:
Конституційний Суд України,
розкриваючи зміст поняття "повнолітні
непрацездатні діти", що
використовується в абзаці першому
частини першої статті 1241 Кодексу щодо
права на обов'язкову частку у спадщині,
ґрунтується на положеннях частини
третьої статті 75 Сімейного кодексу,
який відносить до категорії
"непрацездатні" інвалідів І, II та III
групи, а також пенсійного
законодавства та законів України, які
регулюють соціальне страхування і
визначають поняття "непрацездатний".
Так, згідно з частиною четвертой статті
1 Закону України "Про прожитковий
мінімум" від 15 липня 1999 року N 966-ХІV (далі
- Закон N 966), абзацом сімнадцятим
частини першої статті 1 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" від 9 липня 2003
року N 1058-ІV з наступними змінами (далі -
Закон N 1058) до непрацездатних належать,
зокрема, особи, які визнані інвалідами
в установленому законом порядку. На
підставі аналізу наведених положень
Конституції України, Кодексу,
Сімейного кодексу, Закону N 966, Закону N
1058 Конституційний Суд України дійшов
висновку, що незалежно від змісту
заповіту право на обов'язкову частку у
спадщині мають повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця, які в
установленому законодавством порядку
визнані інвалідами І, II чи III групи.
Враховуючи викладене та керуючись
статтями 147, 150, 153 Конституції України,
статтями 51, 62, 66, 67, 69, 95 Закону України
"Про Конституційний Суд України",
Конституційний Суд України вирішив: В
аспекті конституційного звернення
положення частини першої статті 1241
Цивільного кодексу України щодо права
повнолітніх непрацездатних дітей
спадкодавця на обов'язкову частку у
спадщині необхідно розуміти так, що
таке право мають, зокрема, повнолітні
діти спадкодавця, визнані інвалідами в
установленому законом порядку,
незалежно від групи інвалідності. Так
як ОСОБА_5 є лише пенсіонером за віком
довічно та не визнана інвалідом у
встановленому законом порядку, то вона
не підпадає під поняття "повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця" та
відповідно до ст. 1241 ЦК України та
вищезазначеного рішення
Конституційного Суду України не має
права на обов`язкову частку у спадщині.
За таких обставин суд приходить
до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає
до повного задоволення.

На підставі зазначеного та
керуючись

ст., ст. 346, 1268 ЦК України та ст. 10,

ст., ст. 11, 209, 212, 213 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до
Вільхівської сільської ради про
встановлення юридичних фактів та
визнання права власності на спадщину -
задовольнити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1 є однією і тією ж
особою.

Встановити факт, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_3 є однією і тією ж особаю.

Встановити факт, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку
спадкування за заповітом, посвідченим
секретарем Вільхівської сільської
ради Золотоніського району Черкаської
області 29 вересня 2000 року за реєстровим
№ 80, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_3, право власності на спадкове
майно: житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_1; на земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
площею 0,2500 га, кадастровий №
010010049, що розташована по АДРЕСА_1;
на земельні ділянки для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва загальною площею 2,22 га (1,8
га та 0,42 га) кадастрові № :06:004:0019
та № :05:001:0156, розташовані у межах
Новодмитрівської сільської ради
Золотоніського району Черкаської
області; на земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,1053 га,
кадастровий № 01 003 0099, що
розташована у с. Вільхи, Золотоніського
району Черкаської області, та на
земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства,
площею 0,0358 га, кадастровий №
010010050, що розташована в с. Вільхи
Золотоніського району Черкаської
області.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через Золотоніський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя:
Л. В. Середа