Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючого судді
- Шклярука Д.С.

при секретарі
- Пугач Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання договору
довічного утримання недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська із
позовною заявою до ОСОБА_2 у якій
просить суд поновити строк позовної
давності для пред'явлення позовної
заяви та визнати договір довічного
утримання від 02 листопада 2006 року
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
Шостої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори, зареєстрований в
реєстрі за № 5-2224, недійсним з моменту
його укладання.

В обґрунтування таких позовних вимог
ОСОБА_1 посилається на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дідусь ОСОБА_3.

У вересні 2013 року при підготовці
подання до нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини їй стало відомо
про те, що з її дідусем був укладений
договір довічного утримання, що
призвело до виключення його квартири
із складу спадкового майна.

Вона вважає, що такий договір є
недійсним у зв'язку з такими
обставинами.

02 листопада 2006 року між її дідусем та
відповідачкою було укладено договір
довічного утримання. Даний договір
було посвідчено державним нотаріусом
Шостої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори та зареєстровано
в реєстрі за № 5-2224. 27 квітня 2007 року
договір був зареєстрований в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно.

За умовами п. 1 договору її дідусь
передав відповідачці свою трикімнатну
квартиру розташовану в АДРЕСА_1. Взамін
відповідачка у відповідності до п. 5
договору повинна була повністю
утримувати дідуся, забезпечуючи його
щоденним триразовим харчуванням,
доглядом, виконувати прибирання
квартири - один раз на тиждень,
проводити за необхідності ремонтні
роботи, забезпечувати у разі потреби
медикаментами.

Пунктом 8 договору визначено, що
сторони оцінили квартиру у 26720,00 грн.

Але, необхідно зазначити, що на момент
підписання договору реальна вартість
квартири складала 65000 - 70000 доларів США.

Враховуючи похилий вік дідуся, якому на
момент підписання договору було 78
років, вона може стверджувати, що його
обманули, запевнивши, що квартира
коштує 26720,00 грн., в якості доказу
надавши йому довідку БТІ, в якій
вартість квартири вказана саме 26720 грн.
Дідусю не пояснювали, що
інвентаризаційна вартість БТІ та
реальна ринкова вартість квартири це
зовсім різні поняття.

Таким чином відповідач ввела її дідуся
в оману з приводу вартості квартири.

Окрім того, у відповідності до п. 8
договору сума матеріального
забезпечення встановлена у 100 грн.
щомісячно. Але ж, на таку суму в місяць,
навіть враховуючи розмір прожиткового
мінімуму на одну особу, неможливо
забезпечити повноцінне утримання
людини, яке б включало в себе
повноцінне триразове харчування,
забезпечення одягом і медикаментами,
не кажучи вже про ремонтні роботи у
квартирі.

Отже, на таких умовах вказаний договір
реально не міг бути виконаний, оскільки
на 100 грн. в місяць неможливо
забезпечити прожиття людини похилого
віку.

Таким чином, умови договору довічного
утримання в частині реального
забезпечення ОСОБА_3 тими благами, що
вказані у п. 5 договору на суму яка
вказана у п. 10 договору ніяк не можуть
бути направлені на настання реальних
правових наслідків обумовлених
договором. Окрім того, вимоги п. 10
договору та п. 5 договору суперечать
один одному, оскільки за умовами п. 10
договору не можна виконати п. 5
договору.

За таких умов вимоги договору
суперечать положенням п. 5 ст. 203 ЦК
України.

В судовому засіданні представник
позивачки підтримав позовні вимоги та
просив пред'явлену позовну заяву
задовольнити в обґрунтування позиції
посилаючись на обставини викладені у
позові.

Представник ОСОБА_5, який є
правонаступником усіх прав та
обов'язків після смерті ОСОБА_2, а саме
адвокат ОСОБА_6 у пред'явленому позові
просив відмовити за обставин
викладених у письмових запереченнях.

Представник Шостої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори в
судове засідання не з'явився,
нотаріальна контора повідомлялася
належним чином про місце та час
судового розгляду.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, допитавши
свідків, вивчивши матеріали справи та
надані письмові докази, встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ст.744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну
цінність, взамін чого набувач
зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Судом встановлено, що 02 листопада 2006
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений
договір довічного утримання, у
відповідності до якого ОСОБА_3 передав
у власність ОСОБА_2 належну йому
квартиру розташовану в АДРЕСА_1, а
ОСОБА_2 зобов'язувалася утримати його
довічно на умовах цього договору.

Відповідно до п. 5 оспорюваного
договору відповідач зобов'язалась
довічно утримувати ОСОБА_3, тобто
забезпечувати щоденним триразовим
харчуванням, доглядом, прибиранням
помешкання - один раз на тиждень,
проводити за необхідності ремонтні
роботи в квартирі, забезпечувати у разі
необхідності медикаментами. Пунктом 10
договору сторони погодили, що ОСОБА_3
також надається матеріальне
забезпечення у розмірі 100 грн., що
підлягає індексації у порядку,
визначеному законом. За погодженням
сторін договору було збережено право
безоплатного довічного проживання
ОСОБА_3 у відчужуваній квартирі.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626
Цивільного кодексу України, договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із
загальних засад цивільного
законодавства декларується в ст. 3
Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач
та її представник посилалися на те, що
ОСОБА_3 текст даного договору підписав
під впливом обману з боку відповідача,
оскільки не був обізнаний щодо
реальної ринкової вартості своєї
квартири, а розмір грошового
забезпечення є таким, що не може
забезпечити потреби людини похилого
віку, а відтак вказаний правочин
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 203 ЦК України.

Проте вказані твердження сторони
позивача є хибними і не ґрунтуються на
приписах закону і не відповідають
фактичним обставинам справи.

Законодавством України чітко
врегульовані питання щодо недійсності
угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу
України).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як зазначалось вище, договір довічного
утримання був укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, як фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
вважається недійсним.

Крім того, відповідно до роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України в п.20
постанови від 06 листопада 2009 року №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», на відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Між тим, заявляючи вимоги про визнання
договору недійсним як такого, що був
укладений під впливом обману, позивач
не надала суду достатніх доказів того,
що в момент вчинення вказаного
правочину відповідач навмисно ввела її
дідуся в оману щодо умов та юридичної
природи даного зобов'язання.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, при укладанні даного договору
сторони були ознайомлені з його
змістом та погодилися з умовами
зобов'язання, про що свідчать
відповідні підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Умови і побажання відчужувача за
договором довічного утримання були
відображені в самому договорі і є його
істотними умовами.

Крім того, сторонам правочину
нотаріусом при підписанні договору
довічного утримання були роз'яснені
наслідки підписання даної угоди, у тому
числі положення ст. 334, 744, 745, 746, 747, 748, 749,
750, 751, 752, 753, 754, 755, 756, 757 ЦК України.

Правочин, укладений під впливом обману,
є оспорюваним правочином і обов'язок
доказування наявності такого обману
законодавець покладає на сторону
позивача.

Позивач та її представник не надали до
суду переконливих доказів на
підтвердження того, що договір
довічного утримання був укладений під
впливом обману, а обставини,
встановлені судом в ході розгляду
справи, спростовують посилання
представника позивача на наявність
обставин, які могли перешкодити
вчиненню правочину або замовчування
саме відповідачем їх існування при
укладенні правочину щодо його природи
та обов'язків сторін.

Із досліджених в судовому засіданні
доказів, показів допитаних свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
вбачається, що за життя ОСОБА_2 належним
чином виконувала умови договору,
здійснювала догляд та забезпечення
ОСОБА_3, доглядала за ним, забезпечувала
відпочинок на курортах та лікування.
Разом із тим, свідки підтвердили, що
ОСОБА_3 всі вважали членом родини
ОСОБА_2, оскільки він проживав разом із
ними, був присутній на усіх святах, був
завжди доглянутий та охайно одягнутий,
за чим завжди слідувала ОСОБА_2 Разом із
тим, свідки також підтвердили, що
позивачка та її матір проживаючи у
Російській Федерації не переймалися
долею ОСОБА_3, не приїздили та не
провідували його, не надавали йому
жодної допомоги.

Окрім того, не заслуговують на увагу
доводи представника позивача про
поновлення строку позовної давності
викладені у клопотанні від 11.10.2013 року
(а.с. 20), оскільки причини на яких він
зауважує суд не може визнати поважними.
Про існування договору довічного
утримання позивачка могла б дізнатися,
якби хоч інколи переймалася долею
дідуся за його життя та надавала
яку-небудь допомогу.

Враховуючи викладені обставини,
оцінюючи всі надані і досліджені
докази в їх сукупності, суд вважає, що
позов є необґрунтованим, не доведеним
належними, допустимими та достатніми
доказами у справі, а отже не підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат суд
вирішує на підставі ст.88 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59-60, 212, 213-215, 218
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити
в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через суд першої інстанції
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Д.С.
Шклярук