У х в а л а

іменем україни

22 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Кафідової
О.В., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства «Ізмаїльський
морський торговельний порт» про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою Державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торговельний порт» на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 16 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 02 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торговельний порт» (далі - ДП
«Ізмаїльський морський торговельний
порт»), який уточнила у процесі
розгляду справи, і остаточно просила:

- визнати незаконним і скасувати наказ
ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт» від 28 березня 2013
року № 50-ос про звільнення її із
займаної посади;

- поновити її на роботі ВПК-1 в ДП
«Ізмаїльський морський торговельний
порт»;

- стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу в розмірі 14 796 грн 25
коп.;

- допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення її на роботі,
в частині стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу та в частині
відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що наказом від 28
березня 2013 року № 50-ос її було
звільнено із займаної посади на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку зі скороченням чисельності та
штату з 01 квітня 2013 року.

Вважає своє звільнення незаконним,
оскільки відповідачем не враховане її
переважне право на залишення на роботі,
зокрема те, що вона має більш високу
кваліфікацію та продуктивність праці,
більший стаж роботи та дістала на
підприємстві трудове каліцтво.

Крім того, позивачка вказала, що їй не
було запропоновано іншу роботу на
цьому ж підприємстві, у зв'язку з чим
просила задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 16 січня
2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ
від 28 березня 2013 року № 50-ос по
ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді тальмана
ВПК-1 ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт».

Стягнуто з ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 14 796 грн 25 коп. з
утриманням податку та інших
обов'язкових платежів.

Стягнуто з ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт» на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 1 500 грн.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі допущено до негайного
виконання.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 02 червня 2014 року апеляційну
скаргу ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт» відхилено, а
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 16 січня 2014
року залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Ізмаїльський
морський торговельний порт»,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився й апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив із того, що при
звільненні ОСОБА_3 із займаної посади у
зв'язку зі скороченням штату не взято
до уваги те, що позивачка порівняно з
іншими працівниками, які займають таку
ж посаду, має більш високу кваліфікацію
та продуктивність праці, має тривалий
безперервний стаж на цьому
підприємстві, а тому відповідно до
положень ст. 42 КЗпП України має
переважне право на залишення на роботі;
при цьому місцевий суд зазначив, що
звільнення позивачки відбулося із
порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення судів попередніх
інстанцій ухвалено із дотриманням норм
матеріального і процесуального права з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 1985 року
перебувала з відповідачем у трудових
правовідносинах, а 03 серпня 1989 року
звільнена із займаної посади у зв'язку
з виходом на пенсію по інвалідності
(а. с. 18, т. 1).

Наказом ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт» від 22
березня 1991 року № 15 ОСОБА_3 прийнята на
посаду таксувальника ВПК-1, а наказом
від 10 жовтня 2001 року № 62 переведена на
посаду тальмана ВПК-1 (а. с. 7, 18, 19, т. 1).

22 січня 2013 року ДП «Ізмаїльський
морський торговельний порт» прийнято
наказ № 59 про скорочення з 01 квітня 2013
року чисельності та штату працівників
у зв'язку із різким падінням об'ємів
вантажопереробки, зменшення обсягів
виконуваних робіт у структурних
підрозділах порту та значне погіршення
фінансового стану, що впливає на
економічну ситуацію підприємства, в
тому числі 8 посад тальмана ВПК-1 (а. с.
51-61, т. 1).

Згідно із протоколом засідання робочої
комісії ВПК-1 від 23 січня 2013 року
визначено працівників ВПК-1, що
підлягають вивільненню у зв'язку із
скороченням чисельності та штату із
урахуванням переважного права на
залишення на роботі (а. с. 76-78, т. 1).

Наказом відповідача від 30 січня 2013 року
№ 98 затверджено перелік працівників,
що підлягають звільненню (а. с. 56-61, т. 1),
а 31 січня 2013 року позивача
письмово попереджено про наступне
вивільнення (а. с. 79, т. 1).

Згідно з витягом із протоколу
засідання профспілкового комітету
первинної профспілкової організації
Ізмаїльського порту від 21 березня
2013 року № 67 адміністрації порту було
надано згоду, зокрема на звільнення
позивача (а. с. 81, т. 1).

Наказом від 28 березня 2013 року № 50-ос
ОСОБА_3 звільнено із займаної посади за
п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із
скороченням чисельності та штату з 01
квітня 2013 року (а. с. 82, т. 1).

Із змісту заявлених позовних вимог
встановлено, що ОСОБА_3 вважає своє
звільнення незаконним, оскільки
відповідач не врахував її переважне
право на залишення на роботі, а також не
запропонував їй іншу роботу на цьому ж
підприємстві.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
роз'яснено, що розглядаючи трудові
спори, пов'язані із звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норми
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
визначено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України
встановлено, що звільнення з підстав,
зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду
вважає, що суди попередніх інстанцій,
дослідивши докази у справі й надавши їм
належну оцінку, правильно встановили
характер правовідносин сторін у справі
та застосували норми матеріального
права, які регулюють ці правовідносини,
і дійшли обґрунтованого висновку, що
вивільнення позивачки було проведено з
порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП
України.

За викладених обставин колегія суддів
касаційного суду дійшла висновку про
відповідність вимогам закону рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 16 січня 2014 року та
ухвали апеляційного суду Одеської
області від 02 червня 2014 року.

Докази та обставини, на які посилається
заявник у касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судами
попередніх інстанцій були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи касаційної скарги з приводу
неврахування судами попередніх
інстанцій при присудженні оплати за
час вимушеного прогулу виплаченої
центром зайнятості ОСОБА_3 допомоги по
безробіттю не заслуговують на увагу та
не впливають на правильність вирішення
спору, оскільки спір щодо стягнення
виплаченої центром зайнятості
ОСОБА_3 допомоги по безробіттю може
бути вирішено в іншому позовному
провадженні.

Інші доводи касаційної скарги фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди заявника з висновками судів
першої та апеляційної інстанцій щодо
їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торговельний порт» відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 16
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 02
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:

О.В. Кафідова

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана