АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1761/14 Справа № 201/7434/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року м. Дніпропетровськ

28 січня 2014 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", Південного відділення Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те що, 02 серпня 2007 року між, ним та Закритим акціонерним товариством ОСОБА_8 «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_8 банк «ПриватБанк», було укладено кредитний договір №DNU0G208441446. Так, відповідно до умов даного договору, банк зобовязався надати кредитні кошти готівкою через касу на строк з 02 серпня 2007 року по 02 серпня 2037 року включно у вигляді строкового кредиту в розмірі 8600,00 доларів США, цільовим призначенням якого була оплата авансу за однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, 99/7. Період сплати - з 21 по 28 число кожного місяця у сумі 106,77 доларів США, що складається із кредиту, відсотків, винагороди, комісії. При цьому позивач вважає, що підписання даного кредитного договору стало наслідком численних порушень діючого законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку банку. Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір №DNU0G208441446 від 02 серпня 2007 року та покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники процесу повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, що стверджується поштовими повідомленнями про вчасне отримання повісток, а також заявою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 від 24.01.2014 року про відкладення розгляду даної справи. Заява представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи визнана колегією такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не представлені докази наявності поважних причин відсутності вказаної особи у судовому засіданні; представлена копія судової повістки про виклик ОСОБА_7 до Ялтинського міського суду АРК у судове засідання на 29.01.2014 року на 9 год. 30 хв. не свідчить про наявність поважних причин неявки представника апелянта у судове засіданні по справі, що розглядається; докази наявності будь-яких інших поважних причин неявки суду не представлені.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 02 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством ОСОБА_8 «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_8 банк «ПриватБанк», було укладено кредитний договір №DNU0G208441446, відповідно до умов якого банк зобовязався надати кредитні кошти на строк по 02 серпня 2037 року включно, у вигляді строкового кредиту в розмірі 8600,00 доларів США, цільове призначення якого - оплата авансу за однокімнатну квартиру по пр. Гагаріна, 99/7 у м. Дніпропетровськ. Період внесення платежів - з 21 по 28 число кожного місяця у сумі 106,77 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії.

Викладене підтверджується копією відповідного договору, анкетою-заявою позивача, ордером-розпорядженням банку про перерахування 8600,0 дол. США в порядку виконання умов договору №DNU0G208441446 від 02 серпня 2007 року (а.с. 8 9, 36 37, 35).

Також судом встановлено, що відповідач має належні банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1, пунктами 5 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1 4 ч. 2 і ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 32, 33).

Згідно до нормам ст. ст. 11, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами. Різновидом договору є кредитний договір (ст. 1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розміри процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. По закону, який діяв на момент укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до пунктів 4, 6 ч. 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника.

Згідно п. «д» ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що при укладанні та підписанні оспорюваного договору вимоги законодавства було додержано та виконано, форма і зміст договору відповідають положенням ст.ст. 215, 203 ЦК України. Зокрема, на момент укладення вказаного договору усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі; банк діяв відповідно до умов договору та у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, не порушуючи права споживача, і мав право укладати договір з умовою про підвищення відсоткової ставки.

Колегія звертає увагу, що у оспорюваній угоді передбачено, що погашення заборгованості здійснюється у розмірах та у строки визначені договором, в якому чітко зазначена, у доларах США, сума погашення кредитної заборгованості. Крім того, судом встановлено, що при підписанні кредитного договору, сторонам було відомо яку суму і у якій валюті позивач повинен вносити щомісяця в рахунок повернення кредиту.

Отримуючи кредит в іноземній валюті, позивач не пред'явив до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення договору. Місцевим судом встановлено, що зазначені умови кредитного договору є суттєвими і погоджені сторонами в самому договорі, при підписанні кредитнго договору позивач усвідомлював всі наслідки його укладання.

Крім того, зростання курсу долара США - валюти кредиту - не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, при його укладенні сторонами були погоджені всі умови договору та позивач дав згоду на отримання кредиту у іноземній валюті.

Судом також встановлено, що до моменту укладення кредитного договору, банком було надано позивачу всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування, зокрема, інформацію про умови та сукупну вартість кредиту, що підтверджується особистим підписом позивача на тексті кредитного договору та свідчить про відсутність порушень прав позивача, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Позивачем не представлено доказів порушення його прав у зв»язку із внесенням до оспорюваного договору, за спільною домовленістю сторін, пункту 2.3.9, яким передбачено право банку доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника, у розі порушення останнім умов договору, тощо.

Зважаючи на зміст позовних вимог, колегія дійшла висновку, що право на даний позов виникло у позивача з часу підписання оспорюваного договору від 02.08.2007 року, однак позов було пред»явлено до суду у червні 2013 року (а.с. 14), що свідчить про порушення позивачем передбаченого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності; суду не надані докази наявності поважних причин суттєвого порушення позивачем строку позовної давності. На а.с. 34 міститься заява представника банку, що була надана суду до ухвалення оскаржуваного рішення, про застосування строків позовної давності.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді