У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Гримич М.К.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,
визнання права власності, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 07 грудня 2011 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання її та
ОСОБА_4 однією сім'єю без шлюбу,
визнання права власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1.

Позивачка посилалась на те, що з лютого
2004 року вона проживала однією сім'єю, як
подружжя, з відповідачем ОСОБА_4 у
квартирі його матері ОСОБА_5 по АДРЕСА_2.
За час перебування у подружніх
відносинах ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилася спільна дитина - ОСОБА_6 З
метою покращення житлових умов їхньої
сім'ї та збільшення житлової площі 09
листопада 2006 року ОСОБА_4 придбав
квартиру АДРЕСА_1 та оформив право
власності на квартиру на себе.

У 2007 році відповідачу запропонували
роботу та він переїхав до м. Києва на
тимчасове місце проживання,
повертаючись на вихідні до сім'ї до м.
Львова. Однак з 2009 року став постійно
проживати у м. Києві. В той же час вона
разом із дочкою та матір'ю відповідача
залишилися проживати у придбаній
квартирі, нести витрати з її утримання.
Однак на даний час вона не має
можливості в повній мірі
розпоряджатися квартирою, а тому з
метою визнання права власності на
частину квартири, як спільне майно
подружжя, їй необхідно встановити факт
проживання з відповідачем однією
сім'єю. Зазначала, що з лютого 2004 року по
2009 рік вона проживала з відповідачем
однією сім'єю, сторони вели спільне
господарство, мали взаємні права та
обов'язки подружжя.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 07 грудня 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 21 січня 2014 року, позов задоволено.
Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як подружжя без
реєстрації шлюбу з лютого 2004 року;
визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 як спільне
майно подружжя.

У касаційній скарзі Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
(далі - ПАТ «УкрСиббанк»), посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення про відмову у
позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що згідно зі
свідоцтвом про народження позивачка
ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 є батьками
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З довідки про місце проживання від 23
березня 2011 року вбачається, що в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_4, його дочка ОСОБА_6 і матір
ОСОБА_5

Згідно з довідкою 1-ої міської
поліклініки ОСОБА_6 обслуговується в
дитячому поліклінічному відділенні
Комунальної 1-ої міської поліклініки за
місцем свого проживання за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від
09 листопада 2006 року ОСОБА_4 було
придбано квартиру АДРЕСА_1. Згідно з
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно 16 листопада 2006 року
за ОСОБА_4 було зареєстроване право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4
спільно проживали однією сім'єю з
лютого 2004 року. Оскільки на час
придбання квартири сторони проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу як
подружжя, суд дійшов висновку про те, що
квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права
спільної сумісної власності сторін, та
визнав за позивачкою право власності
на 1/2 частини спірної квартири.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Саме ця правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є
обов'язковою для застосування всіма
судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України.

Як вбачається з матеріалів справи, 09
листопада 2006 року між АКІБ
«Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_4
був укладений кредитний договір,
згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав
кредит у розмірі 71 тис. дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором 09
листопада 2006 року між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_4 був укладений
договір іпотеки, згідно з умовами якого
відповідач передав в іпотеку нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Отже, за загальним правилом
майно, придбане подружжям у кредит, є
спільною власністю чоловіка та
дружини.

Статтею 70 СК України передбачено, що в
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до вимог ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Це означає, що дружина
та чоловік незалежно від припинення
шлюбу мають рівні права та обов'язки
щодо спільно нажитого у шлюбі майна,
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 23, 24 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Таким чином, положення договору
іпотеки про те, що іпотекодавець не має
права розпоряджатися квартирою без
згоди іпотекодержателя до закінчення
терміну дії іпотеки, не означає, що в
судовому порядку не можна поділити
спільне майно подружжя шляхом визнання
права власності на нього, оскільки
право володіння та користування майном
не заборонено, а поділ майна подружжя
не є розпорядженням ним.

Стаття 23 Закону України «Про іпотеку»
передбачає, що в разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності
на предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця, має всі його права і несе
всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

За таких обставин визнанням за
позивачем права власності на частку у
квартирі не порушено право банка щодо
предмета іпотеки, оскільки поділ
спільного майна подружжя не порушує
право банка та не може впливати на
зміну умов договору іпотеки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, враховуючи те, що представник
відповідача ОСОБА_5 визнала факт
спільного проживання ОСОБА_4 з
позивачкою однією сім'єю; народження
дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 та письмові докази,
пояснення позивачки, пояснення
свідків, дійшов правильного висновку
про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільно
проживали однією сім'єю з лютого 2004
року, та визнав за позивачкою право
власності на 1/2 частини спірної
квартири.

З урахуванням вказаних норм колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційної
скарги та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 07 грудня 2011 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 21 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді: В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк