Номер провадження: 22-ц/785/6884/14
Головуючий у першій інстанції Чебан А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І.,
суддів Сєвєрової Є.С., Таваркіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, в
інтересах якого діє його законний
представник ОСОБА_2, на рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 02 червня 2014 року
по цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення
та визначення порядку користування
житловим будинком,

ВСТАНОВИЛА:

До Татарбунарського районного суду
Одеської області звернулася ОСОБА_2,
ОСОБА_3, в інтересах якого діє його
законний представник ОСОБА_2 з позовом
до ОСОБА_4 про вселення та визначення
порядку користування житловим
будинком. В обґрунтування позову
посилалася на те, що вона та її
неповнолітній син мають право
користування житловим будинком,
розташованим по АДРЕСА_2, зважаючи на
наявну реєстрацію її у вказаному
домоволодінні, що підтверджується
відповідною відміткою у її паспорті
від 06.05.2006 року. ОСОБА_2 зазначила, що з
16.11.2005 року по 25.03.2013 року вона
перебувала у шлюбі з сином відповідача
ОСОБА_5 Після укладення шлюбу вона
зареєструвалась у відповідному
домоволодінні та займала приміщення
приблизно 9 кв.м. До розірвання шлюбу у
зв'язку з погіршенням подружніх
стосунків вона вимушена була покинути
спірне приміщення та тимчасово стала
проживати за іншою адресою разом із
сином ОСОБА_3 Оскільки фактично іншого
житла у позивачки та її сина не має,
вона просить суд вселити її та її
неповнолітнього сина до житлового
будинку АДРЕСА_2 та встановити порядок
користування цим будинком, виділивши
їй та сину в користування ізольовану
кімнату розміром 9 метрів квадратних, а
відповідачу та іншим членам його сім'ї
інші кімнати, залишивши в загальному
користуванні кухню, санвузол, коридор
та двір.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 02 червня 2014
року було відмовлено в задоволені
позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про вселення та визначення порядку
користування житловим будинком.

20.06.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах
якого діє його законний представник
ОСОБА_2, подали апеляційну скаргу на
рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 02 червня 2014
року. В обґрунтування апеляційної
скарги посилалася на незаконність та
необґрунтованість рішення та на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права. Зокрема,
посилалася на те, що висновок суду про
відсутність самостійного права на
житло з підстав, передбачених законом
(найм, оренда, вселення наймачем чи на
підставі ордера тощо - ст.810 ЦК України,
ст.ст.61, 64 ЖК України) є незаконним,
оскільки апелянтом було доведено та не
спростовується сторонами, що апелянт
та її син були зареєстровані та
проживали у спірному будинку зі згоди
наймача, а потім й в подальшому
власника ОСОБА_4, який прийняв спадщину,
після смерті свого батька та є
незмінним власником та його право
власності у встановленому законом
порядку не припинялось. Також апелянт
посилається на те, що суд першої
інстанції в частині позовних вимог
щодо ОСОБА_3 взагалі не навів доводів,
не вказав правової норми, не застосував
закон, який поширюється на дані
правовідносини ( т.1,а.с.142-143).

Учасники провадження в судове
засідання не з'явились, про час та
місце проведення судового засідання
повідомлялись належним чином. Згідно
з ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони,
яка сповіщена про день і час розгляду
справи не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги.

Слухання справи неодноразово
відкладалося в зв'язку з витребуванням
матеріалів цивільної справи № 2/515/599/14
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання особою,
такої що позбавлена права користування
житловим приміщенням з
Татарбунарського районного суду
Одеської області, а також перевірки
відомостей щодо реєстрації ОСОБА_3 за
адресою спірного жилого приміщення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 02 червня 2014
року зміні в частині мотивування
відмові в позові, виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та
відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач ОСОБА_4, як власник будинку, має
право на власний розсуд розпоряджатися
своєю власністю згідно з положеннями
ст. 318 ЦК України, в тому числі і щодо
вирішення питань стосовно можливості
проживання в будинку інших осіб. Судом
першої інстанції було зроблено
висновок, що право члена сім'ї власника
будинку користуватися цим житлом існує
лише за наявності у власника права
приватної власності на це майно. Крім
того, зроблено висновок, що виникнення
права членів сім'ї власника будинку на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак, відсутність
права власності особи на будинок не
породжує права членів її сім'ї на
користування цим будинком. Таким чином,
права членів сім'ї власника будинку на
об'єкт власності є похідними від прав
самого власника. Оскільки позивачка не
набула самостійного права на житло з
підстав, передбачених законом (найм,
оренда, вселення наймачем чи на
підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України,
ст. ст. 61, 64 ЖК України), то у зв'язку з
відсутністю договірних відносин
позивача з власником будинку, позивач
не має права користування цим будинком.

З такої кваліфікацією спірних
правовідносин колегія суддів
погодитись не може виходячи з
наступного.

Відповідач по справі ОСОБА_6 є
власником житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_2, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
14.09.2011 року та не оспорюється сторонами
(т.1, а.с. 31, 40 ).

Позивачка по справі, яка знаходилась в
зареєстрованому шлюбі з сином
відповідача з 16 листопада 2005 р. є
колишньою невісткою відповідача.
Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 12.03.2013 року
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було
розірвано (т.1, а.с.4). Рішення набрало
законної сили 25.03.13 р.

Позивачка ОСОБА_2 була зареєстрована у
АДРЕСА_2 з 06 травня 2006 року (т.1,а.с.6, 7, 35).
За встановлених обставин справи слід
зробити висновок, що позивачка набула
право користування спірною жилою
площею як член сім'ї власника жилого
приміщення в порядку ст. 156 ЖК УРСР.
Вказане право має речовий характер та
втрачається лише в порядку та на
підставі передбачених законом, тобто в
порядку ст. 405 ЦК України та може бути
припинено в порядку ст. 406 ЦК України.

Право власності відповідача було
зареєстровано 14.09.2011 р. (т.1, а.с. 31), проте
смерть попереднього власника - батька
відповідача - ОСОБА_7 відбулась 05.08. 2004
року, як вказано ОСОБА_4 в позовної
заяві по справі № 2/515/599/14 (т.1, а.с.202-204).
Відповідно можна зробити висновок, про
те, що позивачка є членом родини
власника-спадкоємця, та набула право
користування за згодою відповідача.
Крім того, виходячи зі специфіки
сервітутного права за відсутності
доказів іншого (тобто тимчасового його
характеру) слід виходити з того, що
зміна власника (яка в спірних
правовідносинах і не відбувалась), в
тому числі в порядку спадкування, не
призводить до автоматичного
припинення права користування спірним
житлом, як вказав суд першої інстанції.

Разом з тим, заочним рішенням
Татарбунарського районного суду
Одеської області по справі № 2/515/599/14
від 05.03.14 р. за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання особою,
такої що позбавлена права користування
житловим приміщенням було задоволено
позов та усунуто перешкоди у
здійсненні ОСОБА_4 права власності і
позбавлено ОСОБА_2 права користування
жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2
(т.2, а.с.32-33).Вказане рішення набрало
законної сили після перевірки в
апеляційному порядку згідно з ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
25.06.14 р. по справі № 22ц/785/5271/14 (т.2, а.с.
75-76). Як вбачається з матеріалів цієї
справи вказане рішення в касаційному
порядку не переглядалося.

Згідно з ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Таким
чином на момент перевірки справи в
апеляційному суді Одеської області
слід вважати встановленим факт
відсутності у позивачки права
користування спірним будинком, якого
вона була позбавлена вказаним рішенням
суду. Докази набуття права
користування житловою площею
позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 після
вступу в законну силу вказаного
рішення суду відсутні. Таким чином,
позовні вимоги позивачки про вселення
та визначення порядку користування
житловим будинком задоволенню не
підлягають.

Щодо позовних вимог заявлених в
інтересах малолітнього ОСОБА_3
відмовляючи в позові суд в цій частині
своє процесуальні рішення не
мотивував, обмежившись загальним
посиланням на перехід права власності,
та при цьому не усунувши встановлені по
справі протиріччя в частині довідок,
наданих сторонами щодо реєстрації
малолітнього за спірною адресою.

Разом з тим, приймаючи рішення по
справі та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог в цій частині слід
виходити з наступного.

В шлюбі у позивачки народився син
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії 1-ЖД №051434 (т.1,а.с.5).
Народження відбулось після набуття
матір'ю - позивачкою по справі права
користування спірним жилим
приміщенням. Разом з тим, з врахуванням
встановленою вищевказаним заочним
рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області по справі №
2/515/599/14 від 05.03.14 р. втрати права
користування матір`ю - позивачкою
ОСОБА_2, та враховуючи її не проживання
за спірною адресою з 2009 року, що
підтверджується довідкою № 64 від
23.01.2014 року, виданої виконавчим
комітетом Борисівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області (т.1,а.с.35), колегія суддів
робить висновок, що в порядку ст. 29 ЦК
України, малолітній мав право
користування спірною житловою площею,
проте втратив його.

При цьому усуваючи протиріччя між
довідками, на запити апеляційного суду
Одеської області від 09 вересня 2014 року
до Голови Борисівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області ОСОБА_8 щодо реєстрації права
користування малолітнім ОСОБА_3
спірною жилою площею, було отримано
відповідь, що гр. ОСОБА_2 проживала без
реєстрації в АДРЕСА_2, з 2005 року по
травень 2006 року в будинку свекра
(відповідача по справі). Реєстрація
(позивача ОСОБА_3) проводилась до
народження дитини, тому окрема
реєстрація дитини не проводилась, але
згідно ст. 29 КЦ України, місцем
проживання малолітньої дитини
вважається місце проживання іі
батьків, або одного з них.

Згідно погосподарської книзі за 2006-2010
роки № 4, особовий рахунок № НОМЕР_1,
малолітня дитина ОСОБА_3 не вказана із -
за помилки секретаря що працювала на
той час, ОСОБА_9

Згідно погосподарської книзі за 2011-2015
роки № 3, особового рахунку № НОМЕР_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали в
АДРЕСА_1 без реєстрації, тому що вони
збирались придбати цей будинок, але
купівля- продажу будинку не
проводилась. У зв`язку з вищезазначеним
та володінням інформації у неповному
обсязі, довідка № 28 від 06.02.2014р. була
видана помилково (т.1,а.с.201).

Таким чином до звернення до суду
позивачка та її колишній чоловік
користувалась іншим житлом. Враховуючи
вищевказані обставини справи, позовні
вимоги про вселення та визначення
порядку користування житловим
будинком ОСОБА_3 також задоволенню не
підлягають.

Оскільки доводи апеляційної скарги
знайшли своє часткове підтвердження,
колегія суддів з врахуванням помилок
допущених судом першої інстанції в
частині встановлення обставин справи,
їх оцінки та застосування норм
матеріального та процесуального права
на підставі п.1,3,4 ст. 309 ЦПК України
змінює мотивування прийнятого
судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, в
інтересах якого діє його законний
представник ОСОБА_2, на рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 02 червня 2014 року -
задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 02 червня 2014
року змінити в частині мотивування
прийнятого судового рішення, в іншій
частині - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області

А.І. Дрішлюк

Є.С.
Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе