КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. МАКІЇВКИ
Справа №
268/3229/13-ц Провадження № 2/268/179/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року
м.
Макіївка

Кіровський районний суд міста
Макіївка Донецької області у складі

головуючий суддя
Запорожець Т.А.

при
секретарі Бондур М.В.

за
участю позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в м. Макіївка цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням у
будинку, що належить позивачу на праві
приватної власності, мотивуючи свої
вимоги відсутністю відповідача за
місцем реєстрації понад встановлений
законом строк без поважних причин.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала
заявлені позовні вимоги, в
обґрунтування яких послалась на факти
і обставини, викладені в позовній заяві
та пояснила, що на підставі свідоцтва
про право власності від 02 листопада 2000
року вона є власником ? частини
домоволодіння - житлового будинку
АДРЕСА_1. З 09 червня 2000 року в цьому
будинку зареєстрований ОСОБА_2, який є
її зятем. 30 травня 2013 року набрало
законної сили рішення суду про
розірвання шлюбу між її донькою ОСОБА_4
та ОСОБА_2 З 2012 року відповідач за
вказаною адресою не проживає, не
виконує обов'язків щодо утримання і
оплати комунальних послуг, проте в
добровільному порядку не знявся з
реєстраційного обліку, що є об'єктивною
перешкодою здійсненні ним права
розпоряджатися своєю власністю.

Посилаючись на наведені обставини та
положення статей 391, 405 ЦК України,
позивач просить суд визнати ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням у жилому будинку
АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
ОСОБА_1 визнав в повному обсязі, про що
надав суду відповідну письмову заяву.

Вислухавши пояснення позивача,
відповідача, допитавши свідків,
вивчивши матеріали справи і дослідивши
надані докази, суд у межах заявлених
позовних вимог (стаття 11 ЦПК України)
установив наступне.

Згідно свідоцтва про право власності
від 02 листопада 2000 року, виданого на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 21 липня 1975 року
реєстраційний номер 2273, ОСОБА_1, є
власником ? частини домоволодіння -
житлового будинку АДРЕСА_1. 02 листопада
2000 року комунальним підприємством
«Бюро технічної інвентаризації міста
Макіївки» було зроблено реєстраційний
надпис на правовстановлюючому
документі, про що внесено відповідний
запис в реєстровій книзі № 14 за
реєстровим № 2856.

За наведених обставин ОСОБА_1 є
власником ? частини домоволодіння -
житлового будинку АДРЕСА_1, а тому
належним позивачем у справі.

В цьому ж будинку, як член сім*ї
позивачки з 09 червня 2000 року
зареєстрований її зять - відповідач
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. 30 травня 2013 року
набрало законної сили рішення суду про
розірвання шлюбу між донькою позивачки
- ОСОБА_4 та ОСОБА_2Останній з липня 2012
року в будинку не проживає.

Вищевказані факти і обставини визнані
сторонами у судовому засіданні, вони
підтверджені наявними в матеріалах
справи документами, тому відповідно до
положень частини 1 статті 61 ЦПК України
не підлягають доказуванню.

Враховуючи наведені обставини, суд
визнає, що між сторонами: ОСОБА_1, як
власником спірного житлового будинку
та ОСОБА_2, який зареєстрований у цьому
будинку як член сім*ї, склалися спірні
правовідносини у сфері захисту права
власності які регулюються нормами
Цивільного кодексу України та
Житлового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для особистого
проживання, проживання членів їх сімей,
інших осіб і розпоряджатися цією
власністю на свій розсуд.

Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Судом встановлено, що договір про
користування спірним будинком між
сторонами не укладався.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 10 постанови від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникають в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» (з
наступними змінами) при вирішення
позовів про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Доказами по справі не підтверджена
будь-яка домовленість між сторонами
щодо користування спірним будинком.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 - сусіди позивачки, пояснили, що
з липня 2012 року ОСОБА_2 не проживає за
місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1

У судовому засіданні не встановлено
будь-якої противоправної,
неправомірної поведінки позивачки
відносно відповідача, інших
об'єктивних перешкод для його не
проживання у спірному будинку, у суду
не має законних і достатніх підстав для
висновку щодо поважності причин
непроживання ОСОБА_2 у цьому будинку
понад один рік.

Приписами статті 391 ЦК України
визначено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 174 ЦПК України
у разі визнання відповідачем позову
суд за наявності для того законних
підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

Проаналізувавши встановлені
обставини по справі, оцінивши надані
сторонами в порядку статті 60 ЦПК
України докази в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що ОСОБА_2 без поважних
причин не проживає в спірному будинку
понад двох років, він не є членом сім*ї
власника жилого приміщення, не
проживає з ним, не веде спільне
господарство, а тому визнає, що право
позивачки ОСОБА_1, як власника будинку,
підлягає захисту і відповідач підлягає
визнанню таким, що втратив право
користування жилим приміщенням у
спірному жилому будинку.

Позивач не вимагає компенсації за
понесені судові витрати, пов'язані із
зверненням до суду і розгляду
цивільної справи.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст.ст. 11, 60, 88, 174, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,
статтями 319, 321, 383, 391, 405 Цивільного
кодексу України, статтями 150, 156
Житлового кодексу України суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням - будинком АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду Донецької
області через Кіровський районний суд
міста Макіївки протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя:
Т.А.Запорожець