У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,Юровської Г.В., -розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Львівської міської
ради, Львівського міського управління
земельних ресурсів, Львівської
регіональної філії державне
підприємство «Центр Державного
земельного кадастру», треті особи:
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про
визнання державного акта на право
приватної власності на землю
недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду
Львівської області від 23 грудня 2010
року, до якої приєднався ОСОБА_7,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
звернулися до суду з позовом до
Львівської міської ради, Львівського
міського управління земельних
ресурсів, Львівської регіональної
філії державне підприємство «Центр
Державного земельного кадастру», треті
особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
про визнання державного акта на право
приватної власності на землю
недійсним.

Позивачі посилалися на те, що ОСОБА_8
подарував частину будинку своїм
дочкам. Під час продажу 3/8 частини
будинку ОСОБА_7 продавець ОСОБА_12,
ОСОБА_13 та ОСОБА_8 приховали ту
обставину, що земельна ділянка біля
будинку ними приватизована. Між
співвласниками будинку укладено
договір про порядок користування
будинком № 950 від 26 червня 2002 року. У
даному договорі також визначено
порядок користування земельною
ділянкою біля будинку. Договір був
підписаний власником і нотаріально
посвідчений. Оскільки змінились
співвласники будинку, позивачі просили
визнати державний акт на право
власності на землю недійсним та видати
новий державний акт особам, які на
даний час є власниками будинку.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 1 жовтня

2009 року позов ОСОБА_6 задоволено.
Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
виданого ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_8 на
земельну ділянку на підставі рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради народних депутатів №771
від 26 грудня 1997 року. Зобов'язано
Львівську міську раду в особі
Львівського міського відділу
Львівську міську раду, Львівське
міське управління земельних ресурсів
та Львівську регіональну філію
державне підприємство «центр
державного земельного кадастру» -
державний акт на право приватної
власності на землю новим співвласникам
будинку АДРЕСА_1, а саме

ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11
пропорційно права власності на будівлю
та споруди визначених договором
купівлі-продажу, дарування часток
будівлі та договору про порядок
користування будинком між
співвласниками.

Додатковим рішенням цього ж суду від 17
лютого 2010 року, зобов'язано Львівську
міську раду в особі Львівського
міського відділу Львівської міської
ради, Львівське міське управління
земельних ресурсів та Львівську
регіональну філію державного
підприємства «центр державного
земельного кадастру» - видати
державний акт на право приватної
власності на землю новим співвласникам
будинку АДРЕСА_1, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_9,
ОСОБА_7,

ОСОБА_10, ОСОБА_11, пропорційно права
власності на будівлю та споруди
визначених договорами купівлі-продажу,
даруванням часток будівлі та договору
про порядок користування будинком між
співвласниками. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня

2010 року рішення Франківського
районного суду м. Львова від 1 жовтня

2009 року та додаткове рішення цього ж
суду від 17 лютого 2010 року скасовано й
ухвалено нове рішення у справі про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_6,
ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_9, до якої
приєднався ОСОБА_7, порушується
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції та залишення в
силі рішення та додаткового рішення
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свої доводи порушенням апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Рішення апеляційного суду не
відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що на підставі
рішення виконкому Львівської міської
ради № 771 від 26 грудня 1997 року (наказ №
351 від

30 жовтня 1997 року) ОСОБА_13, ОСОБА_12,
ОСОБА_8 передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,1000 га та
надано у постійне користування
земельну ділянку площею 0,0115 га для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1. Про це їм видано державні акти
від

11 травня 1998 року (серія ЛВ № 20506003 і П-ЛВ
№ 000752, 20506003-1 (а.с.22-23). 3 березня 1998 року
ОСОБА_13 продала належну їй

1/8 частину вказаного будинку з
відповідними господарськими спорудами
ОСОБА_14, що стверджується відповідним
договором

купівлі-продажу. Відповідно до
свідоцтва про право на спадщину від

19 вересня 2007 року після смерті ОСОБА_14
власником цього майна в

порядку спадкування стала ОСОБА_9
(а.с.26-27). 24 січня 2002 року ОСОБА_15 продав
ОСОБА_6 1/4 частину житлового будинку з
господарськими спорудами. Між
продавцем і покупцем укладено договір
купівлі-продажу, який посвідчений
нотаріально (а.с.29). На підставі
вказаного договору 4 лютого 2002 року
покупцеві видано реєстраційне
посвідчення на 1/4 частину будинку
(а.с.30). Відповідно до договору
купівлі-продажу від 26 червня 2002 року
ОСОБА_12 продав ОСОБА_7

3/8 будинку АДРЕСА_1 (а.с. 32-33). Цього ж дня
між співвласниками будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_8 (1/4), ОСОБА_7 (3/8), ОСОБА_6 (1/4),
ОСОБА_14 (1/8) було укладено нотаріально
посвідчений договір користування
будинком та земельною ділянкою площею
1444,2 кв. м, на якій розміщені будівлі
(а.с.44). Вказаний договір не є підставою
для виникнення права власності на
земельну ділянку. Підстави виникнення
Цивільних прав передбачені ч. 4 ЦК
України в редакції 1963 року, який діяв на
час укладення вказаного договору.
ОСОБА_8 16 травня 2007 року подарував
належну йому 1/8 частину зазначеного
вище будинку ОСОБА_10

а.с. 35-36). 12 липня 2007 року ОСОБА_8 1/8
частину вказаного будинку подарував
ОСОБА_11 (а.с. 38-39). Щодо земельної
ділянки, на якій розташований будинок
АДРЕСА_1 з господарськими будівлями,
цивільно-правової угоди не укладалося.

Також судом було
встановлено, що на час розгляду справи
житловий будинок АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11

Встановивши вищезазначені обставини у
справі, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що оскільки на день
укладання договору купівлі-продажу між
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не було державного
акта на право власності на землю, тому

ОСОБА_14 перейшло право спільного
користування земельною ділянкою разом
з іншими співвласниками будинку, що
відповідає вимогам ст. 30 ч. 2 ЗК України
(в редакції 13 березня 1992 року) чинним на
час укладення договору
купівлі-продажу.

Переглядаючи справу, апеляційний суд
не звернув увагу, що відчуження 1/8
частини спірного будинку відбулося 3
березня 1998 року відповідно до договору
купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_13
та спадкодавцею ОСОБА_9

Враховуючи зазначене, апеляційний суд
правильно послався на положення ст. 30
ЗК України в редакції 1992 року, але разом
з тим не врахував встановлену цією
нормою законодавчу преюдицію щодо
переходу права власності на земельну
ділянку до покупця житлового будинку,
крім випадку, якщо договором
встановлено протилежне.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення норм ст. ст. 213, 214,
303, 316 ЦПК України унеможливили
встановлення цих фактичних обставин,
що мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені апеляційним судом під час
постановлення рішення, то ухвалене цим
судом рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, до якої
приєднався ОСОБА_7, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня 2010 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук Судді:
А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська