У Х В А Л А

27 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Карпенко С.О., Кафідової О.В., Касьяна
О.П., Штелик С.П.,розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа
- приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання недійсним договору
іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_6
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан», ОСОБА_7, третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання права власності на
нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма «Сапсан» (далі - ТОВ
«КВВФ «Сапсан») звернулося до суду з
позовом, у якому просило:

- визнати недійсним договір іпотеки,
укладений 09 липня 2013 року між ним та
ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований у реєстрі за № 1026;

- визнати недійсним договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
від 22 липня 2013 року, укладений між ним
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований у реєстрі за № 1137.

Свої вимоги ТОВ «КВВФ «Сапсан»
обґрунтовувало тим, що рішення про
передачу майна товариства в іпотеку та
про задоволення вимог
іпотекодержателя прийнято
неповноважним складом учасників
товариства і з метою забезпечення та
виконання зобов'язання за неукладеним
і безоплатним договором позики.

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зустрічним позовом, у якому
просила визнати за нею право власності
на торговельний комплекс по АДРЕСА_1, що
складається із нежитлових будівель під
літ. «А», загальною площею 3420 кв. м під
літ. «Б», загальною площею 2850 кв. м, під
літ. «В», загальною площею 900 кв. м, під
літ. «Г» (другий поверх), загальною
площею 136,1 кв. м, під літ. «Д», загальною
площею 12,8 кв. м, під літ. «Е», загальною
площею 120 кв. м, під літ. «Ж», загальною
площею 12,9 кв. м, та під літ. «З»,
загальною площею 230 кв. м. Вказувала, що
вона є добросовісним набувачем,
оскільки набула право власності на
спірне майно за договором.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 грудня

2013 року у задоволенні позову ТОВ «КВВФ
«Сапсан» відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6
право власності на торговельний
комплекс по АДРЕСА_1, що складається з
нежитлових будівель під літ. «А»,
загальною площею 3420 кв. м, під літ. «Б»,
загальною площею 2 850 кв. м, під літ. «В»,
загальною площею 900 кв. м, під літ. «Г»,
загальною площею 136,1 кв. м, під літ. «Д»,
загальною площею 12,8 кв. м, під літ. «Е»,
загальною площею 120 кв. м, під літ. «Ж»,
загальною площею 12,9 кв. м, під літ. «З»
загальною площею 230 кв. м.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
14 травня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 липня 2014 року,
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 грудня 2013 року у частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_6
скасовано, у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_6 відмовлено.

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 16 липня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме:

ст. ст. 328, 392 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 02 липня 2012 року,
постановлену за результатами розгляду
справи за позовом про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
витребування нежитлових приміщень; за
зустрічним позовом про визнання права
власності на нежитлові приміщення; за
зустрічним позовом про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
нежитлових приміщень та скасування
державної реєстрації права власності;
за зустрічним позовом про визнання
права власності на нежитлові
приміщення;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 листопада 2012
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання права власності та
витребування майна;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня 2012
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання договору купівлі-продажу
нікчемним та визнання договорів
купівлі-продажу недійсними,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності на немайнові права, визнання
права власності на нежитлові
приміщення;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 липня 2013 року,
постановлену за результатами розгляду
справи за позовом про визнання права
власності на незавершене будівництво
та земельні ділянки; за позовом про
визнання недійсним договору про
інвестування будівництва житла; за
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння та
зобов'язання звільнити житловий
будинок; за зустрічним позовом про
визнання права власності.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Погоджуючись з висновком суду
апеляційної інстанції про відмову у
задоволенні зустрічного позову, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 16 липня 2014 року, яку просить
переглянути заявник, керувався тим, що
спірне нерухоме майно є власністю ТОВ
«Сапсан-СП», а не ТОВ «КВВФ «Сапсан»,
яке ним розпорядилося без згоди
власника, а тому правові підстави для
визнання права власності за ОСОБА_6
відсутні. Посилання ОСОБА_6 на укладені
з нею відплатні договори, за якими
спірне майно перейшло у власність
останньої, визнані безпідставними
через те, що ТОВ «Сапсан-СП» не є
стороною цих угод.

Погоджуючись з висновком суду
апеляційної інстанції про задоволення
зустрічного позову, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 02 липня 2013 року, керувався
тим, що позивачі за зустрічним позовом
придбали спірні нежитлові приміщення
за відплатним, нотаріально посвідченим
договором, при належному волевиявленні
на його відчуження власником, а право
власності на майно, придбане на
підставі договорів купівлі-продажу,
оспорюється іншою особою.

Скасовуючи рішення апеляційного суду і
залишаючи в силі рішення суду першої
інстанції в частині визнання права
власності на нерухоме майно, суд
касаційної інстанції в ухвалі від 21
листопада 2012 року вказував, що
обставини набуття позивачем права
власності за договором купівлі-продажу
мали місце до судового спору і
предметом його позову є лише
констатація факту наявності у нього
права власності, тому висновок суду
інстанції про те, що позивачем невірно
обраний спосіб захисту є помилковим.

Погоджуючись з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, суд
касаційної інстанції в ухвалі від 19
грудня 2012 року виходив з можливості
пред'явлення власником позову про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою. Оскільки позивач є
титульним володільцем - власником
оспорюваного майна, але не володіє ним,
вимога про визнання права власності є
додатковою до вимоги про витребування
майна з чужого незаконного володіння і
є такою, що супроводжує цей
віндикаційний позов.

Скасовуючи рішення апеляційного суду і
залишаючи в силі рішення суду першої
інстанції, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 10 липня
2013 року керувався презумпцією
добросовісності як набувача на
підставі ст. 328 ЦК України, згідно з якою
право власності набувається на
підставах що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
встановлена судом.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Колегія суддів не вбачає неоднакове
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки обставини справ не є
подібними, доводи заявника стосуються
переоцінки доказів.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою ОСОБА_6
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року слід
відмовити.

Керуючись статтями 354, 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа
- приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання недійсним договору
іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_6
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан», ОСОБА_7, третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання права власності на
нерухоме майно, за заявою ОСОБА_6 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 липня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: С.О. Карпенко О.П.
Касьян О.В. Кафідова С.П. Штелик