АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7023/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Трещов В. В. Доповідач - Черненкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 червня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного вищого навчального закладу
«Національний гірничий університет»,
ОСОБА_4, акціонерного товариства
«Рембудтрест» про відшкодування
майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н
О В И Л А:

10 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом, у якому
просив стягнути з Державного вищого
навчального закладу «Національний
гірничий університет» та ОСОБА_4
майнову шкоду в розмірі 11 285 грн. та
моральну шкоду, яку оцінив у 250 000 грн.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 04
жовтня 2002 року під час ремонтних робіт
фасаду 10 корпусу Національного
гірничого університету України він
отримав невиліковну травму, після якої
став інвалідом 2 групи. Прокуратурою
було порушено кримінальну справу за
обвинуваченням ОСОБА_4, але постановою
суду до останнього було застосовано
амністію й справу закрито. Посилаючись
на те, що ОСОБА_4, який працював головним
інженером академії (нині університет)
та був відповідальним за проведення
будівельних робіт, зокрема, й по
учбовому корпусу № 10, допустив
порушення трудового законодавства та
законодавства про охорону праці,
просив позов задовольнити.

Справа розглядалась неодноразово
судовими інстанціями.

Останнім рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
25 червня 2014 року ухвалено: в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Державного вищого навчального закладу
«Національний гірничий університет»,
ОСОБА_4 про відшкодування майнової та
моральної шкоди - відмовити у повному
обсязі; провадження у справі в частині
вимог до акціонерного товариства
«Рембудтрест» - закрити.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить частково
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу
Державний вищий навчальний заклад
«Національний гірничий університет»
просить апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду залишити без змін,
посилаючись на те, що судом не допущено
порушень норм матеріального чи
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
04 жовтня 2002 року під час ремонтних
робіт фасаду корпусу № 10 Національного
Гірничого Університету України (згодом
академія, зараз ДВНЗ «Національний
гірничий університет») позивач ОСОБА_2
отримав травму, після якої став
інвалідом 2 групи. Прокуратурою
Жовтневого району м.Дніпропетровська
було порушено кримінальну справу за
фактом смерті ОСОБА_5 і травмування
позивача стосовно відповідача ОСОБА_4
за ч. 2 ст. 272 КК України. Постановою
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 28 вересня 2010
року ОСОБА_4 звільнений від
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію» і провадження
по даній кримінальній справі було
закрито. Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
листопада 2010 року апеляція сторін
залишена без задоволення, а постанова
районного суду від 28 вересня 2010 року
залишена без змін. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 грудня 2011 року постанова
від 28 вересня 2010 року і ухвала від 17
листопада 2010 року залишені без змін.
Судом встановлено, що позивач
виконував роботи в межах підрядного
договору, укладеного між одним з
відповідачів - Національним Гірничим
Університетом України (згодом
академія, зараз ДВНЗ «Національний
гірничий університет») та АТ
«Рембудтрест». Вказане
підтверджується засвідченою копією
підрядного договору №70. Оригінал
вказаного договору неодноразово
витребувався судом у сторін справи, але
сторонами так і не було його надано з
тієї причини, що він фактично не
зберігся у відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову та
закривши провадження у справі в
частині вимог до АТ«Рембудтрест», суд
першої інстанції виходив з того, що з
оцінки наданої позивачем трудової
книжки, суд приходить до висновку про
відсутність трудових відносин між
позивачем та відповідачем ДВНЗ
«Національний гірничий університет»,
оскільки в трудовій книжці позивача
відсутні жодні записи про це. Оцінюючи
критично, у сукупності з іншими
доказами у справі надані відповідачем
аркуші на бланках від імені головного
інженера Національного гірничого
університету з написами «дозволяю
роботу бригади будівельників…»
датовані 30.08.2002 року та 13.09.2002 року суд
приходить до висновку, що вони не є
належними та достатніми доказами
знаходження позивача в трудових
відносинах з відповідачем ДВНЗ
«Національний гірничий університет» у
тому числі на час травмування позивача,
оскільки, по перше не містять П.І.Б.
позивача, чи взагалі будь яких згадок
про нього, а по друге, датовані іншими
датами, які не співпадають з датою
травмування позивача. Встановлено, що
ОСОБА_4 дійсно в 2002 році працював в
гірничій академії (зараз ДВНЗ
«Національний гірничий університет»),
але на момент травмування позивача
ніякого відношення до будівництва та
ремонту учбового корпусу № 10 НГАУ не
мав. Таким чином, суд приходить до
висновку про відсутність трудових
відносин між позивачем та відповідачем
ДВНЗ «Національний гірничий
університет», оскільки доказів цього
факту сторонами справи не надано, а
судом не встановлено. Твердження
позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 в
порушення законодавства про охорону
праці допустив позивача до виконання
робіт на висоті по ремонту ізоляції
стиків панелей плит перекриття на
висоті 15 метрів з застосуванням
дерев'яною люльки кустарного
виготовлення без засобів
індивідуального захисту не знайшли
свого об'єктивного підтвердження в
ході розгляду справи. Роботи по
будівництву і ремонту корпусу № 10 НГАУ
на той час виконувало АТ «Рембудтрест»
згідно договору № 70 від січня 2002 року,
який було укладено між НГАУ в особі
ректора Півняка Г.Г. і генерального
директора АТ «Ремстройтрест» Браги В.П.
Вирішити питання щодо одержання
дозволу на початок роботи та види робіт
підприємства, діяльність якого
пов'язана з виконанням робіт та
експлуатацією об'єктів, машин,
механізмів, устаткування підвищеної
небезпеки, суду неможливо, оскільки на
даний час АТ «Рембудтрест»
ліквідовано, що підтверджується
витребуваним судом витягом з
державного реєстру. Не знайшли свого
підтвердження в ході розгляду справи і
твердження позивача про те, що
відповідач ОСОБА_4 в порушення ст. 240
КЗпП України, не уклавши з ним трудовий
договір, допустив позивача до роботи,
оскільки цей відповідач не займався
прийомом працівників чи залученням їх
до роботи по ремонту корпусу № 10 НГАУ,
тому що цими питаннями займалася
підрядна організація - АТ
«Рембудтрест». Відповідно до акту
Територіального управління
Держнаглядохоронпраці технічного
розслідування групового травмування
на території НГАУ від 29 листопада 2002
року технічною причиною групового
травмування стала недостатня
надійність знаряддя виробництва, а
саме - використання в роботі люльки
кустарного виробництва,
організаційною причиною цього
групового травмування стало не
використання постраждалими ОСОБА_2 і
ОСОБА_5 засобів захисту при роботі на
висоті: пояси, страхувальні канати,
шоломи. Вказаним актом не встановлено
вину відповідачів. Надана позивачем
довідка МСЕК свідчить про його групу
інвалідності з підстав загального
захворювання, а не через травму,
отриману на виробництві 04 жовтня 2002
року. В позовній заяві та під час
судового розгляду позивачем не було
надано належних доказів наявності
моральної шкоди та підтвердження факту
заподіяння позивачу відповідачами
моральних страждань. Вирішуючи вимоги
позивача ОСОБА_2 до Державного вищого
навчального закладу «Національний
гірничий університет», ОСОБА_4, про
відшкодування майнової та моральної
шкоди суд приходить до висновку про їх
безпідставність оскільки факт
порушення цими відповідачами прав
свобод чи інтересів позивача не
знайшов свого підтвердження, жодних
правових підстав для задоволення
позову судом не встановлено, а
позивачем не надано, тому суд приходить
до висновку про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог до цих
відповідачів у повному обсязі.
Відповідно до вимог п.7 ч.1 ст. 205 ЦПК
України суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо ліквідовано
юридичну особу, яка була однією із
сторін у справі. Вирішуючи вимоги
позивача до АТ «Рембудтрест», суд
приходить до висновку про необхідність
закриття провадження в частині вимог
до цього відповідача, оскільки,
відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців АТ
«Рембудтрест» було ліквідовано, дані
про правонаступників відсутні.

Судова колегія не погоджується із
такими висновками суду першої
інстанції у зв'язку з тим, що судом
неправильно застосовані норми
матеріального права та порушені норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, наявна
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповнота
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведені
обставини, які мають значення для
справи та які суд вважав встановленими.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, судом першої інстанції не
виконанні вказані вимоги закону.

Суд першої інстанції встановивши, що
прокуратурою Жовтневого району м.
Дніпропетровська було порушено
кримінальну справу за фактом смерті
ОСОБА_5 і травмування позивача ОСОБА_2
стосовно відповідача ОСОБА_4 за ч. 2 ст.
272 КК України та постановою Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
28 вересня 2010 року ОСОБА_4 звільнений від
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію» і провадження
по даній кримінальній справі було
закрито, але цим доказам в судовому
рішенні не надано належної оцінки,
оскільки відповідача ОСОБА_4 звільнено
від кримінальної відповідальності з
нереабілітуючих підстав, на що суд
першої інстанції уваги не звернув.
Зазначена постанова переглядалась за
скаргами у судових інстанціях та
залишена без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 28 КПК України
особа, яка зазнала матеріальної шкоди
від злочину, вправі при провадженні в
кримінальній справі пред'явити до
обвинуваченого або до осіб, що несуть
матеріальну відповідальність за дії
обвинуваченого, цивільний позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України
особа, яка не пред'явила цивільного
позову в кримінальній справі, а також
особа, цивільний позов якої залишився
без розгляду, має право пред'явити його
в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1989 року N 3 "Про практику
застосування судами України
законодавства про відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
злочином, і стягнення безпідставно
нажитого майна", п.9 - вирішуючи при
постановленні вироку питання про
відшкодування матеріальної шкоди, суд
має керуватися відповідними нормами
цивільного, трудового та іншого
законодавства, які регулюють майнову
відповідальність за шкоду, заподіяну
громадянам, підприємствам, установам,
організаціям, державі.

Загальні підстави цивільно-правової
відповідальності за завдану майнову та
моральну шкоду в деліктних
(позадоговірних) відносинах
передбачені ч. 1 ст. 1166 і ч. 1 ст. 1167 ЦК
України, а на час спричинення шкоди - 2002
рік слід застосовувати норми статей 440,
440-1 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно із зазначеними нормами
обов'язковими умовами такої
відповідальності є наявність шкоди,
протиправної поведінки заподіювача
шкоди, причинного зв'язку між шкодою і
протиправною поведінкою та вина
заподіювача шкоди.

Відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992 року N 6 "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди", п. 2 -
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи.

Суд першої інстанції на з'ясував спірні
правовідносини та не застосував закон,
який регулює їх.

Суд першої інстанції за рішенням суду
неправильно закрив провадження у
справі в частині вимог на підставі п.7
ч.1 ст. 205 ЦПК України, оскільки
відповідно до вимог статей 208,205 ЦПК
України з цього питання суд
постановляє ухвалу суду, як окремий
процесуальний документ.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені
вимоги закону уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли у сторін
стосовно відшкодування шкоди,
спричиненої пошкодженням здоров'я
внаслідок неправомірних дій
відповідачів та регулюються нормами
ст.ст. 440, 440-1,441 ЦК УРСР в редакції 1963
року, які діяли на час спричинення
шкоди.

Судова колегія встановила та це
підтверджується матеріалами справи, що
04 жовтня 2002 року під час ремонтних
робіт фасаду 10 корпусу Національного
гірничого університету України
позивач отримав травму, після якої став
інвалідом 2 групи. Прокуратурою було
порушено кримінальну справу за
обвинуваченням ОСОБА_4, але постановою
суду до останнього було застосовано
амністію й справу закрито.

Таким чином, спричинення шкоди
позивачу неправомірними діями
відповідача ОСОБА_4 підтверджено
кримінальною справою № 1-2382010 за
обвинуваченням ОСОБА_4 у здійсненні
злочину, передбаченого ч.2 ст. 272 КК
України.

Постановою Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 28 вересня 2010
року ОСОБА_4 звільнений від
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію» і провадження
по даній кримінальній справі було
закрито, тобто вина вказаного
відповідача у скоєні злочину та
обставини злочину встановлені за
розглядом кримінальної справи,
відповідачем визнані, оскільки
звільнено відповідача від
кримінальної відповідальності з
нереабілітуючих підстав.

ОСОБА_4 обвинувачений в тому, що
обіймаючи посаду головного інженера
Національної гірничої академії
України, будучи відповідальною особою
за проведення будівельних робіт на
території академії в порушення
законодавства про охорону праці
допустив ОСОБА_5 і позивача ОСОБА_2 до
виконання робіт на висоті, зокрема, по
ремонту ізоляції стиків панелей плит
перекриття на висоті 15 метрів з
застосуванням дерев'яної люльки
кустарного виготовлення без засобів
індивідуального захисту, у зв'язку з
чим 04 жовтня 2002 року близько 18 годин при
виконанні ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вказаних
робіт, здійснилося руйнування люльки
та падіння з нею з висоти на землю
ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які внаслідок цього
отримали тілесні ушкодження, а саме:
ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні
ушкодження від яких помер, а позивач
ОСОБА_2 отримав середньої важкості
тілесні ушкодження (а.с.6 том1).

Згідно ст.21 Закону України «Про охорону
праці», - роботодавець повинен одержати
дозвілна початок роботи та види робіт
підприємства, діяльність якого
пов'язана з виконанням робіт та
експлуатацією об'єктів, машин,
механізмів, устаткування підвищеної
небезпеки.

Висновками судово-медичного
дослідження від 04.03.2003 року
підтверджено характер та тяжкість
тілесних ушкоджень ОСОБА_2, виписками
із історій його хвороби - довготривалий
час лікування, довідкою МСЕК -
інвалідність позивача, а чеками аптек
підтверджені понесені ним матеріальні
затрати на лікування, що становить 9 147
гривень (а.с.25-89 том 1).

Відповідно до акту Територіального
управління Держнаглядохоронпраці
технічного розслідування групового
травмування на території НГАУ від 29
листопада 2002 року технічною причиною
групового травмування стала
недостатня надійність знаряддя
виробництва, а саме - використання в
роботі люльки кустарного виробництва,
організаційною причиною цього
групового травмування стало не
використання постраждалими ОСОБА_2 і
ОСОБА_5 засобів захисту при роботі на
висоті: пояси, страхувальні канати,
шоломи.

За змістом ст. ст. 440, 4401 ЦК УРСР в
редакції 1063 року - шкода, завдана
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, та моральна шкода підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи.

Аналогічні положення містяться і у ст.
ст. 1166, 1167 ЦК України.

Судова колегія аналізуючи докази у
справі дійшла висновку, що матеріалами
справи встановлено факт наявності
спричинення позивачу шкоди внаслідок
травмування 04 жовтня 2002 року; факт
протиправної поведінки заподіювача
шкоди саме відповідача ОСОБА_4, що
підтверджено матеріалами кримінальної
справи; причинного зв'язку між шкодою і
протиправною поведінкою та вина
заподіювача шкоди.

Відповідно до ст. 441 ЦК Української РСР,
який був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, організація
повинна відшкодувати шкоду, заподіяну
з вини її працівників під час виконання
ними своїх трудових (службових)
обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, і це не
заперечується відповідачами, що ОСОБА_4
не укладав з позивачем трудовий
договір, допустив позивача до роботи,
оскільки цей відповідач не займався
прийомом працівників чи залученням їх
до роботи по ремонту корпусу № 10 НГАУ,
тому що цими питаннями займалася
підрядна організація - АТ
«Рембудтрест».

Судова колегія переглядаючи справу в
апеляційному порядку, приходить до
висновку, що ОСОБА_4 скоїв злочин
відносно позивача, в результаті якого
останньому було завдано матеріальної
та моральної шкоди, та за вказаним
злочином його дії щодо допуску
позивача до робіт на висоті не були
оформлені належним чином, були
здійснені без відома організації, де
він працював, саме: відповідача
Державного вищого навчального закладу
«Національний гірничий університет»,
та поза межами своїх трудових
обов'язків, а тому правових підстав для
цивільно-правової відповідальності
відповідача Державного вищого
навчального закладу «Національний
гірничий університет» у відповідності
до вимог ст. 441 ЦК УРСР в редакції 1963
року перед позивачем немає.

У зв'язку з чим відповідач ОСОБА_4
повинен нести відповідальність за
спричинену шкоду позивачу.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у
пункті 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України N 4 від 31 березня 1995 року (із
змінами від 25 травня 2005 року) розмір
відшкодування моральної шкоди повинен
визначатися судом залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд повинен наводити в
рішенні відповідні мотиви.

Судова колегія, зважаючи на характер та
тяжкість понесених позивачем
моральних страждань спричинених
внаслідок ушкодження здоров`я, з
урахуванням розумності та
справедливості, приходить до висновку,
що моральна шкода підлягає
відшкодуванню з відповідача ОСОБА_4 на
користь позивача в розмірі 10 000 гривень.
Заявлена позовна вимога в цій частині
на суму 250 000 грн. є надмірно завищеною
та не відповідає обставинам справи.

Матеріальна шкода підлягає
відшкодуванню з відповідача ОСОБА_4 на
користь позивача в розмірі 9 147 гривень,
оскільки грошові витрати позивача на
лікування підтверджені належними та
допустимими доказами, про що зазначено
вище.

В іншій частині позовні вимоги є
недоведеними, а тому не підлягають
задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове, то відповідно
змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що позов задоволено
частково, позивач звільнений за
законом від сплати судових витрат, то
судові витрати по справі пропорційно
задоволеним вимогам стягуються з
відповідача ОСОБА_4 на користь держави
в розмірі 243,60 гривень.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 червня 2014 року -
скасувати з ухваленням нового рішення.

Частково задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_2 до Державного вищого
навчального закладу «Національний
гірничий університет», ОСОБА_4,
акціонерного товариства «Рембудтрест»
про відшкодування майнової та
моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди суму в розмірі 9 147 гривень
(дев'ять тисяч 147 гривень), в рахунок
відшкодування моральної шкоди суму в
розмірі 10 000 гривень (десять тисяч
гривень).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави
судовий збір у розмірі 243,60 гривень
(двісті сорок три гривень 60 копійок).

В іншій частині позову ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді
М.Ю. Петешенкова

О.Г. Дерев’янко