У Х В А Л А

Іменем України

09 липня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю Самшит, Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, де третьою особою без самостійних вимог є: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Закарпатській області про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 червня 2014 року в задоволенні позовних вимог, відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суд та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує, вимоги тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У ході апеляційного розгляду, представник апелянта в особі ОСОБА_3 підтримала, вимоги скарги та просила задовольнити таку з наведених мотивів.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що в ході примусового виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 01.04.2010 року, старшим державним виконавцем було винесено 14.06.2012 року постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, зокрема, накладено арешт на 1/3 частки в готельно-ресторанному комплексі Спорт, що розташований у м. Ужгород по вул. Гленца, 4. Вказана постанова оскаржувалась, але судовим рішенням залишена в силі. Після цього, до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відомості про накладення арешту не вносились, оскільки 1/3 частка ОСОБА_2 перестала існувати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що на все майно ОСОБА_2 було накладено арешт, що підтверджується інформаційною довідкою від 05.05.2014 року з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Суд першої інстанції не врахував ці обставини, а тому, рішення суду є необґрунтованим.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Доведеним фактом є та обставина, що у відповідності до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 01.04.2010 року ОСОБА_2 повинен сплатити ОСОБА_1 борг на загальну суму 1.261.875 гривень та судові витрати. У ході примусового виконання рішення суду на підставі виконавчого листа виданого 19.05.2010 року, старшим державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2012 року. Постановляюча частина постанови містить запис : накласти арешт на 1/3 готельного комплексу Спорт, що знаходиться в м. Ужгород по вул. Гленца, 4 зареєстрованого за ТзОВ Самшит, що належить ОСОБА_2.

Проте, реєстрація обтяжень нерухомого майна за цією постановою у відповідності до вимог ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень /затвердженого постановою КМ України від 22 червня 2011 р. N 703/ не була вчинена.

Як слідує зі змісту позовної заяви, вимоги позивача повязані з майном в 1/3 частці в готельному комплексі Спорт, яке на його думку належить ОСОБА_2, та при цьому зареєстроване за ТзОВ Самшит.

Згідно договору купівлі-продажу від 13.05.2005 року, ТзОВ Самшит купило у Закарпатської обласної ради професійних спілок будівлі готелю Спорт, що знаходиться за адресою в м. Ужгород по вул. Гленца, 4, а.с. 120-123, 124-126, 127.

Відповідно до змісту Статуту ТзОВ Самшит (в редакції від 01.12.2011 року) ОСОБА_2 являється одним з учасників ТзОВ Самшит. Товариство є юридичною особою, і самостійно здійснює свою господарську діяльність, (п.3.1.). Товариство не відповідає за зобовязаннями й боргами своїх Учасників, (п.3.8.). Товариство є власником майна, переданого йому Учасниками у вигляді внесків до Статутного капіталу або додаткових внесків, (п.4.1.). Статутний капітал розділено та частка ОСОБА_2 складає 3,5284%, (п.4.3.), а.с. 128-141.

У свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 16.09.2009 року зазначено, що власником готельно-ресторанного комплексу після реконструкції будівлі готелю Спорт, який розташований у м. Ужгород по вул. Гленца, 4, є ТзОВ Самшит, а саме, співвласники : ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 в рівних долях, а.с. 28.

Проте дане свідоцтво про право власності на нерухоме майно суперечило як вимогам Статуту ТзОВ Самшит, так і договору купівлі-продажу від 13.05.2005 року.

Через це та в звязку з іншими обставинами, було внесено протест прокурора м. Ужгород від 22.07.2011 року за № 3484 вих.11, (а.с. 154-155) на рішення виконкому Ужгородської міськради за № 250 від 10.09.2009 року. Та рішенням № 289 від 16.08.2011 року виконкому Ужгородської міськради задоволено протест прокурора і скасовано п. 1 рішення виконкому та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.09.2009 року серії САС № 176869, а.с. 157.

Приймаючи рішення від 07.09.2011 року № 322 виконком Ужгородської міськради врегулював право власності на готельно-ресторанного комплексу після реконструкції будівлі готелю Спорт, який розташований у м. Ужгород по вул. Гленца, 4, у відповідності до вимог Статуту ТзОВ Самшит та чинного законодавства України.

На час прийняття даного рішення виконкомом, матеріали справи не містять доказів того, що був накладений арешт і заборона на відчуження майна ТзОВ Самшит. А Товариство не відповідає за зобовязаннями і боргами своїх Учасників.

Слід зазначити, що на момент винесення старшим державним виконавцем Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2012 року, рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 16.08.2011 року за № 289 вже було скасовано як рішення виконкому від 10.09.2009 року № 250, так і Свідоцтво про право власності від 16.09.2009 року.

А також, на час скасування Свідоцтва про право власності від 16.09.09 р. (рішення від 16.08.11 р. № 289) не було винесено старшим державним виконавцем Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.12 р., та на час видачі Свідоцтва про право власності від 16.07.12 р., Постанова старшого державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.12 р. не набрала законної сили. А тому, виконкому Ужгородської міськради і не могло бути відомо про винесення старшим державним виконавцем Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2012 року.

Таким чином, посилання апелянта на інформаційну довідку від 05.05.2014 року з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, якою підтверджується накладення арешту на майно ОСОБА_6 за наведених обставин є безпідставним, оскільки позовні вимоги стосуються частки в майні ТзОВ Самшит.

Встановивши безпідставність позовних вимог, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні таких.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Ураховуючи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________