Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/1970/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів
Матюшенка І.В., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 07 травня 2014 року

по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
приватний нотаріус Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання одностороннього
правочину недійсним,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2
звернулася до суду з даним позовом, в
якому просила на підставі ст.233 ЦПК
України, визнати недійсною довіреність
від 05.09.2011 року, яка була посвідчена
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та внесена в реєстр за №1350, на
уповноваження відповідачів продати
належну їй на праві власності АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги мотивувала
тим, що була у важкому матеріальному
становищі та мала невиконані
фінансові зобов'язання. З метою
повернення боргу, який станом на
травень 2011 року складав 72590,00 грн.,
позивачка оформила довіреність на ім'я
відповідачів на продаж вищезазначеної
квартири. ОСОБА_2 вказувала на те, що на
момент укладення даного правочину,
вона була впевнена що видає
довіреність на отримання банківського
кредиту під заставу своєї квартири.
Позивачка зазначала, що фактично
внаслідок шахрайських дій
відповідачів разом із приватним
нотаріусом та адвокатом, була видана
довіреність на продаж даної квартири,
яку 14.02.2013 року ОСОБА_3 продав.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 07 травня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення
позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної
скарги посилається на те, що
оскаржуване судове рішення є
незаконним, необґрунтованим та таким,
що ухвалено з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що суд не встановив
усіх обставин, що мають значення для
справи, не дослідив та не надав
належної оцінки доказам у справі,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. До
правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Частиною 3 ст.244 ЦК України визначено, що
довіреністю є письмовий документ, який
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 233
ЦК України, правочин, який вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
може бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором
такого правочину.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК
України, звертаючись до суду, позивач
за власним розсудом обирає спосіб
захисту. Обравши способом захисту
визнання правочину недійсним, позивач
у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що
05.09.2011 року позивачем була видана
довіреність, яка внесена в реєстр за №
1350 та посвідчена приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, якою остання
уповноважила відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 продати належну їй на праві
приватної власності АДРЕСА_1 (а.с.9).
Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному
реєстрі довіреностей, 02.03.2013 року дію
довіреності було припинено за заявою
ОСОБА_2 від 19.02.2013 року (а.с.11).

На підставі вказаної довіреності 14.02.2013
року відповідач ОСОБА_3 продав.
вищезазначену квартиру ОСОБА_7 за 237 120,00
грн.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 неодноразово позичала у гр.
ОСОБА_8 кошти на лікування свого
чоловіка, його поховання та
необхідність розрахуватись із іншими
боргами, про що свідчать розписки (а.с.
43-45).

Позивач, закладаючи позов посилалась
на свій скрутний матеріальний стан, та
на те, що доручення видала на
отримання кредиту, просила суд визнати
вищезазначену довіреність недійсною
на підставі ст.233 ЦК України.

Згідно п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року №9, правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

При цьому, як вказує Пленум Верховного
Суду України, особа (фізична чи
юридична) має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки.

Відтак, для кваліфікації правочину за
ст. 233 ЦК України, необхідна обов'язкова
наявність кількох умов у сукупності:
вплив тяжкої обставини і вкрай
невигідні умови, вчинення правочину
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки та обов'язково цим
повинна скористатись друга сторона.

Як роз'яснено у вищезазначеній
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9, друга
сторона правочину повинна
скористатись тим, що правочин був
вчинений іншою стороною під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах.

Із змісту позовної заяви видно, що під
час оформлення довіреності від 05.09.2011
року, позивачка була впевнена, що зміст
оспорюваного документу пов'язаний із
одержанням кредиту в КБ «Ренесанс
Кредит».

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову суд першої інстанції врахував
обставини видачі спірної довіреності
та правильно виходив з того, що вимоги
ст. 233 ЦК України не поширюються на
односторонній правочин, яким зокрема є
довіреність.

Виходячи з наведеного колегія
суддів вважає , що рішення суду
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 07 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: