У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,

Суддів:Ізмайлової Т. Л. , Мартинюка
В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк»
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
відшкодування шкоди, за касаційними
скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 04
жовтня 2012 року та рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 21
лютого 2013 року, та за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Державний
експортно-імпортний банк» на рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 21 лютого 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2008 року Відкрите акціонерне
товариство «Державний
експортно-імпортний банк» (далі по
тексту - ВАТ «Укрексімбанк»), назву
якого змінено на Публічне акціонерне
товариство «Державний
експортно-імпортний банк» (далі по
тексту - ПАТ «Укрексімбанк») звернулось
до суду з зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало
тим, що 07 листопада 2001 між ним та
Товариством з обмеженою
відповідальністю
Виробничо-комерційною фірмою «Кварта»
(далі по тексту - ТОВ ВКФ «Кварта»)
(директором якого був ОСОБА_5) було
укладено кредитну угоду, згідно якої
ТОВ ВКФ «Кварта» було надано
кредит у розмірі 5 000 000 грн на строк до 01
січня 2003 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаною кредитною
угодою 07 листопада 2001 року між ним та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «АМО» (далі по тексту
- ТОВ «АМО») (директором якого був
ОСОБА_6) укладений договір застави, за
умовами якого ТОВ «АМО» надало банку в
заставу майнові права на цукор у
кількості 5 400 т, що буде виготовлений,
та цукор як товар в обороті в
зазначеній кількості, що стане
власністю заставодавця після його
фактичного отримання.

У встановлений кредитною угодою строк
зобов'язання щодо повернення кредиту
та сплати процентів за користування
кредитом позичальником не виконані.

Постановою господарського суду
Івано-Франківської області від 02
лютого 2005 року ТОВ ВКФ «Кварта» визнано
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру щодо ТОВ ВКФ «Кварта» і
призначено ліквідатора.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 26
лютого 2009 року затверджено звіт
ліквідатора ТОВ ВКФ «Кварта» і
ліквідаційний баланс ТОВ ВКФ «Кварта»
та ліквідовано юридичну особу -
ТОВ ВКФ «Кварта»; вимоги, які не
задоволені у зв'язку з недостатністю
майнових активів, постановлено вважати
погашеними; провадження у справі
припинено. При цьому судом установлено,
що за рахунок отриманих від реалізації
майнових активів боржника коштів
задоволені кредиторські вимоги ІФФ
«Укрексімбанк» у розмірі 31 523 грн 70 коп.

ОСОБА_5, як директор ТОВ ВКФ «Кварта», у
порушення умов п. 5.2.4 кредитної угоди
№5401К98 від 07 листопада 2001 не перевірив
залишки цукру та не проконтролював те,
що директор ТОВ «АМО» ОСОБА_6, який
був найманим працівником та залежний
від ОСОБА_5, як одного із
співзасновників ТОВ «АМО», реалізував
цукор, що був у заставі ВАТ
«Укрексімбанк».

ОСОБА_7 на прохання директора ТОВ «АМО»
ОСОБА_6, який діяв у інтересах ТОВ ВКФ
«Кварта» по сприянню у незаконному
отриманні кредиту склала і надала
ОСОБА_6 завідомо неправдиві документи, a
саме: накладні № 280-1 від 20 жовтня 2001
року про поставку на переробку від ТОВ
«AMO» на ВАТ «Городенківський цукровий
завод» 45 000 т та 93 033,5 т цукрового
буряку, довіреність ЯГЗ №261864 від 20
жовтня 2001 року про отримання
головним технологом BAT
«Городенківський цукровий завод»
ОСОБА_8 від ТОВ «АМО» 93 033,5 т цукрового
буряка, які ОСОБА_6 та ОСОБА_7 особисто
засвідчили власними підписами та
підписали від імені працівників ВАТ
«Городенківський цукровий завод».

Зазначені документи директором ТОВ
«АМО» ОСОБА_6 та директором ТОВ ВКФ
«Кварта» ОСОБА_5 були надані до
ВАТ «Укрексімбанк» з метою незаконного
отримання кредиту, на підставі яких
укладено кредитний договір.

Постановою Рожнятівського районного
суду Івано-Франківської області від 2
жовтня 2007 року звільнено ОСОБА_5 від
кримінальної відповідальності за
частиною другою статті 367
Кримінального кодексу України (далі -
КК України) у зв'язку зі зміною
обстановки; провадження в цій
кримінальній справі закрито; цивільний
позов ВАТ «Укрексімбанк» залишено без
розгляду.

Постановою Рожнятівського районного
суду від 01.09.2006 року директора ТОВ «АМО»
ОСОБА_6 внаслідок акту амністії
звільнено від кримінальної
відповідальності за вчинення злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 222 та ч. 2 ст.
366 КК України. Також постановою
Рожнятівського районного суду від
01.09.2006 року внаслідок акта амністії
закрито кримінальну справу по
обвинуваченню головного бухгалтера
ТзОВ «АМО» ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 366 КК
України.

Посилаючись на те, що внаслідок
злочинних дій ОСОБА_5 ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, а саме службової недбалості та
службового підроблення, які заподіяли
тяжкі наслідки інтересам ВАТ
«Укрексімбанк», оскільки воно було
позбавлене можливості задовольнити
вимоги з повернення кредиту та сплати
процентів за кредитною угодою в
розмірі 6 573 657 грн 50 коп. за рахунок
предмета застави, на підставі статей 16,
22, 541, 543, 1166 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) просило стягнути з
них солідарно 6 573 657 грн 50 коп. на
відшкодування майнової шкоди.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 04
жовтня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
солідарно на користь ПАТ
«Державний експортно-імпортний банк» 6
573 657 грн. 50 коп. майнової шкоди. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21
лютого 2013 року рішення першої
інстанції скасовано в частині
задоволення позову до ОСОБА_5 Ухвалено
в цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позову ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк» до ОСОБА_5
відмовлено. Змінено рішення в частині
розподілу судових витрат. В решті
рішення суду залишено без змін.

ПАТ «Державний експортно-імпортний
банк», не погоджуючись з судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
звернулось із касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на невірне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
просило скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5, не
погоджуючись з судовими рішеннями
судів попередніх інстанцій, звернувся
із касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на невірне застосування
судами норм матеріального та порушення
норм процесуального права, просив його
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з
судовими рішеннями судів попередніх
інстанцій, ОСОБА_6 звернувся із
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на невірне застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просив його
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 21
серпня 2013 року, рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 21
лютого 2013 року скасовано, рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 04
жовтня 2012 року залишено в силі.

Постановою Верховного
Суду України від 12 лютого 2014 року
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справі від 21 серпня 2013
року скасовано та справу направлено на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скаргах доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився касаційний
суд, виходив із того, що відповідними
постановами, прийнятими в рамках
кримінальних справ, установлено факти
вчинення: ОСОБА_5 злочину,
передбаченого частиною другою статті
367 КК України, ОСОБА_6 злочинів,
передбачених частиною другою статті 222
та частиною другою статті 366 КК України,
ОСОБА_7 злочину, передбаченого частиною
другою статті 366 КК України; унаслідок
цих злочинних дій банку було завдано
майнової шкоди в розмірі 6 573 657 грн 50
коп., факт спричинення якої відповідно
до положень статті 61 ЦПК України
повторного доказування не потребує;
відповідачами визнано вину у вчиненні
цих злочинів; зазначені кримінальні
справи закрито з нереабілітуючих
підстав, і дійшов висновку про те, що
вказана майнова шкода підлягає
відшкодуванню відповідачами солідарно
на підставі статей 541, 543, частини першої
статті 1166 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог банку до ОСОБА_5 та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні зазначених
позовних вимог, апеляційний суд вважав,
що підстави для покладення на
відповідача солідарної
відповідальності за завдану шкоду
відсутні.

Висновок суду апеляційної інстанції,
відповідає вимогам матеріального й
процесуального права з наступних
підстав.

Стаття 5 ЦК України встановлює загальні
правила дії актів цивільного
законодавства у часі.

Відповідно до вимог частини третьої
статті 5 ЦК України, якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Згідно із частиною першою статті 440 ЦК
Української РСР, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
шкода, заподіяна особі або майну
громадянина, а також шкода, заподіяна
організації, підлягає відшкодуванню
особою, яка заподіяла шкоду, в повному
обсязі, за винятком випадків,
передбачених законодавством Союзу РСР.

Аналогічні положення щодо загальних
підстав відшкодування шкоди в рамках
позадоговірних (деліктних) зобов'язань
містяться у статті 1166 ЦК України,
відповідно до частини першої якої
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Отже, цивільно-правова деліктна
відповідальність - це забезпечений
державним примусом обов'язок
відповідальної особи відшкодувати
потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 440 ЦК
Української РСР, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин, та
статті 1166 ЦК України дозволяє дійти
висновку про те, що загальною підставою
деліктної відповідальності є
протиправне, винне діяння заподіювача
шкоди (цивільне правопорушення), яке
містить такі складові: протиправна
поведінка особи, настання шкоди,
причинний зв'язок між ними та вина
заподіювача шкоди.

Протиправною у
цивільному праві вважається поведінка,
яка порушує імперативні норми права
або санкціоновані законом умови
договору, внаслідок чого порушуються
права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода,
що виражається у зменшенні майна
потерпілого в результаті порушення
належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною
поведінкою особи та завданою шкодою є
обов'язковою умовою відповідальності,
яка передбачає, що шкода стає
об'єктивним наслідком поведінки
заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за
загальним правилом настає лише за вини
заподіювача шкоди (умислу або
необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є
підставою для звільнення особи від
відповідальності, якщо інше не
встановлено законом.

Відносини щодо відповідальності за
шкоду, спільно заподіяну кількома
особами, на час виникнення спірних
правовідносин регулювались
статтею 451 ЦК Української РСР,
відповідно до якої особи, які спільно
заподіяли шкоду, несуть солідарну
відповідальність перед потерпілим.

Аналогічні положення закріплені й у
частині першій статті 1190 ЦК України.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
матеріального права, особи, які спільно
заподіяли неподільну шкоду
взаємопов'язаними, сукупними діями або
діями з єдністю наміру, несуть
солідарну відповідальність перед
потерпілим.

Для настання солідарної
відповідальності при заподіянні шкоди
злочином, вчиненим двома або кількома
особами, необхідно встановити, що
діяння заподіювачів шкоди були
об'єднані спільним злочинним наміром, а
заподіяна ними шкода стала наслідком
їхніх спільних дій.

Виходячи з інкримінованих ОСОБА_5 дій,
апеляційний суд правильно скасував
рішення суду першої інстанції, в
частині задоволення позовних вимог до
ОСОБА_5 та відмовив у задоволенні
позовних вимог в цій частині, оскільки
в діях ОСОБА_5 відсутній причинний
зв'язок між шкодою та його
протиправними діями, а також вини
останнього в її заподіянні.

З урахування вказаних норм закону,
висновок суду апеляційної інстанції, з
урахуванням висновків викладених у
постанові Верховного Суду України від
12 лютого 2014 року, відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
встановивши дійсні обставини справи,
суд апеляційної інстанції дав належну
оцінку зібраним доказам, правильно
застосував норми матеріального права.

Однак, колегія суддів вважає, що
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21
лютого 2013 року підлягає зміні, шляхом
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на ст. 61 ЦПК України,
а саме, що факт заподіяння збитків
позивачеві встановлений постановами
по кримінальних справах, оскільки з
урахуванням висновків, викладених у
постанові Верховного Суду України від
12 лютого 2014 року, за змістом ст. 61 ЦПК
України тільки вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили,
обов'язковий для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
вирок, з питань, чи мали місце ці дії та
чи вчинені вони цією особою.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 336, 341, 346 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_5 та
Публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк»
відхилити.

Рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 21 лютого 2013 року залишити
без змін, виключивши з мотивувальної
частини посилання на ст. 61 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук