Ухвала

іменем україни

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Попович О.В.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного
акціонерного підприємства
«Гірничозбагачувальна фабрика
«Краснолуцька» про зобов'язання
вчинити певні дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Луганської області від 04 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що вона працювала у
Приватному акціонерному підприємстві
«Гірничозбагачувальна фабрика
«Краснолуцька» (далі - ПАТ «ГФ
«Краснолуцька») у період з 09 липня 2009
року до 16 липня 2012 року. 23 квітня 2012 року
вона оформила пенсію за віком, після
чого продовжувала працювати до 16 липня
2012 року, коли була звільнена за
скороченням штату працівників
відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. До
звільнення відповідач забезпечував
позивача безоплатним побутовим
паливом на підставі ст. 43 Гірничого
закону України і Галузевої угоди, проте
після звільнення позивача відповідач
безпідставно, на думку позивача,
перестав здійснювати забезпечення її
побутовим паливом за нормою 5,9 тонн на
рік, починаючи з другого півріччя 2012
року.

Рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 05
грудня 2013 року позов задоволено.
Зобов'язано ПАТ «ГФ «Краснолуцька»
включити ОСОБА_3 до списків
вуглеотримувачів побутового вугілля
та вивезти побутове вугілля за нормою 5
900 кг на рік, починаючи з другого
півріччя 2012 року.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 04 лютого 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
перебувала у трудових відносинах з ПАТ
«ГФ «Краснолуцька» у період з 09 липня
2009 року до 16 липня 2012 року;
проживає у приміщенні, яке має пічне
опалення.

23 квітня 2012 року позивач оформила
пенсію за віком та продовжувала
працювати до 16 липня 2012 року, коли
наказом ПАТ «ГФ «Краснолуцька» № 131-к
звільнена у зв'язку зі скороченням
штату працівників на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України.

ПАТ «ГФ «Краснолуцька» не є
правонаступником
ВАТ «Краснолуцький машинобудівний
завод».

Відповідно до п. 7 ст. 43 Гірничого закону
України підприємства з видобутку
вугілля та вуглебудівні підприємства
безоплатно надають вугілля на
побутові потреби у розмірі, що
визначається колективним договором,
таким категоріям осіб, зокрема,
пенсіонерам, які пропрацювали на
підприємствах з видобутку (переробки)
вугілля, вуглебудівних підприємствах:
на підземних роботах - не менше ніж 10
років для чоловіків і не менше 7 років 6
місяців - для жінок; на роботах,
пов'язаних із підземними умовами, - не
менше ніж 15 років для чоловіків і не
менше 12 років 6 місяців - для жінок; на
роботах технологічної лінії на
поверхні діючих шахт чи на шахтах, що
будуються, розрізах, збагачувальних та
брикетних фабриках - не менше ніж 20
років для чоловіків і не менше 15 років -
для жінок.

Згідно з п. 12.10 Галузевої угоди
безоплатне забезпечення вугіллям
працівників і пенсіонерів вугільної
промисловості здійснюється за нормою
5,9 тонн на рік на будинок або квартиру.

Відповідно до ст. 3.3 Галузевої угоди у
разі реорганізації сторін і
підприємств, що знаходяться у сфері їх
управління, включаючи зміну їх форми
власності або власника, виконання
обов'язків переходить до
правонаступника.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
має право на отримання побутового
палива як пенсіонер підприємства, яка
має для цього пільговий стаж 15 років,
враховуючи роботу на ВАТ
«Краснолуцький машинобудівний завод»
з 20 березня 1981 року до 19 листопада 1993
року, яке знаходилося у
підпорядкуванні Міністерства
вугільної промисловості України, тому
на спірні правовідносини поширюється
Галузева угода, а тому цей стаж має бути
зарахований.

З такими висновками не погодився
апеляційний суд, виходячи з наступного.

Зокрема на підставі статуту ВАТ
«Краснолуцький машинобудівний завод»,
довідки директора ВАТ «Краснолуцький
машинобудівний завод», витягу з ЄДРПУ,
листа Міністерства вугільної
промисловості України від 21
грудня 2007 року № 2237/03/01-04 апеляційний
суд встановив, що ВАТ
«Краснолуцький машинобудівний завод»,
де працювала позивач у період з 20
березня 1981 року до 19 листопада 1993 року,
хоча і підпорядковане Міністерству
вугільної промисловості України, проте
не є вугледобувним, вуглепереробним і
вуглебудівним підприємством.

Крім того, ПАТ «ГФ «Краснолуцька»
зареєстровано 12 червня
2012 року і його статутом не передбачено
правонаступництва, тому відсутні
підстави для застосування Галузевої
угоди, укладеної між Міністерством
вугільної промисловості України,
іншими державними органами, власниками
(об'єднаннями власників), що діють у
вугільній галузі, і всеукраїнськими
профспілками вугільної промисловості
від 03 липня 2001 року зі змінами та
доповненнями (далі - Галузева угода).

За таких обставин апеляційний суд
дійшов висновку про те, що на час
звернення до суду з цим позовом ОСОБА_3
не мала пільгового
15-річного трудового стажу відповідно
до вимог ст. 43 Гірничого закону України.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.1 Галузевої угоди
угода поширюється на працівників, що
працюють на умовах найму на
підприємствах, в об'єднаннях,
компаніях, товариствах, організаціях і
установах вугільної промисловості
(видобувних, перероблювальних,
шахтовуглебудівельних, вугільного
машинобудування, ДВГРС,
реструктуризації підприємств галузі,
вуглегеології, галузевої науки, інших
підприємствах виробничої та
соціальної інфраструктури галузі), що
належать до сфери управління
Міненерговугілля України та
перелічених вище підприємствах інших
власників, у тому числі і тих, що
знаходяться у процедурі банкрутства
згідно з Законом України «Про
встановлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
незалежно від форм власності та
господарювання (далі Підприємство), на
виборних та найманих працівників
Профспілок, на учнів, що навчаються в
галузевій системі підготовки і
перепідготовки кадрів, а також на
непрацюючих членів профспілок -
інвалідів і пенсіонерів галузі,

безробітних, звільнених з підприємств
галузі.

З огляду на вищевикладене, не є
безспірним висновок апеляційного суду
про відсутність підстав для
застосування Галузевої угоди.

Проте всупереч вимогам ст. ст. 303-304, 316
ЦПК України апеляційний суд на
вищезазначене уваги не звернув,
належним чином не з'ясував суті
заявлених позивачем вимог, норм права,
якими вони регулюються.

Ураховуючи, що судом апеляційної
інстанції порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, тому колегія суддів
дійшла висновку про те, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а постановлена у справі ухвала
апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених частиною третьою
статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 04 лютого 2014 року скасувати,
справу направити до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик