У х в а л а

іменем україни

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Нагорняка В.А., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Аверс-Сіті», третя особа - публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Надра», про визнання права
власності; за позовом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_3, товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аверс-Сіті» про визнання
іпотекодержателем за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
на рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 06 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 24 січня 2010 року між ним та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі -
ТОВ «Аверс-Сіті») було укладено договір
купівлі-продажу майнових прав,
відповідно до умов якого він придбав
майнові права на частину житлового
комплексу по АДРЕСА_1, зокрема
двокімнатної квартири під будівельним
НОМЕР_2, загальною площею 74,06 кв. м, у
житловому будинку НОМЕР_1, корпус 1,
секція 1 за тією самою адресою. На
виконання умов цього договору він
сплатив 665 725 грн. 34 коп., проте
товариство після введення будинку в
експлуатацію у порушення умов договору
не передало йому документи на квартиру,
чим порушило його право власності.
Враховуючи викладене, позивач просив
визнати за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

У листопаді 2013 року публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»)
звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3
та ТОВ «Аверс-Сіті», в якому посилалось
на те, що відповідно до умов кредитного
договору від 17 грудня 2007 року ОСОБА_4
отримав від нього кредитні кошти у
розмірі 533 182,50 доларів США з цільовим
призначенням - придбання
паперів-облігацій у бездокументарній
формі випуску у кількості 7 406 штук з
метою фінансування будівництва
житлової нерухомості згідно договору
від 02 листопада 2007 року, укладеного з
товариством «Регіональні будівельні
інвестиції» (далі - ТОВ «Регіональні
будівельні інвестиції»), бронювання
квартири АДРЕСА_1. Отже, майнові права
на зазначену квартиру перебували в
заставі банку. Того ж дня ОСОБА_4
передав банку зазначені цінні папери в
заставу. Проте 27 вересня 2010 року між
ОСОБА_3 та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено
договір відступлення права вимоги, а
потім з урахуванням з урахуванням
затвердженої судом мирової угоди між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, останній відчужив
майнові права, передані банку в
заставу, ОСОБА_3 Враховуючи викладене,
банк просив визнати його
іпотекодержателем указаної квартири,
надати йому повноваження для вчинення
реєстрації іпотеки між банком та
ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 06 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 26 лютого 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Зобов'язано ТОВ «Аверс-Сіті» передати
ОСОБА_3 технічний паспорт на зазначену
квартиру. У задоволенні позову ПАТ КБ
«Надра» відмовлено. Розподілено судові
витрати.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Надра»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та
відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
КБ «Надра», суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Аверс-Сіті» повну
вартість фінансування будівництва
квартири, тому у нього виникло право
власності на неї після завершення
будівництва. При цьому суд послався на
те, що у передбачений кредитним
договором строк ПАТ КБ «Надра» не
уклало з ОСОБА_4 нотаріально
посвідченого договору іпотеки, а,
відтак, банк не набув статусу
іоптекодержателя відповідно до ст. 23
Закону України «Про іпотеку».

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 02 листопада 2007
року між ЗАТ «Компанія з управління
активами та адміністрування пенсійних
фондів «Наші інвестиції», ТОВ
«Брокерська компанія «Альянс» та
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу цінних паперів. Того ж
дня ОСОБА_4 уклав із ТОВ «Регіональні
будівельні інвестиції» договір
бронювання об'єкту нерухомості,
зокрема квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до умов кредитного договору
від 17 грудня 2007 року ПАТ КБ «Надра»
видало ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірі
533 182,50 доларів США. На забезпечення
виконання умов кредитного договору
вони того ж дня уклали договір застави
майнових прав по договору
купівлі-продажу цінних паперів від 02
листопада 2007 року, відповідно до якого
ОСОБА_4 передав банку майнові права на
зазначену квартиру.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 30 грудня 2009 року
затверджено мирову угоду, згідно з якою
ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_3 майнові права
на квартиру АДРЕСА_1.

24 січня 2010 року ОСОБА_3 уклав із ТОВ
«Аверс-Сіті» договір, відповідно до
умов якого придбав у останнього
майнові права на двокімнатну квартиру
під будівельним АДРЕСА_1. На виконання
зазначеного договору він сплатив 665 725
грн. 34 коп.

Після введення багатоквартирного
будинку в експлуатацію право власності
на указану квартиру було зареєстровано
за ТОВ «Аверс-Сіті». Технічний паспорт
на неї також знаходиться у товариства.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
порушення ТОВ «Аверс-Сіті» своїх
зобов'язань за договором щодо передачі
йому у власність указаної вище
квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З системного аналізу наведених норм
права вбачається, що правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Суди не врахували, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, та
залишили поза увагою те, що позивач
звернувся до суду з позовом про
визнання права власності на квартиру
до відповідача, який не оспорював цього
права, не встановили, чи дійсно
порушується право позивача й не
з'ясували, в чому саме полягає
порушення цього права.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає,
що цивільні права можуть виникати з
рішення суду лише у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства.

Порядок та умови набуття права
власності на новостворене майно та
об'єкти незавершеного будівництва
врегульовані положеннями ст. 331 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає
можливості виникнення права власності
на новостворене нерухоме майно за
рішенням суду.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 05 лютого 2014 року № 6-131цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Крім того, суди дійшли до передчасного
висновку про відмову у задоволенні
зустрічного позову ПАТ КБ «Надра» з
огляду на те, що відповідно до п. 2.1.2
кредитного договору в якості
забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх
зобов'язань щодо погашення кредиту,
сплати процентів, інших передбачених
цим договором, а також можливих
штрафних санкцій, останній укладає з
ПАТ КБ «Надра» протягом 3-х робочих днів
з моменту повідомлення позичальника
про факт реєстрації право власності на
нерухоме майно, але не пізніше 30 днів з
моменту здійснення операції по
списанню цінних паперів, зазначених у
п. 1.2 цього договору, з рахунку,
відкритому у ПАТ КБ «Надра», з метою їх
погашення в обмін на документ, що
посвідчує право власності
позичальника на нерухоме майно,
нотаріально оформлений договір
іпотеки спірної нерухомості.

Тобто, обов'язок з укладення
нотаріально посвідченого договору
іпотеки покладено на ОСОБА_4

Суди, відмовляючи у задоволенні позову
ПАТ КБ «Надра», передчасно виходили із
положень ст. 23 Закону України «Про
іпотеку», оскільки пред'являючи позов,
ПАТ КБ «Надра» посилалось на порушення
ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним
договором щодо укладення протягом 30
днів з моменту здійснення операції по
списанню цінних паперів договору
іпотеки та просило визнати його
іпотекодержателем на підставі ст. 3
Закону України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 1 ст. 3 наведеного Закону
іпотека виникає на підставі договору,
закону або рішення суду. До іпотеки, яка
виникає на підставі закону або рішення
суду, застосовуються правила щодо
іпотеки, яка виникає на підставі
договору, якщо інше не встановлено
законом.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України не перевірили та не дали
належної правової оцінки умовам
кредитного договору, укладеного між
ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра», та посиланням
банку на те, що право на іпотеку
відносно спірної квартири у нього
виникло раніше, ніж ОСОБА_4 відчужив
ОСОБА_3 майнові права на неї.

Отже суди у порушення вимог ст. ст. 212-214,
315 ЦПК України доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору, належним
чином не встановили; не визначились які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 06 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 26 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська