Дата документу 03.10.2014
Справа № 320/9657/14-ц
Провадження № 2/320/3320/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2014 року
м.
Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд
Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Іваненко О.В.,

при секретарі: Бєгушевій Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним.

В обґрунтування позову, позивач
посилається на те, що згідно Договору
від 22.08.2005 року вона подарувала
відповідачці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.
Згідно договору вартість квартири
становить 10433,00грн. Договір дарування
квартири від 22.08.2005 року посвідчено
нотаріусом Мелітопольського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_3 ОСОБА_2 є її онучкою. На
час здійснення правочину їй було
сімдесят років. Вона була
непрацездатна, дуже хворіла, маючи цілу
низку захворювань. Перед цим,
ІНФОРМАЦІЯ_3 р., помер її чоловік, з яким
вона перебувала у цивільному шлюбі
понад десять років, що ще більше
вплинуло на стан її здоров'я. Після
смерті чоловіка погіршилось і її
матеріальне становище, тому що вона
стала мешкати лише на свою пенсію. За
таких обставин вона подарувала свою
квартиру онучці, а вона зобов'язалась
доглядати її та обіцяла переїхати на
постійне проживання в м. Мелітополь з
Росії. Деякий час відповідачка свої
зобов'язання виконувала, часто до неї
їздила, постійно надавала матеріальну
допомогу, робила прибирання та ремонт,
несла видатки з утримання житла. Однак,
з листопада 2013 року відповідачка
перестала надавати їй матеріальну та
іншу допомогу, тому з цього часу вона
змушена сама нести видатки та
отримувати вказане житлове приміщення
в належному стані. В серпні 2014 року,
онучка повідомила їй, що не бажає
мешкати в Україні, її матеріальний стан
погіршився і вона не зможе в подальшому
надавати їй будь яку допомогу. Зараз їй
майже 80 років, та вона залишиласть без
догляду та допомоги, тому що в місті
немає нікого з її родини. Укладаючи
угоду, вона мала намір отримувати за
передану у власність відповідачки
квартиру, відповідний догляд та
допомогу за життя. Такі обставини
змусили її звернутися до суду з
відповідним позовом, і тому вона
просить суд визнати поважною причину
пропуску та поновити строк для
звернення до суду, визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_2,
укладений між нею та ОСОБА_2 22.08.2005 року,
та повернути їй квартиру.

В судове засідання позивач не
з'явилася, але надала заяву про розгляд
справи у її відсутності, позов
підтримує в повному обсязі.

В судове засідання відповідач та її
представник не з'явилися, але надали
заяву про розгляд справи у їх
відсутності, позовні вимоги визнають в
повному обсязі.

У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України
у зв'язку з розглядом справи за
відсутності сторін фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що позовна заява підлягає повному
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини,
визнані сторонами не підлягають
доказуванню.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва
про право власності від 15.02.1994 р.
зареєстрованого в ММБТ1 18.02.1994 р. за№132,
та зареєстрованого в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно за № 11795061 належала квартира
АДРЕСА_3 (а.с.17).

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

22.08.2005 року позивач ОСОБА_1 згідно
Договору дарування подарувала своїй
онучці, відповідачу по справі, ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_3, вартістю 10433,00грн.
Договір дарування посвідчено
нотаріусом Мелітопольського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_3, та зареєстрований за.№
5883. Відповідно до витягу № 8137328
реєстрація права власності квартири за
вказаною адресою за відповідачкою
проведена 23.08.2005 року (а.с.16).

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України,
право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Прийняття обдаровуваним
документів, які посвідчують право
власності на річ, інших документів, які
посвідчують належність дарувальникові
предмета договору, або символів речі
(ключів, макетів тощо) є прийняттям
дарунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обовязків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено, що позивач укладаючи
угоди, мала намір отримувати за
передану відповідачу у власність
квартиру відповідний догляд та
допомогу за життя, оскільки на момент
укладання угоди, їй було сімдесят
років, вона була непрацездатна, дуже
хворіла, маючи цілу низку захворювань:
ІЗС дифузний кардіосклероз,
гіпертонічну хворобу П ступня, ЖКЗ,
хронічний калькульозний холецистит,
змішана глаукома, тощо. Також після
смерті її чоловіка погіршилось і її
матеріальне становище, тому що вона
стала мешкати лише на свою пенсію (а.с.19,
20).

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України,
договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваному вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони домовилися, що відповідач
зобов'язалась доглядати позивача до її
смерті. Обіцяла переїхати на постійне
проживання в м. Мелітополь з Росії.
Після здіснення договору дарування
квартири, відповідач свої забов'язання
виконувала, провідувала позивача,
надавала матеріальну допомогу, робила
прибирання та ремонт, несла видатки з
утримання житла. Однак, з листопада 2013
року відповідач перестала надавати
позивачу матеріальну та іншу допомогу,
а в серпні 2014 року повідомила позивача
про неможливість в подальшому
надавати їй будь яку допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно рішення ВСУ від 18.06.2014 року,
відсутність у особи під час складання
договору дарування волевиявлення на
безоплатну передачу майна у власність
обдаровуваному за умови виконання на
користь дарувальника будь-якої дії
майнового або немайнового характеру,
всупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є
підставою для визнання договору
дарування недійсним на підставі ч.3
ст.203 і ст.229 ЦК України.

Згідно ст.73 ЦПК України, тільки суд за
клопотанням сторони поновлює або
подовжує строк, встановлений законом, у
разі його пропуску з поважних причин.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від
дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд
визнає поважними причини пропуску
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Враховуючи похилий вік позивача, її
стан здоров'я, суд вважає, за необхідне
задовольнити вимоги позивача про
поновлення строку звернення до суду,
оскільки строк звернення до суду за
захистом своїх порушених прав
пропущено позивачем з поважних причин,
що вона помилилася в суті обставин
справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України
у разі визнання відповідачем позову
суд за наявності для того законних
підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, судом було
встановлено, що позивач є особою
похилого віку, зараз їй майже 80 років,
укладаючи угоду, вона мала намір
отримувати за передану у власність
відповідача квартиру, відповідний
догляд та допомогу за життя, похилий
вік та хронічні захворювання
ускладнили сприйняття нею суті
вчиненого правочину та правових
наслідків, а саме, вона укладала
правочин на умовах довічного
утримання, а відображення її
волевиявлення - договір дарування,
свідчить про невідповідність
внутрішній волі та зовнішньому прояву,
яке сформоване під впливом помилки,
відповідач з 2013 року перестала
надавати позивачу будь яку допомогу, та
надала письмову заяву в якій вона та її
представник повністю визнали позовні
вимоги позивача, даний договір порушує
право власності позивача, тому суд
вважає за необхідне задовольнити
позовні вимоги позивача визнавши
недійсним договір дарування та
повернути квартиру у власність
позивача.

На підставі вищевикладеного, та
керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 174, 207, 209, 212, 213,
214- 218 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 317, 319, 321,
328, 717-728 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним -
задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до
суду.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 від
22.08.2005 року, посвідчений нотаріусом
Мелітопольського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_3, та зареєстрований за
№5883.

Повернути квартири АДРЕСА_2 на праві
власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1
(і.н.НОМЕР_1) що мешкає: АДРЕСА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду
О. В.
Іваненко