Номер провадження: 22-ц/785/6339/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Журавльова О.Г.,
Короткова В.Д.

з участю секретаря - Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
майнової шкоди, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_5, діючого в
інтересах ОСОБА_4 на рішення
Котовського міськрайонного суду
Одеської області від 15 травня 2014 року, -

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом про стягнення майнової
шкоди і в обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що їй належить 14/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1, інші
86/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1
належать ОСОБА_4, з яким позивачка
перебувала у шлюбі до 1997 року, після
чого переїхала на проживання до
Швейцарії.

На даний час 14/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, зруйновані, ринкова
вартість цієї частини будинку
становить 118028,00 грн.

Позивач просила стягнути солідарно з
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 майнову
шкоду у сумі 118028,00 грн. та судові
витрати .

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
просив задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_4, представник
відповідачів ОСОБА_5, у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечували, просили відмовити у
задоволенні позову.

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 15.05.2014 року
позовну заяву ОСОБА_2 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
збитки у сумі 118028,00 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору у сумі 1180,28 грн.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_5, діючий в інтересах відповідача
ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши докази у справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга представника ОСОБА_5,
діючого в інтересах відповідача ОСОБА_4
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню в частині задоволених
позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи
частково позов виходив з доведеності
вини відповідача ОСОБА_4 у зруйнуванні
14100 частини будинку по АДРЕСА_1 , що
належали позивачу .

Проте повністю погодитися з висновками
суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається , що
згідно договору дарування частини
житлового будинку від 15 квітня 1994 року
ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 7/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 ( кв.1 літ.
«А1»),які складалися з кухні 1-1 пл.8,4
кв.м.,кімнати 1-2 пл.11,3 кв.м.,коридору I
пл.4,1 кв.м. в житловому будинку літ «А1»,
сарай літ. «З»,12 частина сараю літ. «Г»,
убиральня літ. «Е», розташованої на
земельній ділянці площею 1338
кв.м.(а.с.12,93).

Згідно договору дарування частини
житлового будинку від 23 вересня 1994 року
ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 7/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 (кв.2 літ.
«А»), які складалися з кухні 2-1 пл.8,4
кв.м.,кімнати 2-2 пл.11,3 кв.м.,коридору II
пл..3.7 кв.м. в житловому будинку літ
«А1»,сараї літ. «О,П»,12 частина сараю
літ. «Г»,убиральня літ. «Н»
розташованої на земельній ділянці
площею 1338 кв.м.(а.с.10,93).

Згідно довідки КП "Інвентаризатор" №123
від 07 квітня 2014 року на дату поточної
інвентаризації 03 серпня 1994 року
житловий будинок літ. "А1" існував, на
дату поточної інвентаризації 12 травня
2006 року будинок був зруйнований (а.с.78).

Згідно довідки КП "Інвентаризатор" №171
від 06 травня 2014 року станом на 15 квітня
1994 року були визначені в натурі частини
житлового будинку по АДРЕСА_1: ОСОБА_8
належало 7/100 частини житлового будинку,
які складалися з: кухні 2-1 площею. 8,4
кв.м., кімнати 2-2 площею 11,3 кв.м.,
коридору II площею 3,7 кв.м. в житловому
будинку літ. "А1", сараї літ. "О,П", 1/2
частина сараю літ. "Г", убиральня літ. "Н";
ОСОБА_7 належало 7/100 частини житлового
будинку, які складалися з кухні 1-1
площею 8,4 кв.м., кімнати 1-2 площею 11,6
кв.м., коридору І площею 4,1 кв.м. в
житловому будинку літ. "А1", 1/2 частина
сараю літ. "Г", сарай літ. "З", убиральня
літ. "Е". На даний час житловий будинок
літ. "А1" та господарські будівлі
знесені.

Тобто як вбачається з довідки, належні
позивачці 14/100 частини житлового
будинку у генеральному плані позначені
літ. "А1", знесені (а.с.93).

Суд першої інстанції на підставі
наданих сторонами доказів та шляхом
допиту свідків ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_8,
ОСОБА_11 вірно встановив те, що у
відсутність позивача у період 1997 року ,
після розлучення відповідачем ОСОБА_4
були зруйновані 14100 частини будинку
,що належали позивачу на праві
приватної власності .

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки .

В суді першої інстанції відповідачем
була надана заява про застосування
строку позовної давності.

Суд першої інстанції посилався на те
,що про зруйнування 14100 частини
житлового будинку ,що належали
позивачу , стало відомо ОСОБА_2 у 2012
році ,коли позивач приїхала до м.Одеси
та надала доньки довіреність на
продаж своєї частки , проте з такими
висновками суду першої інстанції
погодитися не можна ,виходячи з
наступного.

З пояснень відповідача ОСОБА_4 , свідка
ОСОБА_11, ОСОБА_9 вбачається , що позивач
після розлучення у 1997 році виїхала з
м.Котовська Одеської області та
проживала в м.Одесі та потім за межами
території України .

З пояснень свідка ОСОБА_11, наданого ним
в суді першої інстанції , вбачається ,
що позивачка після розлучення
неодноразово приїжджала в м.Котовськ
Одеської області до родичів .

З пояснень відповідача ОСОБА_4
вбачається , що після розлучення
спільна донька з позивачкою ОСОБА_2-
ОСОБА_9 постійно проживала з ним в м.
Котовську Одеської області та в
будинку проживав дядько позивача
ОСОБА_13 , в 2000 році позивачка була
присутня на похоронах дядька ОСОБА_13
та знала про зруйноване майно, у 2001 році
позивач забрала доньку в м.Одесу .

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_9
вбачається ,що після розлучення
батьків вона залишилася проживати з
батьком в м.Котовську Одеської області
, у 2000 році мати - позивач ОСОБА_2
приїджала в м.Котовськ Одеської
області на похорони дядька ОСОБА_13 та
у 2001 році після закінчення 9 -ти класів ,
мати її забрала до м.Одеси.

Матеріали справи не містять ,а
позивачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК
України не надані докази того, що з 1997
року по 2012 роки вона не приїжджала в
м.Котовськ Одеської області та не
знала про зруйнування 14100 належного їй
домоволодіння та докази постійного
проживання за межами території
України , що унеможливлювали звернення
позивача до суду з відповідним позовом
в межах строку позовної давності.

Суд першої інстанції встановлюючи те,
що про зруйнування 14100 частини
належного позивачу житлового
домоволодіння , позивачу стало відомо у
2012 році не звернув уваги на те ,що
позивач після розлучення постійно
проживала в м.Одесі та з 2001 року
забрала до себе доньку ОСОБА_9, яка була
свідком руйнування частини
домоволодіння , не звернув уваги на
пояснення відповідача ОСОБА_4, свідка
доньки сторін ОСОБА_9, свідка ОСОБА_11 ,
що свідчить проте ,що позивачу з 2000
року було відомо про зруйнування 14100
частини житлового домоволодіння , суд
першої інстанції не надав правову
оцінку поясненням свідків та
обмежився лише поясненнями
представника позивачки ОСОБА_2- ОСОБА_6
та помилково прийшов до висновку про
те, що про порушення її права на 14100
частини домоволодіння позивачу стало
відомо лише у 2012 році.

За таких підстав ,колегія суддів
вважає,що про порушене право позивачу
було відомо з 2000 року , з часу
знаходження позивача в м.Котовську
Одеської області .

Враховуючи те,що позивачем не надані
докази пропуску строку позовної
давності з поважних причин , колегія
суддів вважає,що строк позовної
давності позивачем пропущений , а тому
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення майнової шкоди не
підлягають задоволенню з підстав
пропуску позивачем строку звернення
до суду.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на вищенаведене та помилково
задовольнив позовні вимоги позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо
неврахування судом першої інстанції
того,що через відсутність реєстрації в
МБТІ позивачем договорів дарування,
позивач не набувала право власності на
14100 частини будинку АДРЕСА_1, не
заслуговують на увагу , оскільки
договори дарування є чинними ,не
оскаржені та відповідно до ст. 12 Закону
України «Про власність» від 07.02.1991 №
697-XII, передбачалося ,що громадянин
набуває права власності на доходи від
участі в

суспільному виробництві,
індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи,
акціонерні товариства, а також на
майно, одержане внаслідок успадкування
або укладення інших угод, не
заборонених законом.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції того,що
висновок будівельно-технічного
експертного дослідження є неналежним
доказом та не відповідає вимогам ст.ст.
57-59 ЦПК України , оскільки висновок не
суперечить матеріалам справи та
копії відповіді КП "Інвентаризатор"
№436 від 10.09.2013 р. відповідають оригіналу
.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції того,що з 1996
року по 1999 роки відповідач ОСОБА_4
працював в м.Одесі та не міг
зруйнувати 14100 частини будинку ,
оскільки відповідно до пояснень
свідка ОСОБА_9 , будинок був розібраний
робочими за вказівкою її батька
відповідача ОСОБА_4

За таких підстав, відповідно до п.4 ч.1
ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга
представника ОСОБА_5, діючого в
інтересах відповідача ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції скасуванню в частині
задоволених позовних вимог ОСОБА_2 і в
цій частині ухваленню нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
позивача на користь відповідача
підлягають стягненню судовий збір ,
сплачений відповідачем при зверненні
з апеляційною скаргою у розмірі 590 грн.14
коп..

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ч.1 ст.309, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

Вирішила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5,
діючого в інтересах відповідача ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 15 травня 2014
року скасувати в частині задоволених
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення майнової шкоди та в частині
стягнення судових витрат і в цій
частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судові втрати у розмірі 590 грн.14 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.А. Калараш

О.Г.Журавльов

В.Д.Коротков