Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3054/14
Головуючий у 1 інстанції: Голубкова М.А.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мосіна О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
навчального закладу «Запорізьке
машинобудівне вище професійне
училище» на рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 10
квітня 2014 року у справі за позовом
Державного навчального закладу
«Запорізьке машинобудівне вище
професійне училище» до ОСОБА_3, яка діє
в своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа: орган опіки та піклування
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Шевченківському району
про виселення з гуртожитку без надання
іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2013 року ДНЗ «Запорізьке
машинобудівне вище професійне
училище» звернулось до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
виселення з гуртожитку без надання
іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх вимог
зазначав, що гуртожиток, який
знаходиться за адресою м. Запоріжжя,
вул. Виробнича 2-Д є власністю держави в
особі Міністерства освіти і науки
України та відповідно до статуту
навчального закладу перебуває у
користуванні Державного навчального
закладу "Запорізьке машинобудівне вище
професійне училище". Зазначений
гуртожиток призначений для проживання
учнів навчального закладу.

Відповідачі зареєстровані та
проживають у гуртожитку за адресою м.
Запоріжжя, вул. Виробнича 2-Д хоча вони
не є працівниками училища, не
перебувають в трудових чи інших
відносинах з навчальним закладом,
рішення про надання відповідачам
житлової площі в гуртожитку
адміністрацією навчального закладу не
приймалось, ордеру на вселення
відповідачі не мають.

Таким чином, відповідачі займають
кімнату без відповідних документів,
які б надавали їм право на проживання в
спірному житловому приміщенні.

Враховуючи вищевикладене позивач
просив суд виселити з кімнати АДРЕСА_1
ОСОБА_3, ОСОБА_5, та малолітню ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без надання іншого жилого
приміщення,стягнути солідарно з
ОСОБА_3, ОСОБА_5, на користь Державного
навчального закладу "Запорізьке
машинобудівне вище професійне училище"
витрати по оплаті судового збору в
розмірі 229 гривень 40 копійок.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням ДНЗ
«Запорізьке машинобудівне вище
професійне училище» подало апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
необґрунтованість, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,заявлених у суді першої
інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив
із положень ст.8 Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків", згідно з якою
громадяни, які на законних підставах
зареєстровані та тривалий час (не менш
як 5 років) проживають у гуртожитках,
віднесених до недержавного житлового
фонду та призначених для проживання
працівників (членів їх сімей), які не
мають можливості самостійно придбати
чи побудувати власне житло, мають право
подальшого проживання в таких
гуртожитках до розв'язання їх житлової
проблеми.

Встановлено, що гуртожиток, який
знаходиться за адресою м. Запоріжжя,
вул. Виробнича, 2-Д є власністю держави
в особі Міністерства освіти і науки
України та відповідно до статуту
навчального закладу перебуває у
користуванні Державного навчального
закладу "Запорізьке машинобудівне вище
професійне училище". Зазначений
гуртожиток призначений для проживання
учнів навчального закладу.

Відповідачі зареєстровані та
проживають у гуртожитку в кімнати
АДРЕСА_1 з вересня 2008 року. ( а.с. 8-10).

Ордер не видавався, спільне рішення
адміністрації та профспілкового
комітету не збереглося.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування інакше як з підстав
і в порядку, передбаченому законом.

Питання виселення з гуртожитку
регулюється Законом України " Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" та ст. 132 ЖК
України.

Відповідно до ст. 1 Закону України
"Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків" цей закон
поширюється на громадян, які на
законних підставах тривалий час (не
менше п'яти років) зареєстровані та
фактично проживають у гуртожитках,
призначених для проживання одиноких
громадян або для проживання сімей, та
не мають іншого власного житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону
України "Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків"
громадяни, на яких поширюється дія
цього Закону, які на законних підставах
зареєстровані та тривалий час (не менш
як п'ять років) проживають у
гуртожитках, віднесених до
недержавного житлового фонду (які
перебувають у власності чи у повному
господарському віданні відповідних
державних чи комунальних підприємств,
установ, організацій, а також
підприємств та організацій, утворених
шляхом корпоратизації чи приватизації
колишніх державних підприємств, крім
тих організацій, які створено органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування для управління
житловим фондом) та призначених для
проживання працівників (членів їх
сімей), які не мають можливості
самостійно придбати чи побудувати
власне житло, уразі, коли такі
гуртожитки не передаються їх
власниками у власність Територіальних
громад, мають право подальшого
проживання в таких гуртожитках до
розв'язання їх житлової проблеми.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 Закону
України " Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків"
виселення, переселення чи відселення
громадян з гуртожитків відповідно до
цього Закону допускається лише у
випадку визнання гуртожитку таким, що
перебуває в аварійному стані або в
стані, непридатному для проживання
людей, на підставі рішення, прийнятого
виконавчим органом відповідної
місцевої ради на підставі обстеження в
установленому чинним законодавством
порядку стану гуртожитку (цілісного
майнового комплексу чи його
відокремленої частини) з наступним
затвердженням сесією цієї ради. Усім
мешканцям гуртожитку, визнаного
аварійним чи непридатним для
проживання людей, терміново надається
інше, придатне для тимчасового
проживання людей житло тим органом
місцевого самоврядування, який
представляє інтереси територіальної
громади, на території якої розміщено
такий гуртожиток.

Усі інші категорії мешканців
гуртожитків, на яких не поширюється
Закон України "Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків", можуть бути виселені з
підстав і в порядку, передбаченому ст.
132 ЖК України.

Отже, приймаючи до уваги, що
відповідачі проживають в гуртожитку
більше ніж 14 років, зареєстровані в
установленому Законом порядку ( а.с. 6-9),
судова колегія вважає правильним, що на
відповідачів поширюється дія Закону
України "Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків." і
тому підстави для виселення без
надання іншого житлового приміщення
відсутні.

Підстави за якими допускається
виселення, переселення, чи відселення
громадян з гуртожитків, які наведені в
вищевказаному Законі, позивачем в
судовому засіданні належними та
допустимими доказами не доведено.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав суду
беззаперечних доказів, які б свідчили
про те, що спірний гуртожиток на час
вселення відповідачів у нього був
призначений лише для проживання учнів.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що на 5 поверсі гуртожитку мешкають
особи, які не є учнями Запорізького
машинобудівного вищого професійного
училища.

Так само є необґрунтованими і
посилання позивача на відсутність у
відповідачів ордера на вселення, адже
законність їх вселення і проживання
підтверджуються відповідною
реєстрацією, що здійснена з дозволу
Запорізького машинобудівного вищого
професійного училища.

Крім того, згідно з вимогами ст. 47
Конституції України ніхто не може бути
примусово позбавлений житла. Інакше як
на підставі закону за рішенням суду. Ця
ж норма гарантує громадянам, які
потребують соціального захисту,
надання житла державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату,
відповідно до закону.

Частиною першою статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод передбачено
право на справедливий суд.

При цьому, колегія суддів бере до
уваги, що діти відповідачки ОСОБА_3, які
проживають та зареєстровані в спірній
кімнаті, а саме, син - ОСОБА_5.
ІНФОРМАЦІЯ_2 є інвалідом третьої групи
з дитинства, донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
є інвалідом першої групи з дитинства (
а.с.162-163) , таким чином виселення їх зі
спірної кімнати без надання іншого
житлового приміщення є грубим
порушенням права цих дітей на житло,
гарантовані ст. 16, ч.ч. 1,3 ст. 27 Конвенції
про права дитини, ч.ч. 1, 3 ст. 47
Конституції України, та норми Законів
України «Про охорону дитинства», «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей».

Виходячи з наведеного,
оскаржуване рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
наведені у апеляційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Державного
навчального закладу «Запорізьке
машинобудівне вище професійне
училище» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: