У х в а л а

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Саксаганського району м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області в інтересах
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, органу опіки і піклування
виконавчого комітету Саксаганської
районної у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області ради, треті
особи: приватний нотаріус
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8, комунальне підприємство
Дніпропетровської обласної ради
«Криворізьке бюро технічної
інвентаризації», про визнання особи
недієздатною, визнання договорів
недійсними, скасування реєстрації
права власності, витребування майна та
визнання права власності, за
касаційними скаргами ОСОБА_6 та
заступника прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Саксаганського
районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 18 червня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2008 року прокурор
Саксаганського району м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області звернувся
до суду в інтересах ОСОБА_3 з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, органу опіки і піклування
виконавчого комітету Саксаганської
районної у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області ради про
визнання особи недієздатною, визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, скасування
реєстрації права власності,
витребування майна та визнання права
власності.

В обґрунтування позову прокурор
зазначав, що згідно з рішенням
виконавчого комітету Саксаганської
районної у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області ради 20
квітня 2005 року за ОСОБА_3, який є дитиною
сиротою та інвалідом з дитинства
закріплено квартиру АДРЕСА_1.

З дозволу опікунської ради, вказана
квартира була ОСОБА_3 приватизована.

У подальшому ОСОБА_3 неодноразово
звертався до опікунської ради із
заявами про скасування рішення
виконавчого комітету про закріплення
за ним вищевказаної квартири для
подальшого її відчуження за договором
дарування або за договором
купівлі-продажу.

Вказані заяви ОСОБА_3 розглянуті не
були з підстав постійної зміни його
намірів щодо розпорядження
закріпленим за ним жилим приміщенням
та невизначеності у своїх намірах.

Проте, ОСОБА_3 26 червня 2007 року за
договором купівлі-продажу продав
спірну квартиру ОСОБА_4, який, у свою
чергу, 18 січня

2008 року продав цю квартиру ОСОБА_6

Посилаючись на те, що здатність
усвідомлювати значення своїх дій
ОСОБА_3 викликає сумніви, він не мав
необхідного обсягу дієздатності, що
свідчить про відсутність вільного
волевиявлення ОСОБА_3 на укладення
договору купівлі-продажу, а також на те,
що такий договір укладено без згоди
органу опіки і піклування, прокурор
Саксаганського району м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області, уточнивши
позовні вимоги під час розгляду справи,
просив визнати ОСОБА_3 недієздатним з 26
червня 2007 року, визнати недійсними
договори купівлі-продажу закріпленої
за ОСОБА_3 квартири від 26 червня 2007 року
та від 18 січня 2008 року, скасувати
реєстрацію права власності ОСОБА_4 на
спірну квартиру, витребувати вказану
квартиру у ОСОБА_6 та визнати на неї
право власності за ОСОБА_3

Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 березня 2014 року позов
прокурора Саксаганського району м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 недієздатним 26 червня
2007 року.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 26 червня 2007 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4

Скасовано реєстрацію права власності
ОСОБА_4 на вказану вище квартиру.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 18 січня 2008 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_6

Витребувано у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_3 вищевказану квартиру.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 7 233
грн.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 7
978 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати, пов'язані з проведенням
судової експертизи в розмірі 3 341 грн. 02
коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 18 червня
2014 року рішення Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 24
березня 2014 року в частині визнання
ОСОБА_3 недієздатним скасовано, в
задоволенні таких вимог відмовлено.

Змінено рішення суду першої інстанції
в частині підстав задоволення позову
прокурора про визнання договорів
недійсними, витребування майна та
визнання права власності.

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
рішення Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від

18 червня 2014 року скасувати, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Заступник прокурора Дніпропетровської
області в інтересах ОСОБА_3 просить
рішення Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 18 червня
2014 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 7 233 грн. скасувати та
змінити рішення судів в частині
стягнення зі ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_3 витрат, пов'язаних із
проведенням судової експертизи, в сумі
3 341 грн. 02 коп., збільшивши вказані
витрати до 5 489 грн. 50 коп.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а
касаційна скарга заступника прокурора
Дніпропетровської області - частковому
задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають з встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є сиротою
та інвалідом дитинства.

Рішенням виконавчого комітету
Саксаганської районної ради

м. Кривого Рогу № 135/1 від 20 квітня 2005
року за ОСОБА_3 закріплено квартиру
АДРЕСА_1.

26 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

20 вересня 2007 року за ОСОБА_4
зареєстровано право власності на
вказану квартиру.

18 січня 2008 року ОСОБА_4 уклав договір
купівлі-продажу зазначеної квартири з
ОСОБА_6, за яким право власності
зареєстровано 28 січня 2008 року.

Згідно з висновками проведених у
справі судово-психіатричних експертиз
№ 33 від 24 вересня 2009 року та № 195 від 19
вересня 2013 року, ОСОБА_3 у період
підписання договору купівлі-продажу, а
саме 26 червня 2007 року, страждав на легку
розумову відсталість з
емоційно-вольовим порушенням і за
своїм психічним станом не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позов прокурора, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 на
момент укладення спірного договору
купівлі-продажу не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними, що
є підставою для визнання правочинів
щодо відчуження спірної квартири
недійсними та визнання ОСОБА_3
недієздатним.

Змінюючи частково рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
відсутності правових підстав для
визнання ОСОБА_3 недієздатним, оскільки
останній не усвідомлював значення
своїх дій лише 26 червня 2007 року.

При цьому суд апеляційної інстанції
визнав недійсним договір
купівлі-продажу спірної квартири від 26
червня 2007 року з підстав, передбачених

ч. 1 ст. 225 ЦК України, а наступний
договір купівлі-продажу цієї квартири -
з підстав невідповідності вимогам ст.
658 ЦК України, застосувавши до них
вимоги реституції, передбачені ст. 216 ЦК
України.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення або
оспорювання.

У відповідності до цивільного
законодавства особа, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду як з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною
(ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння

ст. ст. 330, 338 ЦК України).

Пред'являючи позов, прокурор
Саксаганського району м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області посилався
на невідповідність оскаржуваних
договорів вимогам закону, оскільки
продавець не усвідомлював значення
своїх дій, крім того ОСОБА_3 відчужив
квартиру, яка була за ним закріплена як
за сиротою та інвалідом дитинства, без
згоди органу опіки і піклування. Також
прокурор зазначав про те, що ОСОБА_3 не
отримав грошових коштів за продану
нерухомість.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Такі роз'яснення надані судам у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», які апеляційним судом до
уваги не взято.

Указаний правовий висновок також
викладений у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-95цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 не був стороною договору
купівлі-продажу спірної квартири від 18
січня 2008 року.

Проте, наведеного суд апеляційної
інстанції не врахував, не встановив у
який спосіб підлягає захисту право
ОСОБА_3, у порушення вимог

ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України доводів
сторін по суті позовних вимог не
перевірив; фактичні обставини справи,
від яких залежить правильне вирішення
спору, належним чином не встановив; не
визначився з тим, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин, при
цьому на власний розсуд змінив
підстави позову прокурора.

Разом з тим, не може залишатися в силі й
рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 39 ЦК України фізична
особа може бути визнана судом
недієздатною, якщо вона внаслідок
хронічного, стійкого психічного
розладу не здатна усвідомлювати
значення своїх дій та (або) керувати
ними.

Правові наслідки визнання фізичної
особи недієздатною визначені

ст. 41 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 234 ЦПК України справи
про визнання фізичної особи
недієздатною суд розглядає в порядку
окремого провадження.

За правилами ч. 1 ст. 236 ЦПК України заява
про обмеження цивільної дієздатності
фізичної особи, у тому числі
неповнолітньої особи, чи визнання
фізичної особи недієздатною подається
до суду за місцем проживання цієї
особи, а якщо вона перебуває на
лікуванні у наркологічному або
психіатричному закладі, - за місцем
знаходження цього закладу.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 разом зі своєю бабусею проживає
у АДРЕСА_2, вказана адреса відповідно до
територіально-адміністративного
поділу міста відноситься до
Дзержинського району

м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області.

За положеннями ст. 241 ЦПК України суд,
ухвалюючи рішення про обмеження
цивільної дієздатності фізичної особи
чи визнання особи недієздатною,
встановлює над нею відповідно
піклування або опіку і за поданням
органу опіки та піклування призначає
їй піклувальника чи опікуна.

Суд першої інстанції наведеного не
врахував та дійшов передчасного
висновку про визнання ОСОБА_3
недієздатним, безпідставно об'єднавши
в одне провадження два види цивільного
судочинства. При цьому суд першої
інстанції не вирішив питання щодо
опіки над ОСОБА_3

Апеляційний суд на вказані порушення
закону уваги не звернув, доводів
апеляційних скарг не перевірив і
скасував у вказаній частині рішення,
зазначивши про безпідставність та
недоведеність вимог про визнання
ОСОБА_3 недієздатним, оскільки останній
не усвідомлював значення своїх дій та
не міг керувати ними лише 26 червня 2007
року.

Визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений

26 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
апеляційний суд помилково застосував
до спірних правовідносин положення ч. 1
ст. 225 ЦК України, виходячи з того, що
ОСОБА_3 є дієздатною фізичною особою,
яка в момент вчинення вказаного
правочину не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними, не
давши при цьому належної оцінки
висновку повторної стаціонарної
судово-психіатричної експертизи (акт
від 19 вересня 2013 року), проведеної
Київським міським центром
судово-психіатричної експертизи (т. 3
а.с. 113-116), відповідно до якого ОСОБА_3 як
станом на

26 червня 2007 року так і станом на час
проведення експертизи, тобто станом на
вересень 2013 року, страждав легкою
розумовою відсталістю з
емоційно-вольовим порушенням.

Зобов'язуючи ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4
суму вартості проданої квартири в
розмірі 7 233 грн., суд не звернув уваги й
не дав належної оцінки наявній у
матеріалах справи розписці
відповідача, яка свідчить про те, що
ОСОБА_3 повернув ОСОБА_4 отримані за
договором кошти, а останній
зобов'язався до 9 липня 2007 року
розірвати договір купівлі-продажу
спірної квартири.

Крім того, судами при визначенні
розміру витрат на проведення судової
експертизи, що підлягають стягненню на
користь ОСОБА_3, не було враховано
квитанцій, згідно з якими останній
оплатив вартість експертизи: 5
березня 2012 року на суму 2 148 грн 48 коп. та
26 липня 2013 року -

3 341 грн 02 коп., оскільки вартість
стаціонарної судово-психіатричної
експертизи відповідно до листа
директора Київського міського центру
судово-психіатричної експертизи від 22
червня 2012 року № 1744 (т. 3 а.с.72) складала 5
489 грн 50 коп.

Зазначене залишилося поза увагою судів
як першої так і апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, судами не
дотримані всі вимоги процесуального
закону та порушено норми матеріального
права, а відтак - ухвалені у справі
судові рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити,
касаційну скаргу заступника прокурора
Дніпропетровської області, подану в
інтересах ОСОБА_3, - задовольнити
частково.

Рішення Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 18 червня
2014 року скасувати.

Справу за позовом прокурора
Саксаганського району м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області в інтересах
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, органу опіки і піклування
виконавчого комітету Саксаганської
районної у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області ради, треті
особи: приватний нотаріус
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8, комунальне підприємство
Дніпропетровської обласної ради
«Криворізьке бюро технічної
інвентаризації», про визнання особи
недієздатною, визнання договорів
недійсними, скасування реєстрації
права власності, витребування майна та
визнання права власності передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук