АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 25 січня 2011 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
про визнання права власності на
будинок і виділ майна в натурі та за
зустрічним позовом Голосіївської
районної ради в м. Києві до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, її правонаступників -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, комунального
підприємства «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» про припинення права
власності та скасування реєстрації
права власності.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2007 р. ОСОБА_1 звернулася у суд з
позовом до ОСОБА_2, третя особа -
комунальне підприємство «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» (надалі - КП
«КМ БТІ») про визнання права власності
на будинок і виділ майна в натурі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
за згоди попередніх власників -
чоловіка та його матері, з 1961 р.
добросовісно володіє будинком АДРЕСА_1,
а тому посилаючись на положення ст.344 ЦК
України просила визнати за нею право
власності на вказаний будинок за
набувальною давністю та на підставі
ст.367 ЦК України виділити їй
домоволодіння під літерою «Б», як
окремої будівлі за АДРЕСА_1 та
зобов'язати КП «КМ БТІ» зареєструвати
право власності.

У січні 2009 р. ОСОБА_2 звернувся у суд з
зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя
особа КП «КМ БТІ» про поділ майна в
натурі та визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що добросовісно, відкрито і
безперервно володіє усім
домоволодінням АДРЕСА_2, й просив
виділити йому в натурі окрему будівлю
під літерою «А», як житловий будинок
АДРЕСА_2, припинити право власності
ОСОБА_7 на 1/6 частку вказаного
домоволодіння, й визнати за ним право
на 1/6 частку домоволодіння, зобов'язати
КП «КМ БТІ» зареєструвати за ним право
власності на будинок АДРЕСА_2.

У квітні 2010 р. Голосіївська районна
рада в м. Києві звернулася у суд з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_6, КП «КМ БТІ» про припинення
права власності та скасування
реєстрації права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що житлові будинки АДРЕСА_1 фактично
були знищенні, й посилаючись на
положення ст.346, 349 ЦК України просив
припинити право власності ОСОБА_8,
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на домоволодіння
АДРЕСА_1 та зобов'язати КП «КМ БТІ»
скасувати право власності на вказане
домоволодіння зазначених осіб.

У грудні 2010 р. ОСОБА_2 звернувся у суд з
заявою про залишення його позовних
вимог без розгляду, на підставі
положень п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 25 січня 2011 р., з
урахуванням ухвали того ж суду від 13
липня 2011 р., у задоволенні первісного
позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний
позов Голосіївської районної ради в м.
Києві задоволено частково.
Постановлено припинити право
власності на Ѕ частину домоволодіння
за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_8,
припинити право власності на 1/20
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, припинити право
власності на 9/20 частин житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3
Зобов'язано КП «КМ БТІ» скасувати право
власності на Ѕ частину домоволодіння
за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_8, на 1/20
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, на 9/20 житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3
Позовні вимоги ОСОБА_2 - залишено без
розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті первісних позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши та
представника ОСОБА_1, які підтримали
апеляційну скаргу, ОСОБА_9, ОСОБА_6 які
просили апеляційну скаргу
задовольнити, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ч.1 ст.303 ЦПК
України, колегія суддів перевіряє
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги.

Як убачається із посвідчення на право
власності, виданого Київським
окрколгоспом 17 вересня 1927 р. за №3046
ОСОБА_8 та ОСОБА_10 належало на праві
власності кожній по Ѕ частині
будинковолодіння /а.с.9/.

Згідно листа Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна від 30 січня 2007 р. №2997,
за станом на 29 січня 2007 р., згідно з
даними книг реєстрації бюро, будинок
АДРЕСА_1 на праві власності не
зареєстрований /а.с.141-142/.

Відповідно до довідки П'ятої Київської
державної нотаріальної контори від 15
грудня 2010 р. спадкової справи померлої
у 1961 р. ОСОБА_8 за даними алфавітних
книжок 1991 -2010 р. не заводилось, а тому
судом достовірно встановлено, що
ОСОБА_11 після смерті в 1961 р. своєї
матері ОСОБА_8 з заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори не
звертався, спадкова справа не
відкривалась /а.с.56 т.2/.

Матеріали справи свідчать, що на
підставі заочного рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 25 травня 2007р. за ОСОБА_1 визнано
право власності на частку
домоволодіння по АДРЕСА_1, проте у
подальшому, ухвалою того ж суду від 10
грудня 2008р. рішення суду було
скасовано /а.с.39,40,67 т.1/.

Встановлено, що під час чинності
рішення суду від 25 травня 2007р., ОСОБА_1
продала, а ОСОБА_6 та покійна ОСОБА_3,
купили, відповідно, 1/20 та 9/20 частин
будинку по АДРЕСА_1 /а.с.108 т.1/.

Відповідно до довідки Київського
міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 25 травня 2010 р. первинна реєстрація
права власності на житловий приватний
будинок АДРЕСА_1 була проведена за
ОСОБА_1, на підставі заочного рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 25 травня 2007 р. Від ОСОБА_1, на
підставі договору купівлі-продажу
від 07 лютого 2008 р., право власності на 1/20
ч. будинку перейшло та зареєстровано за
ОСОБА_6, а на 9/20 частин будинку - за
ОСОБА_3 /а.с.17-18 т.2/.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, районний суд виходив з
того, що позивачкою не доведено
заволодіння нею будинковолодінням
АДРЕСА_1 на підставі договору з його
покійною власницею - ОСОБА_8; що факт
реєстрації позивачки у спірному
домоволодінні не є підтвердженням
факту фактичного прийняття нею
спадщини, а правових підстав до
визнання за нею права власності за
набувальною давністю, як заявлено у
позові, не має, до того ж, будинок
знищено.

Задовольняючи частково зустрічні
позовні вимоги Голосіївської районної
в м. Києві ради, районний суд виходив з
того, що домоволодіння знищено, а тому
з урахуванням положень п.4 ч.1 ст.346 ЦК
України право власності на нього
підлягає припиненню.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що
технічні паспорти з зазначенням споруд
домоволодіння на планах земельних
ділянок по даним технічної
документації КМ БТІ, факт реєстрації
позивачки у вказаному будинку та
договір, укладений між ОСОБА_1 та
житлово-експлуатаційною конторою на
вивіз сміття від 2007 р. свідчать про
наявність у позивачки підстав для
визнання за нею права власності,
ретельно перевірялися судом першої
інстанції, вони отримали належну
оцінку у рішенні суду та обґрунтовано
визнані безпідставними.

Зазначена угода та довідка за формою №3
не є доказом, який давав би правові
підстави до визнання за ОСОБА_1 права
власності на будинковолодіння за
набувальною давністю чи в порядку
спадкування.

Матеріалами справи не доведено
наявність правових підстав до визнання
за ОСОБА_1 права власності на АДРЕСА_1.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.346 ЦК України
підставою припинення права власності є
знищення майна.

Частиною 1 ст.349 ЦК України передбачено,
що право власності на майно
припиняється в разі його знищення.

Отже, законодавець чітко визначив, що
право власності на майно припиняється
у випадку його знищення, в той час як
матеріалами справи доведено знищення
будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Так, згідно акту обстеження земельної
ділянки АДРЕСА_1 Головного управління
земельних ресурсів КМДА від 04 березня
2010 р. встановлено, що на зазначеній
території знаходиться напівзруйнована
споруда, земельна ділянка в
захаращеному стані без ознак її
фактичного використання /а.с.141/.

Відповідно до даних, які містяться у
акті від 27 травня 2008р., складеного
комісією за участю представників ХК
«Київміськбуд», а також мешканців
домоволодінь АДРЕСА_1, під час
обстеження земельної ділянки по
АДРЕСА_1, виявлено домоволодіння, яке
непридатне для проживання та
територію, яка завалена негабаритним
сміттям та бур'янами; зі слів сусідів
встановлено, що на протязі 15 років на
території АДРЕСА_1 ніхто не
проживає, електроенергія відключена у
1991р./ а.с.240 т.1/.

Технічний план, долучений до
матеріалів справи позивачкою, було
складено у 1994 р., що не спростовує
висновків суду про відсутність
фактичного користування
будинковолодінням, враховуючи значний
сплин часу від укладання такого плану -
16 років /а.с.7 т.1/

Враховуючи викладене, конкретні
обставини справи та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про відсутність
правових підстав до задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 та часткового
задоволення зустрічних позовних вимог
Голосіївської районної в м. Києві ради.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 25 січня 2011 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: Судді:

Справа № 2-235/11

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7249/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
ЧередніченкоН.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.