ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання довіреності та
договору купівлі-продажу недійсними,
витребування майна за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Вінницької області від 22 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що він є власником будинку АДРЕСА_1
та земельної ділянки площею 0,15 га, на
якій розташований зазначений будинок.
Використовуючи довірливі відносини та
особливості його психічного стану
після участі у війні в Афганістані
(розлад особистості та поведінки),
обумовлені ураженням головного мозку
змішаного ґенезу у вигляді легкого
психоорганічного синдрому), добре
знаючи, що він майже не бачить, ОСОБА_5
під приводом допомоги у переоформленні
державного акта на земельну ділянку,
отримав від нього довіреність на
представництво його інтересів в усіх
установах, підприємствах та
організаціях, незалежно від форм
власності. Правовстановлюючі
документи на будинок та земельну
ділянку ОСОБА_5 викрав, після чого зник.
Реалізуючи свій злочинний умисел на
заволодіння будинком та земельною
ділянкою, ОСОБА_5, без його відома та
згоди використав довіреність та 27
серпня 2010 року уклав з ОСОБА_4 від його
імені договори купівлі-продажу будинку
та земельної ділянки, заволодівши
коштами у сумі 315 600 грн. З урахуванням
викладеного позивач просив суд визнати
недійсною виданою ним довіреність на
ім'я ОСОБА_5 та взнати недійсним договір
купівлі-продажу вищевказаної
земельної ділянки та будинку,
укладений 27 серпня 2010 року між ОСОБА_5,
який діяв в його інтересах, та ОСОБА_4

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 5 грудня
2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 22 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про задоволення
позову. Визнано недійсною довіреність
від 26 серпня 2010 року, за якою ОСОБА_3
уповноважив ОСОБА_5 вчиняти від його
імені усі дозволені законом правочини
цивільно-правового характеру. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу від
27 серпня 2010 року, за яким ОСОБА_5 від
імені ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 земельну
ділянку, площею 0,15 га, розташовану в
АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 27 серпня 2010 року, за
яким ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3
продав ОСОБА_4 житловий будинок з
господарськими будівлями, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 і який
складається з: житлового будинку
літ. «А», загальною площею 48,6 кв.м,
прибудова «а», прибудова «а1» ганку;
ганку; козирка; сараю «Б»; сараю «Б1»;
сараю «В», погрібу з шиєю «ПВ»; козирка;
огорожі № 1; воріт № 2; хвіртки № 3;
огорожі № 4; криниці № 5;
вигрібної ями № 6. Зобов'язано ОСОБА_4
повернути ОСОБА_3
вищевказаний житловий будинок та
земельну ділянку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_3 був
власником земельної ділянки площею 0,1500
га, що розташована по АДРЕСА_1 та
житлового будинку з господарськими
спорудами та будівлями, що
розташований за вказаній земельній
ділянці.

26 серпня 2010 року від імені ОСОБА_3 було
видано доручення на ОСОБА_5, за якою
ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 бути його
представником з усіма необхідними
повноваженнями, зокрема, з правом
вчиняти від імені довірителя всі
дозволені законом правочини
цивільно-правового характеру.

27 серпня 2010 року ОСОБА_5, діючи від імені
ОСОБА_3 уклав договір
купівлі-продажу належної ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,1500 га, що
розташована по АДРЕСА_1 та житлового
будинку з господарськими спорудами та
будівлями, що розташований по
АДРЕСА_1, з ОСОБА_4

Як убачається з позовної заяви,
підставами визнання довіреності
недійсною позивач зазначав помилку,
обман та вчинення правочину особою, яка
в момент його вчинення не
усвідомлювала значення своїх дій,
тобто посилався на ст. ст. 203, 205, 229, 230 ЦК
України.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що підстави для
визнання спірних договорів правочинів
недійсними, передбачені
ст. ст. 203, 225 ЦК України (правові
наслідки вчинення правочину особою,
яка в момент його вчинення не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати), ст. 229 ЦК України
(правові наслідки вчинення правочину
внаслідок помилки), ст. 230 ЦК України
(правові наслідки вчинення правочину
внаслідок обману), позивачем не
доведені.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову,
виходив із того, що позивач пред'явив
позов про визнання довіреності
недійсною із кількох самостійних
взаємовиключних підстав, а тому
висновки суду про можливість визнання
спірного правочину недійсним одразу із
декількох підстав без їх уточнення є
помилковими, та, уточнивши підставу
позову, а саме з підстав, визначених ст.
230 ЦК України (правові наслідки
вчинення правочину під впливом обману),
задовольнив позов.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України
саме позивач визначає предмет і
підставу позову.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

З огляду на положення ст. 230 ЦК України
предметом доказування у цій справі є
умисел у діях ОСОБА_5; обставини щодо
яких позивача введено в оману чи
обставини, які перешкоджали вчиненню
правочину і не повідомлені власнику
нерухомого майна та їх істотність.

Із позовної заяви вбачається, що
заявивши вимоги про визнання правочину
таким, що укладений унаслідок обману,
позивач посилався на те, що ОСОБА_5
обманув його щодо змісту довіреності,
та вважав, що надав довіреність тільки
на переоформлення земельної ділянки,
будь-яких намірів відчужувати земельну
ділянку та будинок він не мав.

Між тим спірний правочин підписаний
позивачем та посвідчений нотаріусом,
який зобов'язаний до укладання
цивільно-правових угод з'ясувати
волевиявлення сторін, роз'яснити
сторонам вид правочину, його умови та
правові наслідки укладання.

У своїх поясненнях з приводу заявлених
вимог приватний нотаріус
ОСОБА_6 пояснила, що нею було виконано
обов'язкову частину нотаріальних дій,
що полягали у з'ясуванні обсягу
доручення, яке просить визначити
довіритель у довіреності, при
оформленні доручення нею було
роз'яснено, які саме дії провадяться.
Заперечень проти тексту доручення у
позивача не було.

З огляду на ці обставини суд мав
перевірити, якими доказами
підтверджується, що ОСОБА_5 умисно
повідомив про інший зміст доручення і
чи є ця обставина істотною, з огляду на
те, що приватний нотаріус виконала свої
посадові обов'язки.

Із змісту рішення апеляційного суду
вбачається, що судом не звернуто уваги
на пояснення нотаріуса про обставини,
за яких видано спірну довіреність, і не
перевірено, яким чином позивача було
введено в оману щодо змісту
довіреності та чи є ця обставина
істотною. При цьому, апеляційним судом
у своєму рішенні не зазначено жодного
доказу про обставини, за яких ОСОБА_5
обманув довірителя при оформленні
довіреності.

Разом із тим, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції апеляційний суд
безпідставно уточнив підставу позову,
оскільки в силу ст. 303 ЦПК України
позбавлений такої можливості на стадії
апеляційного провадження, та з підстав
невідповідності договору нормам
статтей 225, 229 ЦК України позовних вимог
не розглянув.

У порушення вимог ст. ст. 212-215, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, не визначився з
характером спірних правовідносин, та
фактично залишив спір не вирішеним.

Разом із тим не може залишатись в силі і
рішення районного суду, так як,
місцевий суд приймаючи до розгляду
позов, не звернув уваги на те, що позов
про визнання довіреності недійсною
пред'явлено із кількох самостійних
підстав та у порушення норм
процесуального права не врахував, що
позивач має право на пред'явлення
позову за будь-якими підставами, які
суд повинен перевірити, але визнання
правочину недійсним можливе тільки за
нормою матеріального права, які не є
взаємовиключними, тому висновки
місцевого суду про можливість визнання
спірного правочину недійсним одразу із
декількох підстав є помилковими. З
урахуванням п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України
районний суд позовні вимоги не уточнив.

Такими чином, судами допущено
порушення норм процесуального права,
що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування судових
рішень в частині позову про визнання
довіреності недійсною і направлення
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Разом із тим, підлягають й скасуванню
рішення судів в частині позову про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
житлового будинку з надвірними та
господарськими спорудами, оскільки
вирішення спору в цій частині залежить
від вирішення позову про визнання
недійсною довіреності на підставі якої
вчинено спірний правочин
купівлі-продажу нерухомого майна і
направлення справи в цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 5 грудня
2013 року та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 22 січня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська