САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
Справа № 726/1637/13-ц
Провадження №2/726/9/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2014
м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у
складі: головуючого судді Мілінчук С.
В., при секретарі - Руснак Н.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2; третя особа без самостійних
вимог: друга Державна нотаріальна
контора про визнання заповіту від
04.02.1984 року недійсним , суд,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2; третя особа без самостійних
вимог: друга Державна нотаріальна
контора про визнання заповіту від
04.02.1984 року недійсним, в якому просить
заповіт від 04.02.1984 року за №95 визнати
недійсним, оскільки - ОСОБА_3 заповідав
своє майно, яке він отримав у власність
у 1951 році та, яке на момент складання
заповіту вже не існувало (воно було
зруйновне внаслідок стихії, а іншого
нерухомого майна в нього не було), а
також визнати заповіт недійсним,
внаслідок пропуску строку для
прийняття спадщини.

В обґрунтуванні позовних вимог
зазначає те, що 04.02.1984 року дід
позивачки, ОСОБА_3, склав заповіт за № 95
на свій будинок за адресою: АДРЕСА_1 на
свого сина ОСОБА_4, тобто на зруйнований
будинок, якого вже не було, а будинок,
який побудував батько позивачки,
ОСОБА_5 на момент складання заповіту не
був введений в експлуатацію, а тому
власник цього будинку ще не був
встановлений. Характерно, що згідно
повідомлення Чернівецького ОБТІ від
11.02.2012 року №4204 за - ОСОБА_3 рахується
власність на житловий будинок АДРЕСА_1
на підставі рішення виконкому
Чернівецької міської ради №1709 від
15.11.1950 року зміни у свідоцтві про право
власності від 11.01.1951 року в ОБТІ не
внесені, оскільки будинок, який
побудований в 1970 році ОСОБА_5 в
експлуатацію не введений. Тобто
будинку на момент складання заповіту
вже не було, а тому вважає, що заповіт
слід вважати нікчемним у порядку ст.545
ЦК України в редакції 1963 року, оскільки
він був складений на майно, яке не
являлось його приватною власністю та
не було узаконено будь-яким документом.
На час складання заповіту, нотаріусу
була представлена виписка з бюро
технічної документації про право
власності - ОСОБА_3 на будинок, який
перебував у нього у власності згідно
рішення виконкому Чернівецької
міської ради №1709 від 15.11.1950 року.

У судовому засіданні позивач та її
представник, кожен окремо, позов
підтримали, дали пояснення аналогічні
доводам, викладеним у позові. Просять
позов задоволити.

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, просила розглядати цивільну
справу у її відсутність та просила
взяти до відому її заперечення які вона
надавала суду раніше, де щодо позову
заперечує з мотивів безпідставності.
Просить у задоволенні позову відмовити
(а.с.49-50).

Представник третьої особи в судовому
засіданні зазначила, що дії нотаріуса
були вірні та поклалась на розсуд суду.

Свідкок ОСОБА_7 в судовому засіданні
суду пояснили, що у 1970 році одружилася з
ОСОБА_5. Будинок по АДРЕСА_1 ремонтували
разом з чоловіком, а ОСОБА_4 жив окремо в
м. Чернівці та нічого не робив у
будинку. Будинок був пошкоджений
повінню лишилося майже дві стіни.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона
разом з ОСОБА_5 робили великий
капітальний ремонт, якби не зробили
ремонт будинок розпався би. Зі слів
ОСОБА_5 їй відомо, що спочатку будинок
будували родичі їхні з села Іванківці,
потім був зруйнований повністю будинок
та відразу відбудований. Які це були
роки точно не може сказати.

ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила,
що вона пам'ятає як була одна кімната в
будинку. Піч, кухню та ін. все
добудували.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази в їх
сукупності, суд приходить до
переконання, що у задоволенні позову
слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, помер,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який приходиться
позивачці по справі - ОСОБА_1 дідусем.

Відповідно до додатку №1 до рішення
райвиконкому №79/6 від 13.05.1992 року
зазначено список будинковолодінь, які
необхідно прийняти в експлуатацію з
видачею документів на право особистої
власності, де вказано, що ОСОБА_3,
проживає по АДРЕСА_1, в 1970 році
самовільно побудував житловий будинок,
а пізніше у 1976 році самовільно
побудував літню кухню, сарай.
Враховуючи необхідність в перебудові
старого житлового будинку,
пошкодженого 1968-1969 року житлова площа
не перевищує нормативну, необхідність
в літній кухні, сараї для господарських
потреб. Відповідні документи на
будівельні матеріали, у зв'язку з
давністю будівництва не збереглися.

04.02.1984 року ОСОБА_3 при житті склав
заповіт, який посвідчений державним
нотаріусом Другої Чернівецької
державної нотаріальної контори
ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі
нотаріальних дій за №95. За заповітом
ОСОБА_3 на випадок смерті робить таке
розпорядження, а саме належний йому
жилий будинок, що розташований в
АДРЕСА_1, заповідає ОСОБА_4.

Ст. 524 Цивільного кодексу України в
редакції 1963 року передбачено, що
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Відповідно до ст.ст. 535, 543 ЦК (в ред. 1963
р.) кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно одній або
кільком особам як тим, що входять, так і
тим, що не входять до кола спадкоємців
за законом, а також державі або окремим
державним кооперативним та іншим
громадським організаціям.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР, що діяв на момент
відкриття спадщини визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
її прийняття протягом шести місяців.

Відповідно до ст.525 ЦК України в
редакції 1963 року часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця.

Та обставина, що оригінал заповіту від
04.02.1984 року складений у відповідності
із законом і відповідає вимогам щодо
форми та посвідчення позивачем не
оспорюється.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК
України суд розглядає позов в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів поданих сторонами, на
підтвердження підстав позовних вимог
позивачем та його представником
доказів не надано, хоча для реалізації
зазначеного права за їх клопотанням
суд надав таку можливість.

Норми глави 85 Книги шостої ЦК України
регламентують порядок спадкування за
заповітом, є спеціальними і жодна із
статтей вказаної глави не передбачає
можливості визнання судом недійсним
дублікату заповіту, якщо складений з
порушеннями вимог щодо його
посвідчення.

Заповіт складений ОСОБА_3 та виданий
дублікат цього правочину, відповідають
вимогам ст. 203 ЦК України щодо загальних
вимог, додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а також відсутні
підстави недійсності правочину
встановлені ст. 215 ЦК України.

Як вбачається з дублікату оспорюваного
заповіту, заповідачем виступав ОСОБА_3,
який цей заповіт підписав особисто в
присутності нотаріуса, що посвідчено
державним нотаріусом ОСОБА_10

Як вказано в п. 6 листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування», відповідно до ч. 1 ст. 1257
ЦК підставами нікчемності заповіту,
тобто недійсності відповідно до
закону, є складання заповіту особою,
яка не мала на це права, або складання з
порушенням вимог щодо форми та
посвідчення заповіту. На підставі ст.215
ЦК визнання такого заповіту недійсним
судом не вимагається. У разі наявності
відповідного спору вимога про
встановлення нікчемності заповіту
підлягає розгляду судом. Нікчемність
заповіту, встановлена в рішенні суду,
має наслідком позбавлення права
спадкування за заповітом осіб,
визначених розпорядженням заповідача
в якості спадкоємців за заповітом,
незалежно від того, чи пред'являлися
позовні вимоги про застосування
наслідків нікчемності заповіту.

Проаналізувавши вищенаведене, суд
вважає, що твердження чи припущення
позивача про те, що волевиявлення
заповідача ОСОБА_3 на час складання та
посвідчення заповіту не відповідало
його дійсній волі, є надуманими та
такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи.

Окрім того, позивачем не надано жодного
належного доказу, який би свідчив, що
відповідач наполягав на складенні
заповіту.

У відповідності до ст. 5 ЦК УРСР,
загальними засадами цивільного
законодавства, серед іншого, є свобода
договору, суть якої полягає, зокрема і в
тому, що сторони є вільними у
визначенні умов договору.

Таким чином, дослідивши обставини
справи, заслухавши доводи сторін та
перевіривши докази по справі, суд
приходить до висновку, що спірний
заповіт відповідає вимогам цивільного
законодавства та був посвідчений
відповідно до вимог законодавства на
той період часу, Інструкції про
вчинення нотаріальних дій.

Оскільки суд вважає дублікат заповіту
таким, що відповідає волевиявленню
заповідача і вимогам закону, тому не
підлягають до задоволення позовні
вимоги позивача щодо визнання
недійсним заповіту з підстави, що на
момент складання заповіту вже не було
майна, а саме будинку по АДРЕСА_1.

Враховуючи всі вищенаведені обставини
у їх сукупності, при таких обставинах в
позові слід відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 58, 60, 209, 212-215.294 ЦПК
України. ст.ст. 524, 525, 529, 537, 549, 553 ЦК УРСР,
п. 4 Прикінцевих та перехідних положень
ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Чернівецької
області шляхом подання апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Головуючий суддя С. В.
Мілінчук