Справа № 591/1106/14-ц
Провадження № 2/591/813/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року Зарічний районний
суд м. Суми в складі:

головуючого судді
Клімашевської І. В.,

з участю секретаря
Гребенькової О.М.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

представника третьої особи
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Суми цивільну справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті
особи: ОСОБА_3, виконавчий комітет
Сумської міської ради, про визнання
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно недійсним,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2014 року позивач звернулась до
суду із зазначеним позовом, який
уточнювала в процесі слухання справи
та мотивувала тим, що ОСОБА_7 на
підставі рішення виконавчого комітету
Сумської міської ради №791 від 17.12.2003
року було надано дозвіл на
реконструкцію та капітальний ремонт
прибудови до її приватної художньої
майстерні, що знаходиться в будинку за
адресою:АДРЕСА_1, а згідно рішення
виконкому СМР №517 від 27.09.2005 року -
затверджено акт прийому в експлуатацію
зазначеної прибудови. На підставі
вказаних рішень ОСОБА_7 було видано
свідоцтво про право власності на
прибудову та нежитлове приміщення, що
до неї примикало. Але в подальшому
постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.01.2010 року
вищезазначені рішення виконкому СМР
визнані незаконними. Вважала, що за
таких обставин не може бути законним і
видане ОСОБА_7 свідоцтво про право
власності на прибудову та нежитлове
приміщення. Посилаючись на правила
визнання недійсними правочинів,
передбачені ст.ст.203,215 ЦК України,
просила визнати недійсним видане
ОСОБА_7 свідоцтво про право власності.

Представник позивача в судовому
засіданні вимоги позову підтримав в
повному обсязі, надаючи пояснення,
аналогічні тим, що зазначені в позові. В
подальшому, в процесі слухання справи,
представник намагався уточнити
позовні вимоги, заявивши про
необхідність зміни прохальної частини
позову: з визнання свідоцтва про право
власності недійсним на визнання
свідоцтва незаконним, залишивши
обґрунтування таких вимог незмінними.
Але в задоволенні клопотання про
прийняття уточненого позову було
відмовлено з посиланням на вимоги ст.31
ЦПК України щодо права позивача
змінювати підстави та предмет позову
лише до початку слухання справи по
суті.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
пояснюючи суду, що ОСОБА_7 була
власником квартири АДРЕСА_1. Проживаючи
в будинку, ОСОБА_7 звела біля будинку
прибудову до своєї квартири на
підставі відповідних документів та
дозволів компетентних органів. В
подальшому ОСОБА_7 відчужила належне їй
на праві власності нежитлове
приміщення площею 29,3 кв.м. А на даний
час власником цього приміщення є
ОСОБА_3 Вважав, що відповідач жодними
чином не порушила права позивача, а
тому її вимоги є необґрунтованими і
задоволенню не підлягають.

Третя особа ОСОБА_3 також просила
відмовити в задоволенні позову,
оскільки в даному випадку, на її думку,
права позивача ніяким чином не
порушені.

Представник третьої особи -
виконавчого комітету Сумської міської
ради - вважав позов необґрунтованим.
Звертав увагу суду на те, що недійсним
визнається правочин коли вимоги, які
прямо встановлені правом, не були
додержані стороною (сторонами) в момент
вчинення правочину . В даному випадку
рішення виконкому Сумської міської
ради №517 від 27.09.2005 та № 791 від 17.12.2002
року на момент видачі ОСОБА_7 свідоцтва
про право власності на нежитлове
приміщення були дійсними. За таких
обставин, просив в задоволенні позову
відмовити.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що в задоволенні позову
необхідно відмовити, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 26.10.2001 року
ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право
власності на нежитлове приміщення про
те, що на підставі договору
купівлі-продажу від 19.10.2001 року №50 їй
передано у власність нежитлове
приміщення, площею 26,0 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.48).

З матеріалів наданих суду також
вбачається, що рішенням виконкому
Сумської міської ради № 791 від 17.12.2002
року ОСОБА_7 було надано дозвіл на
будівництво, реконструкцію прибудови
до приватної художньої майстерні по
АДРЕСА_1 в межах прибудинкової
території.

В 2004 році ОСОБА_7 було отримано
робочий проект щодо прибудови тамбуру
до нежитлового приміщення (а.с.57-69) та
виготовлено ескізний проект
перепланування нежитлового приміщення
з прибудовою (а.с. 70-78).

Протягом літа 2004 року ОСОБА_7
звела біля будинку прибудову до своєї
квартири.

Рішенням виконкому №517 від 27.09.2005
року було затверджено акт прийому в
експлуатацію зазначеної прибудови.

На підставі вказаного рішення
ОСОБА_7 здійснила реєстрацію права
власності на нежитлове приміщення
загальною площею 29,3 кв.м. за вказаною
адресою та отримала відповідне
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно (а.с. 46,47).

З матеріалів справи вбачається,
що постановою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 20.01.2010 року було визнано
незаконними рішення виконавчого
комітету Сумської міської ради №791 від
17.12.2012 року та №517 від 27.09.2005 року в
частині надання дозволу на
реконструкцію прибудови до приватної
художньої майстерні громадянці ОСОБА_7
за адресою АДРЕСА_1 та затвердження
акту прийому в експлуатацію зазначеної
прибудови (а.с. 7-9). Підставою для
визнання вказаних рішень незаконними
було те, що виконавчий комітет СМР
надав дозвіл на реконструкцію з
порушенням встановленого
законодавчого порядку, а саме: без
документального погодження інших
співвласників житлового будинку -
власників інших квартир, зокрема,
власника ОСОБА_6 щодо будівництва
прибудови до будинку, а також за
відсутності у ОСОБА_7 документів на
право користування земельною ділянкою.

Також судом встановлено, що 26.12.2011
року нежитлове приміщення площею 29,3
кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 було відчужено
ОСОБА_7 на підставі договору дарування
ОСОБА_9 (а.с. 81), а 06.06.2013 року ОСОБА_9
продав вказане приміщення ОСОБА_3, що
підтверджується наданою копією
договору купівлі-продажу посвідченого
нотаріально та зареєстрованого в
реєстрі за №2581 (а.с. 85).

В цей же день ОСОБА_3
зареєструвала право власності на
вищезазначене приміщення площею 29,3
кв.м. відповідно до вимог чинного
законодавства (а.с. 86).

Як зазначалось вище, позивач
ОСОБА_6 просила визнати свідоцтво про
право власності на нерухоме майно, яке
видавалось ОСОБА_7, оскільки рішення
виконкому, на підставі яких воно видано
визнано незаконним.

Відповідно до вимог статей 2, З ЦПК
України завданням цивільного
судочинства є охорона прав та законних
інтересів фізичних осіб шляхом
усебічного розгляду та вирішення
цивільних справ у повній
відповідальності з чинним
законодавством і всяка заінтересована
особа вправі, у порядку, встановленому
цим Кодексом звернутися до суду за
захистом порушеного або оспорюванного
права чи охоронюваного законом
інтересу.

Позивач, доводячи перед судом
обставини порушення своїх прав,
посилався на рішення Зарічного
районного суду м.Суми від 24.12.2004 року
про зобов»язання ОСОБА_7 знести
самовільно побудоване приміщення чим
усунути перешкоди в користуванні
власністю ОСОБА_6 (а.с. 6). Але, як
з»ясовано в судовому засіданні,
вказане рішення було переглянуто за
нововиявленими обставинами та
прийнято нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7
про усунення перешкод в користуванні
власністю було відмовлено.

Тобто, в даному випадку стороною
позивача суду не надано належних і
допустимих доказів на підтвердження
того, що права чи охоронюванані законом
інтереси ОСОБА_7 було порушено видачею
свідоцтва про право власності на
приміщення.

Крім того, суд вважає, що обраний
позивачем спосіб захисту (визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно) не
відповідає способам захисту цивільних
прав та інтересів, визначених у статті
16 Цивільного кодексу України. Згідно ч.2
ст.16 ЦК України способом захисту прав
та інтересів може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним, але
свідоцтво про право власності за своїм
змістом не є правочином, а лише
документом, яким оформляється
(підтверджується) право власності, а
право власності, як зазначає Верховний
Суд України у своєму узагальненні
практики розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними, не може бути недійсним -
воно або є, або ні.

Отже, за правилами недійсності
правочинів, що передбачені ст.ст.203,215 ЦК
України, не можна визнавати недійсними
документи, які за своїм змістом не є
правочинами.

Враховуючи вищевикладене, в
задоволенні позову необхідно
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215,218 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_3, виконавчий
комітет Сумської міської ради, про
визнання свідоцтва про право власності
на нерухоме майно недійсним - відмовити
за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м.Суми
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які не були
присутні під час проголошення рішення,
мають право подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
І. В. Клімашевська