АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/7522/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Макаренко В.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді:
Білич І.М.

Суддів:
Поліщук Н.В.. Желепа О.В.

при секретарях:
Гречка Т.В., Прохоровій В.С.

за участю: позивача
ОСОБА_4,

представника позивачів
ОСОБА_5,

представника відповідачів
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_7,
ОСОБА_8, представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 -
ОСОБА_6 на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 31 січня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
Київська міська рада, департамент
земельних ресурсів (Головне управління
земельних ресурсів) виконавчого органу
Київради (КМДА) про визнання державних
актів на право власності на земельні
ділянки недійсними.

в с т а н о
в и л а :

Позивачі звернулися до суду із позовом
про визнання недійсними Державних
актів на право власності на земельні
ділянки по АДРЕСА_1 Святошинському
районі м. Києва та скасування їх
реєстрації.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 31 січня 2014 року, позов
було задоволено частково.

Визнано недійсними Державні акти на
право власності на земельні ділянки по
АДРЕСА_1 Святошинському районі м. Києва
та скасовано реєстрацію:

Державного акту на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_2 ОСОБА_4;
серія III- КВ №120398 (серія III - КВ №145990), що
зареєстровано в книзі записів
державних актів за № 75 - 2 - 01582 від 30.09.1999
року;

Державного акту на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_2 ОСОБА_9;
серія КВ № 149905, що зареєстровано в
книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 65 - 7 -
00595 від 05 лютого 2004 року; кадастровий
номер земельної ділянки :75:107:0035.

Державного акту на право постійного
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_2 ОСОБА_4; серія ІІ-КВ №041526, що
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею за № 75 - 3 - 00052 від 30
вересня 1999 року; Кадастровий номер
земельної ділянки 75107044.

Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_3 ОСОБА_7; серія КВ №141783, що
зареєстровано в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 05-7-03003 від 20
травня 2008 року; кадастровий номер
земельної ділянки :75:107:0034.

Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_4 ОСОБА_8; серія КВ №141781, що
зареєстровано в Книзі записів
Державних актів на право приватної
власності на землю за № 05-7-03283 від 25
листопада 2008 року. Кадастровий номер
земельної ділянки :75:107:0051.

В решті позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник відповідачів та
відповідачі подали апеляційні скарги.
Де ставили питання про скасування
судового рішення та постановлення
нового про відмову у задоволенні
позову у повному обсязі. Вказуючи при
цьому, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права.

У поданій скарзі крім іншого вказували
на те, що висновки суду про порушення
прав позивачів під час видачі
державних актів, є передчасними, не
обґрунтовані відповідними доказами у
справі: - висновками спеціалістів, які
готовили технічну документацію,
підписували її та видавали державні
акти, висновками експертів тощо.

Зазначаючи також при цьому про
помилковість незастосування судом
першої інстанції строків позовної
давності, так як позовна заява про
визнання недійсними державних актів
була подана позивачами 01.07.2013 року.
Оспорюванні державні акти були видані
в 1999 році та 2008 році. Тобто на момент
звернення до суду минуло 14 та 5 років
відповідно, що явно перевищує
встановлений у ст. 257 ЦК України строк
позовної давності у 3 роки.

Крім того, рішенням Святошинського
районного суду м. Києва у справі
№2/2608/72/12 від 28.08.2012 року було усунуто
перешкоди у здійсненні права
користування земельними ділянками, які
належать на праві власності
скаржникам. Проте, на час розгляду
справи №759/9828/13-ц про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки та
ухвалення рішення у справі, рішення
суду щодо усунення перешкод у
користуванні земельними ділянками,
виконано не було. Відтак, судом
помилково зроблений висновок щодо
огорожі та дійсних меж земельних
ділянок. При цьому, актом обстеження
земельної ділянки №354/08 від 31.05.2013 року,
виданого Департаментом земельних
ресурсів КМДА встановлено, що фактичне
використання земельної ділянки, яке
підтверджено актами узгодження меж
земельної ділянки, не відповідає
конфігурації земельної ділянки, що
визначена у планах зовнішніх меж
земельної ділянки, зазначених в
державних актах, так департамент
вказав на порушення меж земельних
ділянок позивачами у справі.

Представник апелянтів та апелянт у
судовому засіданні підтримала подані
апеляційні скарги, просила суд їх
задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та представник
позивача не визнали апеляційні скарги,
заперечували проти їх задоволення.

Представники Київської міської ради
та департамент земельних ресурсів
(Головне управління земельних
ресурсів) виконавчого органу Київради
(КМДА) про день і час розгляду
повідомлявся в установленому законом
порядку. Поважність причин неявки суду
не повідомили. Колегія суддів вважає
за можливе розглянути справу у
відсутність відповідача в силу вимог
ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді,
вислухавши пояснення осіб що з'явилися
в судове засідання, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи було
встановлено, що згідно Державного акту
на право приватної власності на землю
ОСОБА_4 належить земельна ділянка, що
розташована у Ленінградському районі
м. Києва по АДРЕСА_2 в м. Києві, площею 1/2
від 0,1004 га, ОСОБА_9 на праві власності
належить земельна ділянка площею Ѕ від
0,1004 га по АДРЕСА_2, згідно Державного
акту на право власності. ОСОБА_4 на
праві постійного користування землею
надано земельну ділянку площею 0,0115 га,
що розташована по АДРЕСА_2 в м. Києві.

ОСОБА_7 має на праві власності земельну
ділянку площею 0,1000 га, що розташована
по АДРЕСА_3 в м. Києві. ОСОБА_8 на праві
власності належить земельна ділянка
площею 0,1000га, що розташована по АДРЕСА_4
в м. Києві.

Звертаючись до суду з даним позовом
позивачі вказували, що при несенні
плану зовнішніх меж земельної ділянки
на Державний акт позивачів проектантом
була допущена технічна помилка, яка
виразилася в нанесені неправильної
конфігурації земельної ділянки по
АДРЕСА_2 в Святошинському районі м.
Києва, а саме: точка А та точка Д були
сполучені невідповідно до фактичного
використання земельної ділянки. Ця
конфігурація на момент розроблення
технічної документації комп'ютерним
варіантом по виготовленню Державного
акту на право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_2 в Святошинському
районі м. Києва не відповідала
фактичному використанню земельної
ділянки, в результаті чого, частина
земельної ділянки не ввійшла в
конфігурацію плану зовнішніх меж
земельної ділянки, що нанесені на
державний акт, чим порушено їх право
власності.

Обставина, щодо випуклої конфігурації
меж суміжних ділянок сторін
підтверджується, технічними
паспортами, на житловий будинок
АДРЕСА_3 в м. Києві від 1990 року, на
житловий будинок АДРЕСА_2, в м. Києві від
1988 року з яких вбачається, що межа
суміжних земельних ділянок має випуклу
конфігурацію.

У подальшому на житловий будинок
АДРЕСА_3 в м. Києві, який належить ОСОБА_7
виготовлено в 2005 році новий технічний
паспорт, в матеріалах якого міститься
план земельної ділянки в якій вказано
суміжну межу у вигляді прямої лінії.
Разом з цим згідно абрису земельної
ділянки кадастровий номер 8000 000
000:75107:0035, межі фактичного користування
земельними ділянками між сторонами
мають випуклу форму.

Актом обстеження земельної ділянки №
354/08 від 31 травня 2013 року встановлено, що
з боку власника суміжної земельної
ділянки, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_3 огороджена парканом, що
встановлений не по прямій лінії та має
кути повороту. Станом на цей час,
фактичне розміщення паркану
відповідає формі його розміщення,
нанесеній в абрисі земельної ділянки у
відповідності до Технічного паспорту
на житловий дім (домоволодіння) від
08.08.90 року Київського міського бюро
технічної інвентаризації.

Також зазначено, що актами погодження
меж землекористування по АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_3 від 27.07.94 вказується, що спільна
межа проходить по дерев'яній та
металевій огорожі, що на цей час
відповідає її фактичному використанню.

Відповідно до листа департаменту
земельних ресурсів (Головне управління
земельних ресурсів) виконавчого органу
Київради (КМДА) від 19.06.2013 №8, щодо
обстеження земельних ділянок на
АДРЕСА_5 у м. Києві, департамент дійшов
до висновку, що фактичне використання
земельної ділянки, підтверджено актами
узгодження меж земельної ділянки, не
відповідає конфігурації земельної
ділянки, що визначена у планах
зовнішніх меж земельної ділянки
зазначених в державних актах .

Таким чином, порядок користування
земельними ділянками склався ще з 1988
року, за яким межа між сторонами має
випуклу форму.

Суд першої інстанції задовольняючи
вимоги позивачів у частині визнання
державних актів на право власності на
земельні ділянки недійсними виходив з
їх доведеності, обґрунтованості, а
також положень ст. 155 ЗК України, за
якою, у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

При цьому вказував, що строк позовної
давності із зверненням до суду з даним
позовом не пропущено, так як позивачі
дізнались про порушення свого права
після отримання акту обстеження
земельної ділянки від 31.05.2013 № 354/08. а
відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
Київську міську раду, департамент
земельних ресурсів (Головне управління
земельних ресурсів) виконавчого органу
Київради (КМДА) виготовити технічну
документацію на спірні земельні
ділянки, то суд вважав їх
необґрунтованими та безпідставними.
Оскільки Департамент земельних
ресурсів не здійснює жодних дій щодо
реєстрації прав власності на земельні
ділянки.

Проте, повністю погодитися з такими
висновками суду не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції зазначеним вимогам не
відповідає

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України
встановлено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом (ч. 1 ст.
126 ЗК України в редакції, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин).

Статтею 118 ЗК України визначено порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами. Так, відповідно до
ч.ч. 1, 2, 6-9 цієї статті (у редакції, яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин) громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом: визнання
прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Державні акти на право власності на
земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, а тому визнання
його недійсним без визнання незаконним
рішення, на підставі якого він виданий,
суперечить чинному законодавству.

Перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку
визначений ст. 140 ЗК України. Так,
підставами припинення права власності
на земельну ділянку є: добровільна
відмова власника від права на земельну
ділянку; смерть власника земельної
ділянки за відсутності спадкоємця;
відчуження земельної ділянки за
рішенням власника; звернення стягнення
на земельну ділянку на вимогу
кредитора; відчуження земельної
ділянки з мотивів суспільної
необхідності та для суспільних потреб;
конфіскація за рішенням суду;
невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.
Указаний перелік є вичерпним. Разом із
відповідачі набули право власності на
земельну ділянку на підставі законного
розпорядження органу місцевого
самоврядування.

При цьому судом першої інстанції було
залишено поза увагою той факт, що
визнання недійсними держаних актів
можливо лише в тому випадку, якщо
позивачем буде доведено незаконність
рішень цих органів, на підставі яких
були видані державні акти на землю. Ці
акти, можуть бути визнані недійсними у
випадку, якщо вони видані
уповноваженими органами влади.
Підставою для визнання державних актів
недійсними при цьому може служити
незаконність рішень органів, на
підставі яких вони видані. Скасування ж
рішень, на підставі яких державні акти
були оформлені, на їх дійсність не
впливають.

ч. 1 ст. 15 ЦК України, закріплює право
кожної особи на захист свого права у
разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Положення цієї статті
базуються на нормах Конституції
України, які закріплюють обов'язок
держави забезпечувати захист: прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання, захист прав і свобод
людини і громадянина судом..

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. ч. 2
цієї статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких припинення
правовідношення та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Проте, спосіб захисту порушених прав
обраний позивачами не узгоджені із
правовими позиціями та викладеними
нормами закону.

За відсутності між сторонами спору
щодо площі виділених земельних
ділянок та наявності лише технічної
помилки допущеної при нанесенні меж
земельних ділянок які є предметом
спору, колегія суддів вважає, що
позивачі не позбавлені можливості щодо
вирішення питання пов'язаних із
виправленням допущених технічних
помилок без скасування актів з
зазначених вище підстав.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що рішення суду як таке
що постановлено з порушенням норм
матеріального права підлягає
скасуванню з постановленням нового за
правилами ст. 309 ЦПК України, за якими
вимоги позивачів не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и
л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8,
представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_6
задовольнити..

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 31 січня 2014 року скасувати
та постановити нове за яким,

ОСОБА_4, ОСОБА_9 відмовити у задоволенні
заявлених позовних вимог про визнання
державних актів на право власності на
земельні ділянки недійсними.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: