У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про
зміну черговості одержання права на
спадкування та визнання права
власності на частку спадкового майна
за касаційними скаргами ОСОБА_6,
поданими представниками - ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, на рішення Сколівського
районного суду Львівської області від
13 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 31 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє
в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5 звернулися до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 1994 року вони разом з дочкою
ОСОБА_5 проживають у житловому будинку
АДРЕСА_1, в який вони вселились за
згодою попередніх співвласників цього
будинку - подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
родичами яких вони є. Після смерті
ОСОБА_10, ОСОБА_9 вдруге одружився і став
наполягати на їх виселенні. Після
смерті ОСОБА_9 у ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на
спадщину на вищевказаний житловий
будинок, як спадкоємець першої черги за
законом. Зазначала, що ОСОБА_6 у будинку
не проживала, догляд за ОСОБА_10, яка
часто хворіла і за ОСОБА_9, який не мав
пальців на правій руці, не здійснювала,
його похованням не займалась. Всі
витрати, пов'язані з утриманням
будинку, веденням господарства та
доглядом за родиною ОСОБА_9
здійснювалися ними, оскільки з ними
вони проживали однією сім'єю.

Ураховуючи наведене, позивачі просили
змінити черговість одержання права на
спадкування за законом у порядку ст. 1259
ЦК України та визнати за ними та їхньою
дитиною ОСОБА_5 право власності по 1/4
частині указаного житлового будинку на
кожного.

Рішенням Сколівського районного суду
Львівської області від 13
грудня 2013 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3
задоволено. Надано ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 право на спадкування як
спадкоємцям першої черги після смерті
ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано
за ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
з господарськими будівлями та
спорудами по 1/4 частині на кожного
після смерті ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Розподілено судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 31 березня 2014
року рішення суду першої інстанції в
частині надання ОСОБА_5 права на
спадкування як спадкоємцю першої черги
та визнання за нею право власності на
частину спадкового майна скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, яка
діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5
про зміну черговості одержання права
на спадкування та визнання права
власності на частину спадкового майна
відмовлено. Рішення суду першої
інстанції в частині надавання ОСОБА_3
та ОСОБА_4 права на спадкування як
спадкоємцям першої черги залишено без
змін. Рішення суду першої інстанції в
частині визнання за спадкоємцями права
власності на спадкове майно змінено.
Визнано в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за
кожним на 1/3 частину житлового будинку
з господарськими будівлями, які
знаходяться по АДРЕСА_1. Вирішено
питання судових витрат.

У касаційних скаргах з посиланням на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, ОСОБА_6 в особі
представника - ОСОБА_8, просить
скасувати судові рішення в задоволеній
частині позову та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні цих вимог; ОСОБА_6 в особі
представника - ОСОБА_7 просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

В іншій частині щодо вимог в інтересах
ОСОБА_5 судові рішення не оскаржуються,
тому у касаційному порядку не
переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачі
протягом 17 років опікувались і
надавали матеріальну допомогу та
догляд ОСОБА_10 та ОСОБА_9, які через
похилий вік потребували сторонньої
допомоги, а тому подружжям ОСОБА_3 та їх
дочці ОСОБА_5 слід надати право на
спадкування як спадкоємцям першої
черги після їх смерті та визнати за
ними у порядку спадкування за законом
право власності за кожним на ј частку
спадкового житлового будинку.

Скасовуючи рішення районного суду в
частині надання неповнолітній ОСОБА_5
права на спадкування як спадкоємцю
першої черги після смерті ОСОБА_9 і
визнання за нею права власності на 1/4
частину спадкового житлового будинку,
та відмовляючи у задоволенні цих
позовних вимог, і змінюючи рішення
районного суду в частині визнання за
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності на
частину спадкового житлового будинку в
частині розміру частки кожного
спадкоємця на спадкове майно,
апеляційний суд виходив із того, що
частка ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на спадкове
майно з урахуванням кількості
спадкоємців становить по 1/3 частині за
кожним. При цьому апеляційний суд
погодився з мотивами рішення районного
суду.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту
чергу право на спадкування за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
30 травня 2008 року № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
при вирішенні спору про право на
спадщину осіб, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини
(четверта черга спадкоємців за
законом), судам необхідно врахувати
правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Зазначений п'ятирічний строк повинен
виповнитися на момент відкриття
спадщини і його необхідно обчислювати
з урахуванням часу спільного
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю до набрання чинності цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України
фізична особа, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, може за
рішенням суду одержати право на
спадкування разом зі спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України
визначено, що доказування
(а, отже, і рішення суду) не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Судами установлено, що з 1994 року ОСОБА_4
та ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_5
проживали у житловому будинку АДРЕСА_1,
в який вони вселились за згодою
попередніх співвласників цього
будинку - подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
родичами яких вони є. Після смерті
ОСОБА_10, ОСОБА_9 вдруге одружився і став
наполягати на їх виселенні. Після
смерті ОСОБА_9 у ІНФОРМАЦІЯ_1
відповідачка ОСОБА_6 отримала
свідоцтво про право на спадщину на
вищевказаний житловий будинок, як
спадкоємець першої черги за законом.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, ОСОБА_6 посилалась на те, що
сім'я ОСОБА_3 посилилась у житловий
будинок з дозволу сім'ї ОСОБА_9 як
тимчасові жильці і не відносяться до
жодного з передбачених законодавством
ступеня споріднення відносно померлих
ОСОБА_9 та ОСОБА_10, тобто по суті вони є
чужими людьми для ОСОБА_9 Зазначала, що
за життя ОСОБА_9 звертався до суду з
позовом про виселення сім'ї ОСОБА_3 з
житлового будинку з тих підстав, що між
ними постійно виникали сварки та
скандали і вони перебували у
неприязних відносинах. Також указувала
на те, що ОСОБА_9 не перебував у
безпорадному стані, сам готував собі
їжу, ходив у сільську раду щоб отримати
пенсію, самостійно порався на городі та
прибирав подвір'я біля хати.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув;
доводів сторін як на підтвердження, так
і на заперечення позову належним чином
не перевірив, зокрема не перевірив, чи
проживали позивачі зі спадкодавцем
однією сім'єю не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини, чи перебував
спадкодавець у безпорадному стані та
чи потребував опіки і матеріального
забезпечення, не дав цим доводам та
наявним в матеріалах справи доказам
належної правової оцінки та прийшов до
висновку про надання права на
спадкування, не перевіривши чи існують
на момент ухвалення рішення такі
підстави, зазначені у ст. ст. 1259, 1264 ЦК
України, тому його висновки
ґрунтуються на припущеннях, що
заборонено (ч. 4 ст. 60 ЦПК
України).

Ураховуючи, що судами не встановлені
фактичні обставини від яких залежить
правильне вирішення справи, та
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду в частині
задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про одержання права на
спадкування та визнання в порядку
спадкування за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права
власності за кожним на частину
спадкового майна відповідно до ст. 338
ЦПК України підлягає скасуванню з
передачею справи у цій частині на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6, подані
представниками - ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 31 березня 2014 року в частині
задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про надання права на
спадкування та визнання в порядку
спадкування права власності скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко