Справа №489/618/14-ц 10.10.2014 10.10.2014 10.10.2014
Провадження №22-ц/784/1870/14
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач в апеляційній інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Мурлигіної О.Я.,

суддів: Довжук Т.С., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Харитонової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, без участі сторін,

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 14 травня 2014 року,
ухваленого за позовом

товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи»

(далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»)

до

ОСОБА_3

про звернення стягнення на предмет
іпотеки ,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 р. ТОВ «Кредитні
ініціативи» звернулося з позовом до
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 3 травня 2007 року
між АКБ «ТАС-Комерцбанк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Сведбанк», який 28 листопада 2012 р.
відступив право грошової вимоги ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
а останнє за аналогічним договором за
плату відступило позивачу набуті у ПАТ
«Сведбанк» права вимоги до ОСОБА_3.) та
ОСОБА_3 був укладений кредитний
договір № 1401/0507/88-014, за яким позивач
надав відповідачці кредит у розмірі 40
000 доларів США строком до 3 травня 2017
року зі сплатою 14 % річних. В порядку
забезпечення зобов'язань за кредитним
договором, 3 травня 2007 р. між Банком
та ОСОБА_3 був укладений договір
іпотеки, за яким остання передала в
іпотеку Банку належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 порушує
кредитні зобов'язання та станом на 1
січня 2014 р. має заборгованість у
розмірі 580 425 грн. 84 коп., позивач
просив у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором,
звернути стягнення на предмет
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів згідно Закону України «Про
виконавче провадження».

Рішенням Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 14 травня 2014 року
позов задоволено частково. У рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_3 за
кредитним договором № 1401/0507/88-014 від 3
травня 2007 р., яка станом на 1 січня 2014
складає 224 455 грн. 12 коп., із яких

203 551 грн. 01 коп. - заборгованість за
кредитом, 18 847 грн. 49 коп. -
заборгованість по процентам, та 2 056
грн. 61 коп. - пеня, звернуто стягнення на
предмет іпотеки за іпотечним договором
від 3 травня 2007 р., а саме - квартиру
АДРЕСА_1 яка належить на праві
власності ОСОБА_3 шляхом продажу
нерухомого майна з публічних торгів за
початковою ціною, встановленою на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом, на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій. Розподілені судові
витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на те, що суд не дав
належної оцінки обставинам щодо
порушення позивачем вимог ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» стосовно порядку
повідомлення про порушення основного
зобов'язання, не звернув увагу на те, що
розмір кредитної заборгованості не є
співмірним з вартістю майна,
переданого в іпотеку, а також
відсутність доказів передачі позивачу
право вимоги за кредитним і іпотечним
договором відносно неї, просила
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову.

В судове засідання після перерви
сторони не з'явились, надавши суду
заяви про відкладення розгляду справи.
Проте, враховуючи строки розгляду
апеляційної скарги, передбачені ст. 303-1
ЦПК України, а також ті обставини, що
розгляд апеляційної скарги
відкладався двічі у зв'язку з неявкою
сторін, належним чином повідомлених
про час та місце судового розгляду , а
також враховуючи , що сторони надавали
свої пояснення в судовому засіданні
апеляційної інстанції 6 серпня 2014 р.,
колегія суддів вважає за можливе
розглядати справу у відсутності
сторін, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 3 травня 2007 року
між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір №
1401/0507/88-014, згідно якого остання
отримала 40 000 грн. строком до 3 травня
2017 року зі сплатою 14 % річних.

З метою забезпечення виконання
кредитного договору, 3 травня 2007 р. між
АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки, за яким
остання передала в іпотеку Банку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1, вартістю 289 870 грн.

28 листопада 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та
ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс» було укладено договір факторингу
за № 15, за яким останньому за плату
було відступлено право грошової
вимоги до ОСОБА_3 за зобов'язаннями, що
виникли з кредитного договору №
1401/0507/88-005 від 3 травня 2007 року.

В цей же день за аналогічним договором
ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс» за плату відступило позивачу
набуті у ПАТ «Сведбанк» права вимоги
до ОСОБА_3

Одночасно, з укладенням договору
факторингу, між сторонами таких
договорів були укладені нотаріально
посвідчені договори про відступлення
права за іпотечними договорами,
згідно яких до нового іпотекодержателя
- ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли
права за іпотечним договором від 3
травня 2007 р., укладеним з ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним
договором не виконувала, через що
станом на 1 січня 2014 р. утворилось 224 455
грн. 11 коп. заборгованості за кредитним
договором, яка складається із 203 551 грн.
01 коп. заборгованості по кредиту, 18 847
грн. 49 коп. - заборгованості по
процентам та 2 056 грн. 61 коп. - пені.

При цьому, суд вірно застосував до
спірних правовідносин строк позовної
давності, та обґрунтовано виходив з
того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» має
право на стягнення заборгованості по
кредиту і процентам з 21 січня 2011 р., а
пені з 21 січня 2013 р.

Зі змісту ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК
України вбачається, що підставами для
дострокового стягнення суми боргу за
договором кредиту є порушення
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором, що призвело до
утворення заборгованості.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

За таких обставин та з урахуванням
положень статей 572, 1050, 1054 ЦК України,
статті 20 «Про заставу», статей 12, 33, 35,
39 Закону України «Про іпотеку»
дійшов вірного висновку про те, що
вимога про звернення стягнення на
іпотечне майно відповідача є
правомірною, а тому вірно частково
задовольнив позов шляхом звернення, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором, яка станом на 1
січня 2014 складає 224 455 грн.11 коп.,
стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на
праві власності відповідачці, шляхом
її продажу з публічних торгів за
початковою ціною, встановленою на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності, незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Посилання апелянта на те, що суд не дав
належної оцінки обставинам щодо
порушення позивачем вимог ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» стосовно порядку
повідомлення про порушення основного
зобов'язання, колегія суддів вважає
безпідставними.

Так, згідно копії повідомлення про
усунення поршень від 15 січня 2014 р. (а.с.
54-55) відповідачка ОСОБА_3 у
встановленому порядку попереджена ТОВ
«Кредитні ініціативи» про неналежне
виконання узятих на себе зобов'язань та
про намір звернення стягнення на
предмет іпотеки у разі невиконання
зобов'язань у 30-ти денний строк.

Відсутність доказів про вручення
зазначеного повідомлення відповідачу,
не є перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду (на відміну від
інших способів звернення стягнення
(частина 3 ст. 33 Закону «Про іпотеку»),
оскільки іпотекодавець у судовому
засіданні має можливість заперечувати
проти вимог іпотекодержателя, що
відповідає положенням ст. 124
Конституції України (п. 37 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012
р. «Про практику застосування судами
законодавства про вирішення спорів, що
виникають із кредитних
правовідносин»).

Не можуть бути підставою для
скасування судового рішення й
посилання апелянта на неспівмірність
розміру кредитної заборгованості з
вартістю майна, переданого в іпотеку,
оскільки ця різниця не є значною, та
перешкоджає позивачу захистити свої
права в обраний ним спосіб.

Не заслуговують на увагу й доводи
позивача про відсутність доказів
передачі позивачу право вимоги за
кредитним і іпотечним договором
відносно неї, оскільки зазначені
обставини спростовуються договором
факторингу № 15 від 28 листопада 2012 р.,
укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
за яким останньому за плату було
відступлено право грошової вимоги до
ОСОБА_3 за зобов'язаннями, що виникли з
кредитного договору № 1401/0507/88-005 від 3
травня 2007 року, а також договором між
ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», за
яким ТОВ «Факторингова компанія
«Вектор Плюс» за плату відступило
позивачу набуті у ПАТ «Сведбанк» права
вимоги до ОСОБА_3 ( а.с. 9-39).

Не можуть бути підставою для відмови у
задоволенні позову посилання
представника апелянта в засіданні
судової колегії на Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість судового рішення на
час його ухвалення. На час ухвалення
оскаржуваного рішення не був чинним
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування судового
рішення, ухваленого з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 14
травня 2014 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: