АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у І інстанції - Вернидубов
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко
А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Осмолович
В.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 04 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання боргової розписки
недійсною та відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення боргу у розмірі 2153 євро,
обґрунтовуючи тим, що відповідач не
виконав зобов'язань за договором найму
(оренди) житлової квартири та додатків
до нього, не вніс плату за житло,
внаслідок чого виникла заборгованість,
що підтверджується борговою розпискою,
тому з урахуванням уточнень просила
стягнути з відповідача на свою користь
2296,20 євро з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, 91,71 євро за прострочення
виконання грошового зобов'язання, а
також відшкодувати судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічним позовом до позивача,
в якому просив суд визнати боргову
розписку від 01.02.2011 року недійсною,
стягнути з ОСОБА_3 відшкодування
моральної шкоди у розмірі, визначеному
судом, але не менше, ніж 100
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, а також судові витрати,
мотивуючи тим, що боргову розписку
підписав під впливом погроз і
психічного тиску з боку позивачки.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 червня 2014 року первісний
позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 38 459,68 грн., що
еквівалентно 2 387,91 євро, та 384,45 грн.
судових витрат. В задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду
і ухвалити нове рішення, яким відмовити
в задоволенні первісного позову та
задовольнити зустрічний позов в
частині визнання боргової розписки
недійсною, мотивуючи тим, що рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
не відповідає фактичним обставинам
справи.

Двічі апелянт в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи належним чином повідомлявся.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив.

На підставі ст.. 305 ЦПК України
колегія суддів прийшла до висновку про
можливість розгляду справи за
відсутності осіб, що не з'явилися,
причини неявки суду не повідомили.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обгрунтованість постановленого
рішення в цій частині, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.06.2007 року ОСОБА_3
уклала з ОСОБА_2 договір найму (оренди)
житлової квартири АДРЕСА_1, відповідно
до пункту 2 якого позивач передала
відповідачу житло для проживання у
ньому з 05.06.2007 року по 31.12.2007 року. Згідно
з пунктом 4 договору розмір орендної
плати на місяць становив 600 доларів США.

04.01.2008 року сторони уклали додаток до
Договору, продовживши найм житла з
01.01.2008 року по 31.12.2008 року, а орендну
плату на місяць визначили з 01.01.2008 року
по 31.01.2008 року у розмірі 450 євро, а з
01.02.2008 року по 31.12.2008 року - 500 євро.

20.01.2009 року сторони уклали ще один
додаток до договору, продовживши найм
житла з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року у
розмірі 400 євро, а при курсі 1 євро=8,00
грн. - 500 євро.

Фактично відповідач орендував
квартиру у позивача до 10.04.2010 року, що
ним було визнано в судовому засіданні.

Відповідно до ст.. 810 ЦК України за
договором найму житла одна сторона -
власник житла ( наймодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні ( наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

Відповідно до ч.3 ст. 815 ЦК України
наймач зобов'язаний своєчасно вносити
плату за житло. А згідно із абз. другим
ч.3 ст. 820 ЦК України , якщо строк
внесення плати за користування житлом
не встановлений договором, наймач
вносить її щомісячно.

Відповідач за основним позовом надав
суду письмові докази про сплату
орендної плати до листопада 2008 року.

01.02.2011 року відповідач власноручно
підписав боргову розписку, в якій
підтвердив заборгованість в розмірі 2200
євро згідно з договором оренди від
14.06.2007 року та самостійно визначив дату
виплати боргу до 31.12.2012 року.( а.с.6)

Позивач зазначила, що 30.11.2011 року
відповідач повернув їй 50 євро, що
підтверджується її власноручними
записами на звороті боргової розписки,
решту заборгованості відповідач не
повернув. Таким чином борг становить 2150
євро.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення заборгованості за договором
оренди, суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що така
заборгованість підтверджується
розпискою відповідача, яка ним
підписана власноручно, в якій
зазначено, що борг, який виник у
відповідача перед позивачем, існує
саме за оренду житла. Доказів того, що
цей борг було сплачено , представник
відповідача ОСОБА_2 суду не надав .

Суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про стягнення на
підставі ст.. 625 ЦК України індексу
інфляції від простроченої суми
грошового зобов'язання, оскільки
зазначене грошове зобов'язання було
виражено в іноземній валюті , а саме в
євро, тому індекс інфляції , що існує в
Україні щодо національної грошової
одиниці гривні, не може поширюватися на
будь-яку іншу іноземну валюту, в тому
числі і на євро, а тому в задоволенні
позовних вимог в цій частині повинно
бути відмовлено.

Щодо стягнення 3% річних за
прострочення суми грошового
зобов'язання колегія суддів
погоджується із стягненням 91, 71 євро за
період з січня 2013 року по червень 2014
року, і приходить до висновку, що з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 2241, 71 євро, що за
курсом НБУ на час постановлення
рішення становить 18,

Колегія суддів погоджується також із
висновком суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про визнання розписки недійсною
та стягнення моральної шкоди.

Позивачем за зустрічним позовом не
надано суду будь-яких доказів того, що
розписка була ним написана під тиском
чи примусом, оскільки позивач за
зустрічним позовом із заявами до
правоохоронних органів щодо шантажу чи
тиску з боку ОСОБА_3 не звертався,
видавши розписку, в судовому порядку її
не оспорював, доказів того, що боргу
перед ОСОБА_3 не мав, не надав.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції повинно бути змінено,
а саме: зменшено суму стягнуту з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 з 2 387, 91 євро до 2241, 71
євро, що за курсом НБУ становить 41 695, 80
грн. В решті рішення суду першої
інстанції повинно бути залишено без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 , 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського
районного суду м.Києва від 4 червня 2014
року змінити, зменшити суму, стягнуту
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з 2 387, 91 євро
до 2241, 71 євро, що за курсом НБУ становить
41 695 грн 80 коп.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подання до
цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :