22-ц/775/1560/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого судді - Сорока Г.П.,
суддів - Баркової
Л.Л., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі - Одінцові
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації заробітної
плати, компенсації, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 03
26 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі за текстом
ПАТ «ММК ім.Ілліча»), який в подальшому
уточнила та в остаточній редакції
позову просила стягнути з відповідача
на її користь заборгованість з
індексації заробітної плати за період
з 01.03.2003 року по липень 2006 року в розмірі
527,04 грн. з утриманням з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті,
компенсацію втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати за вказаний період в розмірі
543,56 грн., середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні з
13.08.2011 року по 13.09.2014 року в розмірі 164
478,32 грн. та в подальшому стягнути
середній заробіток виходячи із
кількості робочих днів та середньої
заробітної плати по день ухвалення
рішення по справі, моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що з 14.09.1978 року по
12.08.2011 року вона перебувала у трудових
відносинах з відповідачем. В період її
трудової діяльності відповідачем
неналежним чином проводилась
передбачена діючим законодавством
індексація заробітної плати, внаслідок
чого порушено її права на оплату праці
та своєчасне її отримання, які мають
бути відновлені шляхом зобов'язання
підприємства виплатити їй відповідні
суми індексації та компенсації втрати
частини грошових доходів у зв'язку з
порушенням термінів виплати. Оскільки
при звільненні з підприємства
відповідач всупереч вимогам трудового
законодавства не провів з нею повний
розрахунок у строк, передбачений ст.116
КЗпП України, та не сплатив належні при
звільненні суми, то вважає, що
відповідач зобов'язаний сплатити їй
середній заробіток за час затримки
розрахунку. Також вважає, що
неправомірними діями відповідача їй
заподіяно моральну шкоду, оскільки
суттєво порушено її права на оплату
праці та своєчасне її отримання, що
призвело до моральних страждань,
пов'язаних з порушенням права вільно
розпоряджатись своїм заробітком.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
до ПАТ «ММК ім.Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації, компенсації
по заробітній платі, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на
користь ОСОБА_2 суму індексації
заробітної плати з компенсацією втрати
її частини за період з 01.03.2003 року по
31.07.2006 року у розмірі 983,31 грн. з
утриманням з цієї суми передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів при її виплаті, суму
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні у розмірі
1667,15 грн., суму моральної шкоди у
розмірі 300 грн., а всього 2950,46 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Також стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на
користь держави судовий збір в розмірі
243,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду,
позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
просить рішення змінити та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення та неправильне застосування
норм матеріального і процесуального
права.

В судове засідання позивачка ОСОБА_2 не
з'явилася, про час та місце судового
засідання була повідомлена належним
чином, що підтверджується
телефонограмою, зареєстрованою у
встановленому порядку в журналі
телефонограм, витяг з якого долучено до
справи, подала до суду клопотання про
розгляд справи у її відсутності,
просила апеляційну скаргу
задовольнити. Тому, виходячи з положень
ст.305 ЦПК України, колегія суддів дійшла
до висновку про можливість розгляду
справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника ПАТ «ММК
ім.Ілліча» Новгородської В.В., яка
просила апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без зміни, перевіривши матеріали
справи в межах апеляційного оскарження
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що позивачка в
період з 14.09.1978 року по 12.08.2011 року
перебувала у трудових відносинах з ПАТ
"ММК ім.Ілліча". За цей період їй
нараховувалась та виплачувалась
заробітна плата, що не оспорювалось
сторонами.

Разом з тим позивачці ОСОБА_2 при
звільненні не була виплачена сума
індексації заробітної плати в розмірі
527,04 грн. та сума компенсації при втраті
частини заробітної плати в розмірі 456,27
грн. за період з березня 2003 року по
липень 2006 року, а всього 983,31грн., що
підтверджується розрахунком
відповідача.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з доведеності
факту порушення трудового
законодавства в частині невиплати
позивачці індексації по заробітній
платі з компенсацією за затримку її
виплати, тому дійшов до висновку, що з
відповідача на користь позивачки
підлягає стягненню сума індексації
заробітної плати з урахуванням
компенсації за період з березня 2003 року
по липень 2006 року у розмірі 983,31грн.

Керуючись положеннями ст.ст.116,117 КЗпП
України, з урахуванням правових
позицій Верховного Суду України,
викладених в постановах від 03.07.2013 року
та від 20.11.2013 року, п.20 Постанови Пленуму
від 24.12.1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», виходячи з того, що при
звільненні позивачки з підприємства з
нею не був проведений повний
розрахунок із заробітної плати, не була
виплачена сума індексації заробітної
плати з компенсацією, суд також дійшов
до висновку, що позивачка має право на
отримання середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з
дня звільнення по день проведення
розрахунку.

Визначаючи розмір відшкодування
середнього заробітку, який підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивачки, суд виходив з того, що згідно
довідки-розрахунку, наданої
представником відповідача,
середньоденний заробіток позивачки
складає 197,60 грн., відповідно сума
середнього заробітку за період часу
затримки розрахунку з позивачкою при
звільненні по день, зазначений в
позові, а саме з 13.08.2011 року по 13.09.2014 рік,
тобто, за 715 робочих днів складає 141 284
грн. Разом з тим, враховуючи, що
невиплачена позивачці сума індексації
заробітної плати з компенсацією є
незначною, виходячи з істотності цієї
частки порівняно із середнім
заробітком, з урахуванням принципу
розумності, справедливості та
співмірності задоволення позовних
вимог, суд дійшов до висновку, що розмір
відшкодування середнього заробітку,
який підлягає стягненню з відповідача
на користь позивачки, становить
1667,15грн.

Вирішуючи позов про відшкодування
моральної шкоди, суд виходив з того, що
факт порушення трудових прав позивачки
знайшов своє підтвердження в судовому
засіданні, тому дійшов до висновку, що
позивачці заподіяна моральна шкода, та,
керуючись положеннями ст.23701 КЗпП
України, з урахуванням обставин
заподіяння моральної шкоди, засад
розумності, виваженості і
справедливості, визначив розмір
компенсації моральної шкоди у
грошовому вираженні в 300грн. і цю суму
стягнув з відповідача на користь
позивачки у відшкодування моральної
шкоди.

Переглядаючи справу відповідно до
вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів не
може не погодитись з висновками суду
першої інстанції, оскільки висновки
суду відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги позивачки
про те, що суд неправильно зменшив
розмір середнього заробітку, який
підлягає стягненню з відповідача на її
користь за час затримки розрахунку при
звільненні, не звернув уваги на те, що
вона змінила позовні вимоги з
урахуванням довідки відповідача
зменшила суму індексації заробітної
плати з компенсацією, що фактично спір
відсутній, тому підстав для зменшення
суми відшкодування середнього
заробітку у суду не було, колегія
суддів вважає безпідставними.

Так, згідно вимог ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, наведеними в
п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

З урахуванням наведених вимог,
виходячи з того, що сума індексації
заробітної плати з компенсацією у
розмірі 983,31грн., яка стягнута за
рішенням суду з відповідача на користь
позивачки, на день її звільнення
відповідачем не була нарахована та не
значилась заборгованою, ця сума
нарахована відповідачем в період
розгляду справи, що переглядається, за
клопотанням позивачки та дорученням
суду, та, враховуючи значимість цієї
частки, істотності частки порівняно із
середнім заробітком, на який заявлено
вимоги, період, за який ця
заборгованість нарахована, тривалість
часу, протягом якого позивачка не
зверталася до відповідача за виплатою
індексації заробітної плати з
компенсацією та до суду за захистом
свого права під час роботи та після
звільнення, а також з урахуванням
загальних засад розумності,
справедливості та співмірності, суд
першої інстанції визначив розмір
відшкодування середнього заробітку в
сумі 1667,15грн. Свій висновок суд
достатньо повно та мотивовано
обґрунтував.

Будь-яких нових обставин чи нових
доказів, які не були предметом
дослідження в суді першої інстанції та
давали б апеляційному суду підстави
провести переоцінку, зроблену судом
першої інстанції, в апеляційній скарзі
не наведено та апеляційному суду не
надано. Посилання суду в рішенні на
формулу розрахунку відшкодування
середнього заробітку пропорційно сумі
заборгованості суми індексації
заробітної плати з компенсацією, яка не
передбачена законом, на думку колегії
суддів, не може бути підставою для
скасування рішення суду в частині
стягнення середнього заробітку,
оскільки це не призвело до
неправильного вирішення цього позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суму компенсації суд стягнув не у
відповідності з сумою, нарахованою
відповідачем, є неспроможними,
оскільки, як вбачається зі справи
згідно наданого відповідачем
розрахунку (а.с.59-60) сума індексації
становить 527,04грн., сума компенсації
становить 456,27грн., а всього
заборгованість становить 983,31грн. і цю
суму стягнув суд з відповідача на
користь позивачки. Даний розрахунок в
суді першої інстанції позивачкою не
був оспорений.

Також безпідставними колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги
позивачки про необґрунтованість
рішення суду щодо зменшення
визначеного нею розміру відшкодування
моральної шкоди.

Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться, якщо
порушення його законних прав привели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
потребували від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наведених в
п.п.9,13 постанови від 31 березня 1995 року
№ 4 "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової
шкоди)", розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин, яке призвело
до його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної шкоди
покладається на власника чи
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої приналежності.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди, позивачка в позовній
заяві посилалася на те, що порушення її
права на оплату праці та своєчасне її
отримання призвело до тривалої
затримки у виплаті заробітної плати, що
спричинило моральні страждання,
пов'язані з порушенням права вільно
розпоряджатись своїм заробітком. При
цьому, в своїй позовній заяві, заяві про
зміну позову позивачка не зазначила
ніяких конкретних обставин щодо
характеру та тривалості моральних
страждань.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
врахував наведені позивачкою
обґрунтування щодо заподіяння їй
моральної шкоди та у відповідності з
вимогами ст.237-1 КЗпП України,
роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду
України, наведених в п.п.9,13 постанови
від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової шкоди)", з
урахуванням конкретних обставин
заподіяння моральної шкоди, принципів
справедливості та розумності суд
дійшов до висновку, що в грошовому
вираженні розмір компенсації
моральної шкоди відповідає 300грн.
Будь-яких нових обставин чи нових
доказів, які не були предметом
дослідження в суді першої інстанції та
давали б апеляційному суду провести
переоцінку, зроблену судом першої
інстанції, в апеляційній скарзі не
наведено та апеляційному суду не
надано.

З урахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги позивача не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції та порушення
норм матеріального і норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, переглядаючи справу
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в
межах позовних вимог, заявлених в суді
першої інстанції, та в межах доводів
апеляційного оскарження на підставі
доказів, наданих сторонами, які
відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів вважає, що рішення суду
в оскаржуваній частині відповідає
обставинам справи та вимогам закону,
апеляційних підстав для його
скасування та ухвалення нового рішення
про задоволення позову в повному
обсязі у справі не вбачається, у зв'язку
з чим рішення суду підлягає залишенню
без зміни, а апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 жовтня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Баркова Л.Л.

Гаврилова Г.Л.