Справа № 412/9957/13-ц
Провадження № 2/412/259/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м.
Краснодон

Краснодонський міськрайонний суд
Луганської області у складі:
головуючого судді Рімашевської О.В.,
при секретарі Сєріковій Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Краснодоні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з участю
третіх осіб Краснодонського міського
відділу Управління Державної
міграційної служби України в
Луганській області, відділу у справах
дітей виконкому Краснодонської
міської ради, про усунення перешкод в
реалізації права власності шляхом
зняття з реєстрації постійного місця
проживання та виселення, -

В С Т
А Н О В И В:

Первинно позивач ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, в якому просив
усунути перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_1 в м. Краснодоні,
шляхом зняття відповідачів з
реєстрації постійного місця
проживання за вказаною адресою та
виселення їх із займаного житлового
приміщення.

Під час розгляду справи позивачем
були уточнені позовні вимоги,
додатково була заявлена вимога про
зняття з реєстрації постійного місця
проживання та виселення малолітньої
дочки відповідачів - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.60).

В судовому засіданні позивач
підтримав заявлені вимоги. Суду
пояснив, що він на підставі договору
купівлі-продажу квартири є власником
квартири АДРЕСА_1 Приблизно в 1998 році
він придбав іншу квартиру, та мав намір
продати спірну квартиру. До нього
звернулось подружжя ОСОБА_6, які
виявили намір придбати спірну
квартиру. Позивач вказує, що вони
домовились за продаж спірної квартири
за 3500 доларів США, він отримав в якості
завдатку 1000 доларів США та пустив
сім»ю ОСОБА_6 проживати в квартирі. За
його згодою, як власника квартири, в ній
були зареєстровані відповідачі та їх
діти. Протягом тривалого часу він
очікував від відповідачів виплати
повної вартості квартири згідно з
усною домовленістю, після чого мав
намір оформити договір купівлі-продажу
нотаріально, але відповідачі
відмовляються виплатити всю оговорену
суму. Тоді позивач запропонував
звільнити квартиру, але також отримав
відмову. Позивач посилається на
порушення відповідачами своїх прав
власника квартири тому просить суд
усунути перешкоди у здійсненні ним
прав власності на спірну квартину
шляхом зняття відповідачів з
реєстрації постійного місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1 та
виселити відповідачів із займаного
житлового приміщення.

Представник позивача підтримав
заявлені вимоги. Вказав, що реєстрація
відповідачів та їх проживання у
спірному приміщенні порушує право
власності позивача, який є єдиним
власником квартири та має потребу у
своєму майні. Просив задовольнити
позов.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнав. суду
пояснив, що в 1998 році позивач продав
йому спірну квартиру за 1000 доларів США.
Договір був усний, факт передачі
коштів підтверджений розпискою
позивача. Договір купівлі-продажу
квартири нотаріально не оформлювався,
спочатку через брак коштів, потім
відповідач не бачив у цьому

потреби. З вимогами до позивача щодо
нотаріального оформлення договору
купівлі-продажу він не звертався, до
суду з позовом про визнання договору
дійсним не звертався. Вважає, що спірна
квартира перебуває у його власності.
Підтвердив, що він там зареєстрований,
але після розлучення з ОСОБА_4 проживає
окремо. Свого житла не має.

Відповідач ОСОБА_4 заперечувала
проти задоволення позову. Вказала, що
знає, що квартира належить позивачу.
Вона та двоє неповнолітніх дітей
відповідачів зареєстровані у спірній
квартирі за згодою позивача, як
власника квартири. Вказала, що вона
тривалий час разом із дітьми проживає у
спірній квартирі, свого житла не має,
переїздити їй нема куди.

Представник відділу у справах
дітей виконкому Краснодонської
міської ради в судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову;
послався на те, що батьки
неповнолітніх дітей не мають власного
житла, тому при виселені можуть бути
порушені права дітей на житло. Надавши
пояснення, надала до суду заяву з
проханням розглядати справу за ї
відсутності.

Вислухавши пояснення сторін,
осіб, які приймали участь в розгляді
справи, свідків, розглянувши справу в
межах заявлених позовних вимог, суд
дійшов до наступного.

Згідно з договором купівлі-продажу
квартири від 07.06.1994 року, позивач ОСОБА_1
є власником квартири АДРЕСА_1. Вказаний
факт підтверджується копією витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності (а.с.4).

Згідно з довідкою ТОВ «Зеніт-Т1» №
646 від 19.11.2013 року, за адресою: АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.17).

В судовому засіданні сторони
підтвердили, що відповідачі
зареєстровані за вказаною адресою за
згодою позивача, як власника квартири.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він
за вказаною адресою не проживає,
оскільки розірвав шлюб з ОСОБА_4 В
теперішній час проживає в м. Луганськ,
винаймає квартиру, але зареєстрований
за спірною адресою.

Відповідачі пояснювали, що позивач
звертався до них з вимогою звільнити
житлове приміщення квартири, але вони
відмовились від цього, після чого
позивач і подав позов до суду.

Таким чином суд встановив, що між
сторонами виник спір з приводу
можливості реалізації позивачем прав
власності по відношенню до квартири
АДРЕСА_1 в м. Краснодоні Луганської
області, в якій зареєстровані
відповідачі та фактично проживає
відповідач ОСОБА_4 з двома дітьми 2001 та
2010 років народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм
цивільного законодавства України дає
підстави для висновку про те, що у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Частиною другою статті 214 ЦПК
України встановлено, що при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог частини
першої статті 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Згідно з правовою позицією,
викладеною в постанові ВСУ від 16.01.2012 р.
у справі № 6-57цс11 у подібних спірних
правовідносинах зазначено, що при
розгляді спірних правовідносин має
застосовуватись положення Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» .

Відповідно до ст. 7 Закону України
від 11 грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із
указаної норми, зняття з реєстрації
місця проживання може бути здійснено
на підставі рішення суду виключно про:
1) позбавлення права власності на
житлове приміщення; 2) позбавлення
права користування житловим
приміщенням; 3) визнання особи безвісно
відсутньою; 4) оголошення фізичної
особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України
від 11 грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

При поданні первинного позову та
після уточнення позову під час
розгляду справи в суді позивач та його
представник не заявляли вимог про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням спірної квартири.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Тобто суд не має повноважень виходити
за межі заявлених позовних вимог.

Оскільки позивач у цій справі
просив вирішити питання про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом зняття відповідачів з
реєстраційного обліку постійного
місця проживання та виселення із
житлового приміщення, при цьому, не
просив вирішити питання про
позбавлення відповідачів права
користування житловим приміщенням (не
заявляв відповідних позовних вимог), то
у суду відсутні правові підстави для
задоволення такого позову без
вирішення питання про позбавлення
відповідачів права користування
житловим приміщенням.

На підставі наведеного суд дійшов
до висновку про необхідність відмови в
задоволенні заявленого позову.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10, 11,60,61,88 212-215, 209 ч. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, ст.
319,321,391 Цивільного Кодексу України, ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», суд

В И
Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з участю
третіх осіб Краснодонського міського
відділу Управління Державної
міграційної служби України в
Луганській області, відділу у справах
дітей виконкому Краснодонської
міської ради, про усунення перешкод в
реалізації права власності шляхом
зняття з реєстрації постійного місця
проживання та виселення відмовити.

Повний текст рішення складений
11 квітня 2014 року.

На рішення може бути подана апеляція до
апеляційного суду Луганської області
про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
через Краснодонський міськрайонний
суд.

Суддя:
О.В. Рімашевська