АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7692/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д. В. Доповідач - Черненкова
Л.А. Категорія 6
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів - Дерев`янка
О.Г., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

20 червня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеною позовною заявою за
якою просила визнати за нею, право
власності на садибний (індивідуальний)
житловий будинок АДРЕСА_1, що
складається із: житлового будинку літ.
А-2, прибудови літ. а-2, літ.А3-2, літ. А2-2,
мансарди літ. МС до А-2, веранди літ. а1-1,
загальною площею 106,9 кв.м., житловою - 37,0
кв.м., житлового будинку - 1, 2 пов. літ. Б-3,
підвалу літ. під Б-3, прибудов літ. б-1,
б1-1, ндб-1, мансарди літ. МС до Б-3, сходів
літ. б., площадки літ. б-1, загальною
площею 144,1 кв.м., житловою - 59,7 кв.м.,
гаражу літ. Г, загальною площею 28,2 кв.м.,
сараю літ. Д, загальною площею 28,4 кв.м.,
вбиральні літ. Е, загальною площею 2,0
кв.м., душу літ. Ж, загальною площею 2,6
кв.м., сараю літ. З, площею 16,1 кв.м., інших
споруд: вигрібної ями, вимощення, воріт,
колодязя, колонки, огорожі,
трубопроводу, хвіртки, цоколя. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає, що згідно договору
дарування від 31.03.1992 року, посвідченого
державним нотаріусом Другої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Гуніним А.В., вона,
ОСОБА_2, прийняла у дар будинок з
господарчими та побутовими спорудами
за адресою: АДРЕСА_1, та 06.04.1992 року
зареєструвала його в БТІ. Таким чином,
позивач вказує, що станом на 31.12.2012 року
вищевказане нерухоме майно було
зареєстровано за нею в реєстрі прав
власності на нерухоме майно за
реєстровим № 34383093 від 13.08.2011 року, що
підтверджується довідкою КП
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської міської ради за № 6114
від 06.06.2014 року. Вищевказане нерухоме
майно розташоване на земельній ділянці
площею 0,1000 га, власником якої позивач є
відповідно до Державного акту на право
приватної власності на землю від 27.12.2007
року, та зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 04. Окрім цього, далі
позивач зазначає, що протягом 1991 - 2005
років вона, ОСОБА_2, за власні кошти, без
отримання на це належного дозволу
здійснила переобладнання літньої
кухні з гаражем в житловий будинок літ.
Б-3, а також, самочинно збудувала
мансарду літ. МС до А-2, веранду літ. а1-1,
прибудову літ. б-1, прибудову літ. б1-1,
мансарду літ. МС до Б3-1 гараж літ. Г,
сарай літ. Д, сарай літ. З. А. Також,
позивач зазначає, що 17.06.2014 року за її
заявою, ПП «Науково-виробниче
підприємство «Дніпропетровський
науково-дослідний інститут
будівельного виробництва» було
проведене технічне обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж об'єкта садибного
(індивідуального) житлового будинку
АДРЕСА_1, про що було складено
відповідний звіт. Оскільки визнати
право власності на вказане самочинне
будівництво, позивач може тільки у
судовому порядку, вона вимушена
звернутись до суду.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 липня 2014 року
ухвалено: у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2- відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, і прийняти нове
рішення, яким повністю задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, за неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, за невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі договору дарування від 31
березня 1992 року, посвідченого
державним нотаріусом Другої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Гуніним А.В., та
зареєстрованого в реєстрі правочинів
під № 2-583, на праві приватної власності
будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2. Також
судом встановлено, що позивачеві на
праві власності належить земельна
ділянка загальною площею 0,1000 га, що
розташована адресою: АДРЕСА_1. Вказана
обставина підтверджується Державним
актом про право власності на земельну
ділянку від 27.12.2007 року за № 04,
виданого на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради 23.05.2007
року за № 86/15. Як вбачається з
матеріалів даної цивільної справи,
29.04.2011 року комунальним підприємством
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради було
виготовлено технічний паспорт на
вказане домоволодіння, що розташоване
у АДРЕСА_1. Відповідно до змісту
вказаного технічного паспорту при
проведенні технічної інвентаризації
вказаного домоволодіння було
встановлено наявність самочинних
побудованих об'єктів нерухомого майна.
Зокрема, мансарди літ. МС до А-2, веранди
літ. а1-1, літ. Б-3 1 пов. - житловий будинок
переобладнаний із гаражу, літ. Б-3 2 пов. -
житловий будинок переобладнаний із
літньої кухні, літ.б-1, прибудова, б1-1
ндб-1 - прибудова, мансарди літ. МС до Б-3,
гаражу літ. Г, сараю літ. Д, сараю літ. З,
які побудовані протягом 1995-2005 років.

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суд виходив з того, що ОСОБА_2
не надала жодних належних чи
допустимих доказів, яким чином та які
її права, свободи чи інтереси з питання,
що є предметом даного спору в суді,
порушені, невизнані або оспорюванні
відповідачем, адже, як встановлено
судом, позивач з приводу оформлення
права власності до Дніпропетровської
міської ради не зверталась. У даному
випадку, судом встановлено що
відповідач - Дніпропетровська міська
рада жодним чином не порушила (не
визнала чи оспорила) права позивача по
даній справі, як наслідок між позивачем
та відповідачем відсутній предмет
спору, а звернення позивача з позовом
про визнання права власності на
самовільні прибудови до суду є
передчасним. Крім цього, суду не подано
будь-яких належних чи допустимих
доказів з приводу того, що таке
самовільне будівництво не порушує
права інших осіб, зокрема сусідів
позивача за місцем розташування
домоволодіння.

Суд першої інстанції зауважив, що такі
спірні об'єкти нерухомого майна літ. Б-3
1-поверховий житловий будинок
переобладнаний із гаражу, літ. Б-3
2-поверховий житловий будинок
переобладнаний із літньої кухні,
літ.б-1, прибудова, б1-1 ндб-1 - прибудова,
мансарди літ. МС до Б-3, гаражу літ. Г,
сараю літ. Д, сараю літ. З, побудовані у
1995 році. При цьому, розділом другим ЦК
УРСР (у ред. 1963року), що був чинним на
момент здійснення самовільного
будівництва, регулюються відносини
щодо володіння, користування та
розпорядження майном. Громадяни, які
збудували жилі будинки, господарські і
побутові будівлі та споруди без
встановленого дозволу або належно
затвердженого проекту не набувають
права власності на самочинне
будівництво, а мають право володіти та
користуватися цими будівлями і не
вправі розпоряджатися ними. Нормами
Цивільного Кодексу УРСР від 18 липня 1963
року питання визнання права власності
на самочинне будівництво у судовому
порядку не врегульовано. На час
виникнення спірних правовідносин
існував інший порядок визнання права
власності на самочинне будівництво.
За вказаних обставин, суд вірно прийшов
до висновку, що позивач використовує
судовий порядок визнання права
власності на самочинне будівництво,
для того щоб не дотримуватися
встановленого порядку одержання
дозволу на будівництво та іншої
дозвільної документації. Окрім цього,
суд не може взяти до уваги та розцінити
як належний доказ по справі висновок
експертного дослідження ПП «Науково -
виробниче підприємство
«Дніпропетровський науково-дослідний
інститут будівельного виробництва»
від 17.06.2014 року, згідно якого самовільно
виконані переобладнання домоволодіння
АДРЕСА_1, оскільки висновки суб'єкту
господарювання не можуть підмінювати
собою висновків з цих питань
уповноважених органів державного
будівельного контролю, на яких чинним
законодавством покладена функція
забезпечення дотримання
законодавства, державних стандартів,
норм і правил, архітектурних вимог і
технічних умов, а також положень
затвердженої містобудівної
документації та проектів конкретних
об'єктів, місцевих правил забудови
населених пунктів усіма суб'єктами
містобудівної діяльності незалежно
від форм власності під час забудови
територій і населених пунктів,
розміщення, будівництва,
реконструкції, капітального ремонту
об'єктів житлово-цивільного,
виробничого та іншого призначення,
тощо. Враховуючи вищевикладені норми
матеріального закону та аналізуючи
зазначені докази по справі у їх
сукупності, суд приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення зазначеного цивільного
позову.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, - ч.1.
Житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил; - ч.2. Особа, яка здійснила
або здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього; - ч.3. Право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно; - ч.4.
Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Власник майна, відповідно до ст. 392 ЦК
України, може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оскаржується або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1
ст. 15 ЦПК України суди розглядають у
порядку цивільного судочинства, у тому
числі, справи щодо захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. 9 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року за загальним правилом
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання
(частина перша статті 15 ЦК, частина
перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
із ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Докази не можуть
ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
звертаючись до суду з позовом до
Дніпропетровської міської ради,
позивач не надала суду доказів, яким
чином та які її права, свободи чи
інтереси з питання, що є предметом
даного спору в суді, порушені,
невизнані або оспорюванні
відповідачем, адже, як встановлено
судом, до Дніпропетровської міської
ради вона не зверталася.

Оскільки судом першої інстанції на
підставі зібраних доказів встановлено,
що відповідач своїми діями не створює
перешкоди позивачу у користуванні її
власністю та не порушує її права та
свободи, то не має підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції з наведених в апеляційній
скарзі підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не зверталась до визначених
законом органів, до компетенції яких
належить вирішення питання про
відповідність самочинного будівництва
будівельним нормам, правилам та
прийняття його в експлуатацію.

Судова колегія, переглядаючи справу в
апеляційному порядку, дійшла висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є
безпідставними, недоведеними та
необґрунтованими, заявленими
передчасно, у зв'язку з чим задоволенню
не підлягають.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі,
не спростовують висновків суду та є
необґрунтованими.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А.
Черненкова

Судді
М.Ю.
Петешенкова

О.Г. Дерев’янко