Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-7128
Головуючий у 1-й інстанції Луценко О.М.
Доповідач Волошина В.М.
25 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Промислової академії
про визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити дії.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
20.09.2013 позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача та з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив суд визнати дії відповідача
щодо корегування бази доходів позивача
та зменшення розміру заборгованості
перед ним із заробітної плати та
компенсаційних виплат на суму 136 549,79
грн. незаконними. Визнати
протиправними та скасувати наказ
відповідача № 53 від 29.09.2009року.
Зобов'язати відповідача відновити в
бухгалтерському обліку відповідача
дані про заборгованість перед
позивачем із заробітної плати та
компенсаційних виплат на суму 136 549,79
Свої позовні вимоги обґрунтував
тим, що позивач перебував у трудових
відносинах із відповідачем з 17.07.1989
року по 22.06.2009 року на посаді ректора
Промислової академії. 29.04.2013 позивачем
було отримано лист від відповідача за
№ 75 (додаток доповідна
бухгалтера-касира), з якого вбачалося,
що керівництво відповідача після
звільнення позивача, видало наказ № 53
від 29.09.2009р., відповідно до якого
головним бухгалтером ОСОБА_2 було
зменшено на суму 136 549,79грн.
розрахункову базу доходів позивача.
Дане зменшення заборгованості було
здійснено на підставі висновків акту
КРУ від 21.07.2009р.
Рішенням Оболонського районного
суду м. Києва від 01 квітня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Промислової академії про визнання дій
незаконними та зобов'язання вчиняти
дії відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду
позивач ОСОБА_1 подав на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність, неповне з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права. Просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення його позовних
вимог. Зокрема зазначав, що єдиною
підставою для відмови у задоволенні
позовних вимог суд вказав пропущення
строку позовної давності виходячи від
дати видачі наказу, але не врахував
вимоги ст. 261 ЦК України щодо того, коли
стало відомо позивачу про порушене
право. На думку позивача, строк
позовної давності ним не був
пропущений взагалі .

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи; порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права (п.п. 1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
пропустив строки позовної давності для
захисту своїх прав та інтересів.

Проте, з такими висновками суду
повністю погодитися не можна виходячи
з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрутованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до правил ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення
не відповідає; суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, при цьому порушив
норми як процесуального, так і
матеріального права.

Судом встановлено, що позивач
перебував у трудових відносинах з
Промисловою академією Міністерства
промислової політики України, де
займав посаду ректора, звільнений
наказом № 110-Д від 22.06.2009 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП
України власник, або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
КЗпП України.

При звільнення працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум ( ч.1 ст.116 КЗпП
України ).

Працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків; за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків, працівники, з вини яких
заподіяно шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку;
покриття шкоди працівниками в розмірі,
що не перевищує середнього місячного
заробітку, провадиться за
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу, керівниками
підприємств, установ, організацій та їх
заступниками - за розпорядженням
вищестоящого в порядку підлеглості
органу шляхом відрахування із
заробітної плати працівника.
Розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, або
вищестоящого в порядку підлеглості
органу має бути зроблено не пізніше
двох тижнів з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди і звернено до
виконання не пізніше семи днів з дня
повідомлення про це працівника. Якщо
працівник не згоден з відрахуванням
або його розміром, трудовий спір за
його заявою розглядається в порядку,
передбаченому законодавством (ч.1 ст. 130,
ч.1 ст.132, ч.ч. 1,2 ст. 136 КЗпП України).

Між тим, після звільнення
позивача з роботи (22.06.2009) через три
місяці, уже не на працівника установи, в
порушення порядку, визначеного чинним
законодавством, відповідачем було
видано наказ №53 від 29 вересня 2009 р. щодо
утримання коштів із заборгованості по
компенсаційним виплатам ОСОБА_1 у
зв'язку з безпідставним і нецільовим
використанням коштів державного
закладу освіти, яким головного
бухгалтера Промакадемії
ОСОБА_2зобов'язано:

1.Вирахувати із заборгованості по
заробітній платі та по компенсаційним
виплатам ОСОБА_1 суму 136 549,79 грн.

2.Провести вирахування сум
вказаних в п.1 на підставі листа КРУ від
13.08.2009 (вих..КРУ№26-031-14-14/5561) у порядку та
у терміни передбаченим чинним
законодавством України (а.с.88).

При цьому про наявність такого
наказу позивача відповідачем не було
поставлено до відома, як і не було
вручено його копії і, навіть, до
розгляду цієї справи апеляційним
судом, незважаючи на те, що позивач
надсилав відповідачу письмове
звернення з цього приводу. До того ж,
цей наказ не був наданий і суду першої
інстанції, не дивлячись на те, що
позивачем 19.09.2013 було подано клопотання
про забезпечення доказів (а.с.10), але в
порушення вимог ст.ст. 27, 31, 133 ЦПК
України воно залишилось поза увагою
суду першої інстанції.

Пред'являючи позов до суду
позивач зазначав, що про порушення його
права йому стало відомо при розгляді
іншого трудового спору, але на його
письмове звернення від 21.03.2013 р. наказ
так ним і не був отриманий, а тому він
звернувся до суду за захистом
порушеного права та витребування
оспорюваного ним наказу від
відповідача згідно письмового
клопотання.

Статтею 233 КЗпП України
визначено строки звернення до
районного у місті, міського чи
міськрайонного суду за вирішенням
трудових спорів.

В даній нормі права
законодавець повторюючи загальне
правило зазначив, що строк для
звернення обчислюється з дня, коли
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про порушення його права.

Виходячи із матеріалів справи
та вимог вищезазначеної норми права
слід зазначити, що в порушення
трудового законодавства відповідач
видав наказ №53 від 29 вересня 2009 р. , як
на свого працівника, коли такий ним уже
не був. При цьому з наказом позивача не
ознайомили, копію наказу не вручили, не
надали його і до суду першої інстанції
під час розгляду справи.

За таких обставин та враховуючи
викладене, не можна визнати, що
позивач пропустив строк позовної
давності, який слугував підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог
суду першої інстанції і з такими
висновками суду також погодитись не
можна.

Таким чином, рішення суду в
частині відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання незаконним
наказу №53 від 29 вересня 2009 р. в.о.
ректора Промислової академії
Міністерства промислової політики
України щодо утримання коштів у
розмірі 136 549,79 грн. із заборгованості
по компенсаційним виплатам ОСОБА_1 у
зв'язку з безпідставним і не цільовим
використанням коштів державного
закладу освіти не можна визнати
законним та обгрунтованим, а тому в цій
частині воно підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким
позовні вимоги в цій частині слід
задовольнити та визнати незаконним
наказ №53 від 29 вересня 2009 р. в.о. ректора
Промислової академії Міністерства
промислової політики України щодо
утримання коштів із заборгованості по
компенсаційним виплатам ОСОБА_1 у
зв'язку з безпідставним і не цільовим
використанням коштів державного
закладу освіти.

У відповідності до вимог ст. 88
ЦПК України з Промислової академії
Міністерства промислової політики
України на користь держави необхідно
стягнути судовий збір у розмірі 243,60
грн.

Правові підстави для
скасування рішення суду в іншій
частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313,
314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 01 квітня 2014
року скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання незаконним наказу №53 від 29
вересня 2009 р. в.о. ректора Промислової
академії Міністерства промислової
політики України щодо утримання коштів
із заборгованості по компенсаційним
виплатам ОСОБА_1 у зв'язку з
безпідставним і не цільовим
використанням коштів державного
закладу освіти. Ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги в цій
частині задовольнити.

Визнати незаконним наказ №53
від 29 вересня 2009 р. в.о. ректора
Промислової академії Міністерства
промислової політики України щодо
утримання коштів із заборгованості по
компенсаційним виплатам ОСОБА_1 у
зв'язку з безпідставним і не цільовим
використанням коштів державного
закладу освіти.

Стягнути з Промислової
академії Міністерства промислової
політики України на користь держави
судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: