У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Гримич М.К.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до держави
Україна в особі Державної
казначейської служби України, треті
особи: прокуратура Полтавської
області, Семенівський районний суд
Полтавської області, про списання у
безспірному порядку з єдиного
казначейського рахунка Державного
бюджету України на користь позивача у
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої незаконними діями
органів досудового слідства,
прокуратури та суду, грошових коштів,
за касаційними скаргами ОСОБА_3 та
Державної казначейської служби
України на рішення Глобинського
районного суду Полтавської області від
26 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 23 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до держави Україна в
особі Державної казначейської служби
України, треті особи: прокуратура
Полтавської області, Семенівський
районний суд Полтавської області, та з
урахуванням уточнень позовних вимог
просив зобов'язати Державну
казначейську службу України списати у
безспірному порядку з єдиного
казначейського рахунка Державного
бюджету України на його користь на
відшкодування майнової та
матеріальної шкоди, завданої йому
незаконними діями органів досудового
слідства, прокуратури та суду, грошові
кошти в сумі 588 536 грн 52 коп., з яких:
моральної шкоди - 278 721 грн, майнової
шкоди - 109 815 грн 52 коп.

Позивач посилався на те, що 22 липня 2008
року його було незаконно затримано в
смт Семенівка Полтавської області по
вул. Жовтневій, 1 групою співробітників
управління державної служби боротьби з
економічною злочинністю ГУ МВС України
в Полтавській області. Зазначав, що у
нього відібрали належні йому на
законних підставах грошові кошти в
сумі 20 тис. грн та мобільний телефон.
Протокол про хід і результати
особистого обшуку з дотриманням вимог
ст. ст. 85, 188 КПК України 1960 року не
складався.

Постановою в.о. прокурора Полтавської
області від 07 серпня 2008 року стосовно
нього було порушено кримінальну справу
за ознаками злочину, передбаченого ч. 2
ст. 368 КК України. Постановою слідчого
прокуратури Семенівського району
Полтавської області Михайлова О.Ю. від
22 вересня 2008 року його було
притягнено за ч. 2 ст. 368 КК України як
обвинуваченого у справі.

Вироком Семенівського районного суду
Полтавської області від 14 вересня 2010
року його визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК
України, та засуджено до позбавлення
волі строком на 6 років з конфіскацією
всього належного йому майна,
позбавленням 13 рангу державного
службовця та з позбавленням права
обіймати посади, пов'язані із
здійсненням функцій з виконання
повноважень
організаційно-розпорядчого характеру
строком на 3 роки.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 05 квітня 2011 року вирок
Семенівського районного суду
Полтавської області від 14 вересня 2010
року було скасовано, запобіжний захід
відносно нього змінено на підписку про
невиїзд, а кримінальну справу
направлено до прокуратури для
проведення додаткового розслідування.

Постановою прокурора Семенівського
району Полтавської області від 26
грудня 2011 року кримінальну справу
відносно нього було закрито на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 6, ст. ст. 130, 213 КПК
України за відсутністю в його діях
складу злочину, недоведеністю вини,
тобто його повністю виправдано.

За таких обставин позивач вважав, що
правоохоронними органами Полтавської
області та судом він був підданий
незаконному кримінальному
переслідуванню, яке тривало з 07 серпня
2008 року по 26 грудня 2011 року (1 237
днів). Зазначав, що за цей час щодо нього
було вчинено низку протиправних
процесуальних дій, які обмежували його
конституційні права.

Рішенням Глобинського районного суду
Полтавської області від 26
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 23 січня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_3 в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди 59 881 грн 38 коп.
заробітної плати, 4 121 грн 60 коп.
витрат за проведення судової
психологічної експертизи; в рахунок
відшкодування моральної шкоди 94 054 грн.
Зобов'язано Державну казначейську
службу України списати зазначені суми
з відповідного рахунка, на якому
обліковуються кошти Державного
бюджету України. В задоволенні позову в
іншій частині відмовлено. Судові
витрати віднесено на рахунок держави.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення, яким стягнути з
Державного бюджету України на його
користь у рахунок відшкодування
матеріальної шкоди 67 726 грн 10 коп.
заробітної плати, а з урахуванням
індексації втраченого заробітку за час
неправомірних дій органів досудового
слідства, прокуратури та суду - 76 237 грн
76 коп., 4 121 грн 60 коп. судових витрат за
проведення судової психологічної
експертизи, 20 тис. грн компенсації за
втрачені прокуратурою Семенівського
району Полтавської області його
особисті грошові кошти, а також 278 721
грн моральної шкоди. Зобов'язати
Державну казначейську службу України
списати в безспірному порядку
зазначені суми з відповідного рахунка,
на якому обліковуються кошти
Державного бюджету України.

У касаційній скарзі Державна
казначейська служба України,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення про відмову у
позові.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що постановою в.о.
прокурора Полтавської області ст.
радника юстиції Кириченка О.О. від 07
серпня 2008 року відносно начальника
відділу освіти Семенівської районної
державної адміністрації ОСОБА_3
порушено кримінальну справу № 08759044 за
ч. 2 ст. 368 КК України за фактом отримання
хабара службовою особою, яка займає
відповідальне становище, поєднаного з
вимаганням.

Постановою від 08 серпня 2008 року слідчий
прокуратури Семенівського району
Полтавської області Михайлов О.Ю.
прийняв кримінальну справу до свого
провадження.

З рапорту прокурора-криміналіста
відділу криміналістики прокуратури
області Яковенка М.Б. вбачається, що ним
у складі оперативної групи працівників
управління державної служби боротьби з
економічною злочинністю ГУ МВС України
в Полтавській області здійснено виїзд
в смт Семенівку у зв'язку з отриманням
повідомлення про вимагання хабара
начальником відділу освіти
Семенівської районної державної
адміністрації ОСОБА_3 та останній був
затриманий 22 липня 2008 року при
отриманні грошових коштів в сумі 20 тис.
грн від заступника директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Малік» (далі - ТОВ
«Малік») ОСОБА_7

Протокол про затримання ОСОБА_3 в
порядку ст. 106 КПК України (в редакції 1960
року) не складався.

Згідно з протоколом огляду від 22 липня
2008 року ОСОБА_3 останній повідомив, що
це провокація і при ньому є гроші в
нагрудному кармані його сорочки, їх
(гроші) йому дав ОСОБА_7 За присутності
понятих (згідно з вищевказаним
протоколом огляду) грошові купюри у
ОСОБА_3 вилучено в сумі 20 тис. грн та
вилучено мобільний телефон і
сім-картку.

Постановою судді Семенівського
районного суду Полтавської області від
23 вересня 2008 року ОСОБА_3 обрано
запобіжний захід у вигляді підписки
про невиїзд.

Розпорядженням голови Семенівської
районної державної адміністрації від 23
вересня 2008 року № 155-в ОСОБА_3 з 24
вересня 2008 року, відповідно до
постанови слідчого прокуратури
Семенівського району, відсторонено від
роботи з посади начальника відділу
освіти Семенівської районної
державної адміністрації.

Постановою судді Семенівського
районного суду Полтавської області від
02 лютого 2009 року ОСОБА_3 змінено
запобіжний захід з підписки про
невиїзд на утримання під вартою з
взяттям під варту в залі суду.

Вироком Семенівського районного суду
Полтавської області від 14 вересня 2010
року ОСОБА_3 визнано винним за ч. 2 ст. 368
КК України і призначено покарання у
вигляді 6 років позбавлення волі з
позбавленням 13 рангу державного
службовця та з позбавленням права
обіймати посади, пов'язані із
здійсненням функцій з виконання
повноважень
організаційно-розпорядчого характеру
строком на 3 роки, з конфіскацією всього
майна. Час відбування покарання
рахувати з часу затримання 30 січня 2009
року, запобіжний захід - тримання під
вартою залишено в силі.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 05 квітня 2011 року вирок
Семенівського районного суду
Полтавської області від 14 вересня 2010
року стосовно ОСОБА_3 скасовано, а
кримінальну справу повернуто
прокурору для проведення додаткового
розслідування. Запобіжний захід щодо
ОСОБА_3 змінено з тримання під
вартою на підписку про невиїзд, з-під
варти звільнено в залі суду.

Постановою прокурора Семенівського
району Полтавської області від 26
грудня 2011 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6,
ст. ст. 130, 213 КПК України (в редакції 1960
року) кримінальну справу відносно
ОСОБА_3 закрито у зв'язку з
недоведеністю його участі у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК
України, запобіжний захід ОСОБА_3 -
підписку про невиїзд, скасовано, також
скасовано арешт на майно ОСОБА_3, речові
докази: гроші в сумі 20 тис. грн
повернуто директору ТОВ «Малік» ОСОБА_8

Розпорядженням голови Семенівської
районної державної адміністрації від
27 березня 2012 року № 24-к ОСОБА_3 допущено
до виконання обов'язків начальника
відділу освіти районної державної
адміністрації з 29 березня 2012 року.

Розпорядженням голови Семенівської
районної державної адміністрації від 09
листопада 2012 року № 91-к ОСОБА_3
звільнено з посади начальника відділу
освіти з 14 листопада 2012 року у зв'язку з
ліквідацією відділу освіти.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що ОСОБА_3 був законно підданий
кримінальному переслідуванню з 07
серпня 2008 року по 26 грудня 2011 року
включно, тобто протягом 40 місяців 20
днів, під час яких був на підписці про
невиїзд з 23 вересня 2008 року по 30 січня
2009 року та з 05 квітня 2011 року по 26 грудня
2011 року; перебував під вартою з 30 січня
2009 року по 05 квітня 2011 року та
відсторонений з посади начальника
відділу освіти Семенівської районної
державної адміністрації з 24 вересня 2008
року до 29 березня 2012 року.

Стягуючи з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди 59 881
грн 38 коп. втраченого заробітку за
період з 24 вересня 2008 року по 28 березня
2012 року, суд виходив з середньоденного
розміру заробітної плати ОСОБА_3,
визначеного з посиланням на положення
постанови Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100, а також з
розміру отриманої ним грошової
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_3 моральної шкоди, суд виходив з
того, що незаконними діями органів
досудового слідства, прокуратури та
суду було порушено право позивача на
недоторканність та завдано ОСОБА_3
моральної шкоди, що виявилась в
душевних стражданнях, які зазнав
позивач у зв'язку з притягненням до
кримінальної відповідальності,
перебуванням під підпискою про невиїзд
та перебуванням в слідчому ізоляторі
під вартою, накладенням арешту на його
майно, пов'язаними з цим обмеженнями в
його житті. Суд посилався на те, що
понесення ОСОБА_3 психологічних
страждань, їх обсяги та глибини також
зазначені у висновку
судово-психологічної експертизи від 24
травня 2013 року № 183.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд,
враховуючи глибину душевних страждань,
яких зазнав позивач, виходячи з
принципів розумності та
справедливості, дійшов висновку про
стягнення на користь ОСОБА_3 моральної
шкоди у сумі 94 054 грн (виходячи з
розрахунку подвійної мінімальної
заробітної плати за 40 місяців 20 днів
незаконного кримінального
переслідування) проти зазначеної
судово-психологічною експертизою від 24
травня 2013 року № 183 суми 278 721 грн.

Згідно зі статтею 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК
України шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду. Право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом.

Відшкодування шкоди, завданої органами
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури та суду, передбачено
Законом України «Про порядок
відшкодування шкоди незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» (далі - Закон),
відповідно до положень якого така
шкода відшкодовується у випадках: 1)
постановлення виправдувального вироку
суду; 2) встановлення в обвинувальному
вироку суду чи іншому рішенні суду
(крім ухвали чи постанови суду про
повернення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд) факту незаконного
притягнення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
чи порушують права та свободи громадян,
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів;
закриття кримінальної справи з
підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї
статті; закриття справи про
адміністративне правопорушення.

Статтею 3 зазначеного Закону
передбачена можливість відшкодування
громадянинові втраченого внаслідок
незаконного засудження заробітку.

Згідно з п. 9 Положення про застосування
вказаного Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду»,
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 06 березня 1996 року №
106/1131, обчислення середньомісячного
заробітку провадиться з дотриманням
передбаченого законодавством
коригування втраченого громадянином
заробітку.

Вирішуючи спір в частині відшкодування
матеріальної шкоди, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, дійшов правильного
висновку про стягнення з Державного
бюджету України на користь
ОСОБА_3 59 881 грн 38 коп. втраченого
заробітку за період з 24 вересня 2008
року по 28 березня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення 20 тис. грн, які, як
вважав позивач, належали особисто йому
та вилучені у нього правоохоронними
органами під час огляду 22 липня 2008 року,
суд правильно виходив з того, що
вказані кошти визнані речовими
доказами і після закриття кримінальної
справи були повернені директору ТОВ
«Малік» ОСОБА_8, що відповідає вимогам
Інструкції про порядок вилучення,
обліку, зберігання та передачі речових
доказів у кримінальних справах,
цінностей та іншого майна органами
дізнання, досудового слідства і суду
від 27 серпня 2010 року № 51/401/649/471/23/125.

Також судом правильно відмовлено у
застосуванні індексу інфляції до суми
втраченого позивачем заробітку,
оскільки таке застосування не
передбачено ні зазначеним Законом, ні
Положенням про застосування цього
Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону
відшкодуванню громадянинові підлягає
моральна шкода.

Статтею 4 Закону встановлено, що
відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду завдали моральної
втрати громадянинові, призвели до
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Моральною шкодою визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру.

Частинами 2, 3 ст. 13 Закону встановлено,
що розмір моральної шкоди визначається
з урахуванням обставин справи в межах,
встановлених цивільним
законодавством. Відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом.

Ухвалюючи рішення про відшкодування
моральної шкоди, суд, враховуючи
глибину душевних страждань, яких
зазнав позивач, виходячи з принципів
розумності та справедливості, дійшов
правильного висновку про стягнення на
користь ОСОБА_3 моральної шкоди у сумі 94
054 грн.

За таких обставин, суди попередніх
інстанцій правильно розрахували суму
шкоди, завданої позивачу за час
перебування під слідством і судом, та
разом із моральною шкодою стягнули її,
списавши з відповідного рахунка
Державної казначейської служби
України.

З урахуванням вказаних норм колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційних
скарг та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційних скарг про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Державної
казначейської служби України
відхилити.

Рішення Глобинського районного суду
Полтавської області від 26
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 23 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді: В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк