Справа №589/1427/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Литовка М. І.Номер
провадження 22-ц/788/1732/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Таран С. А. , Левченко Т.
А.

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 22 липня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Комунального підприємства
промислово-виробничого об'єднання
«Енергія» про визнання недійсним
договору про реструктуризацію
заборгованості за житлово-комунальні
послуги та стягнення моральної шкоди, -

в с
т а н о в и л а:

24 березня 2014 року позивачка звернулась
до суду з вказаним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що оспорюваний нею
договір з КП ПВО «Енергія» про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги за № 75 від 21
грудня 2004 року вона не підписувала,
отже, не укладала, а дізналася про нього
лише 13 листопада 2013 року в судовому
засіданні під час розгляду іншої
цивільної справи. Посилаючись на
вказані обставини, а також на те, що ще 12
грудня 2003 року вона уклала з
відповідачем договір за № 25 про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги, який мав
діяти до 01 грудня 2007 року і з того часу
вона вже отримувала субсидію, тому
просила суд визнати недійсним договір
про реструктуризацію заборгованості
за житлово-комунальні послуги від 21
грудня 2004 року за № 75, який суперечить
актам цивільного законодавства,
враховуючи і обставини того, що не було
потреби його укладати, так як діяв
попередній договір.

Також позивачка зазначила, що
незаконними діями відповідача їй було
завдано моральну шкоду, яка виразилась
у душевних стражданнях через те, що
відповідач протиправно зробив її
боржником, а також безпідставно
повідомив органи місцевого
самоврядування про те, що вона спочатку
уклала оспорюваний договір, а потім
стала відмовлятись від його виконання,
чим принизив її гідність, тому просила
відшкодувати заподіяну їй моральну
шкоду в розмірі 1000 грн.

Рішенням Шосткинського міськрайонного
суду Сумської області від 22 липня 2014
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_3

Вказане рішення суду позивач оскаржила
в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що неправильним є
висновок суду першої інстанції про
пропуск нею позовної давності. Також
позивачка стверджує, що оспорюваний
нею правочин є нікчемним в силу
положень Закону України «Про
реструктуризацію заборгованості з
квартирної плати, плати за
житлово-комунальні послуги, спожиті
газ та електроенергію».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_3 і її представника
ОСОБА_4 про задоволення апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач мешкає у квартирі АДРЕСА_1, а
відповідач є надавачем послуг щодо
утримання цього будинку і придомової
території.

12 грудня 2003 року КП ПВО «Енергія» та
ОСОБА_3 уклали договір про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги за № 25,
відповідно до якого підприємство
надало останній розстрочку у погашенні
заборгованості з квартирної плати
(плати за утримання житла) та плати за
комунальні послуги (водо-, тепло-,
загопостачання, послуги
водовідведення, електроенергія,
вивезення побутового сміття та рідких
нечистот), що утворилася станом на 01
липня 2003 року на суму 384 грн. 93 коп., із
строком дії з 01 грудня 2003 року по 01
грудня 2007 року. При цьому сторони
встановили, що сума щомісячного
платежу за житлово-комунальні послуги
становить 3,36 грн., а на рік, починаючи з
2004 року до 2007 року - 20,16 грн. (а.с.24).

За наявності такого договору позивач
отримувала субсидії щодо оплати
житлово-комунальних послуг (а.с.4).

Однак, як вбачається зі зведеного
розрахунку стосовно оплати позивачкою
наданих послуг за період з жовтня 2001
року по травень 2014 року заборгованість
позивачки по сплаті
житлово-комунальних послуг зросла і
станом на листопад 2004 року становила
вже 576,11 грн. (а.с.29).

За таких обставин, 21 грудня 2004 року між
КП ПВО «Енергія» та ОСОБА_3 був
укладений договір про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги за № 75,
відповідно до умов якого підприємство
надало останній розстрочку у погашенні
заборгованості за житлово-комунальні
послуги, що утворилася станом на 01
листопада 2004 року на суму 576 грн. 11 коп.
При цьому, сума поточного щомісячного
платежу за житлово-комунальні послуги
становила 3,20 грн., а сума платежів за
рік - 38,40 грн., починаючи з 2005 року до 2018
року. Строк дії договору - до 01 січня 2018
року (а.с.5, 6, 28).

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції послався на те, що позивач
пропустила строк позовної давності для
звернення до суду з даним позовом, так
як знала про нього з початку укладення
договору (грудень 2004 року), а звернулась
до суду з даним позовом лише у травні 2014
року.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно вимог ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Положеннями ст.ст.256, 257 ЦК України
передбачено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи з вимог ч.1 ст.631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Як передбачено ч.5 ст.261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Тобто, у зобов'язальних
правовідносинах, в яких визначено
строк виконання зобов'язання, перебіг
позовної давності починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
відповідне зобов'язання мало бути
виконано.

З п.7 укладеного між сторонами
оспорюваного договору про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги від 21
грудня 2004 року № 75 вбачається, що він
діє до 01 січня 2018 року (а.с.28).

При цьому, позивач належними і
допустимими доказами не довела, що не
укладала цей договір, тобто, що не
підписувала його, враховуючи, що цей
договір підписаний обома сторонами і
відповідає інтересам позивачки, про що
повідомив відповідач на звернення
позивачки (а.с.8).

Крім того, заступник Шосткинського
міського голови у листі від 13 березня
2014 року за № 01-44/11 повідомив позивачку,
що вказаний договір є дійсним (а.с.7).

Таким чином, неправильним є висновок
суду першої інстанції про пропуск
позивачкою строку позовної давності
для звернення до суду з даним позовом,
оскільки її перебіг мав би початись зі
спливом строку дії договору про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги від 21
грудня 2004 року, тобто з 02 січня 2018 року,
у зв'язку з чим доводи апеляційної
скарги в зазначеній частині
заслуговують на увагу колегії суддів.

В той же час, дослідивши встановлені у
справі обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що відсутні підстави
для задоволення позовних вимог про
визнання недійсним договору № 75 від 21
грудня 2004 року про реструктуризацію
заборгованості за житлово-комунальні
послуги на підставі недодержання
відповідачем в момент вчинення
правочину вимог про те, що зміст
правочину не може суперечити актам
цивільного законодавства, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Як передбачено ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» йдеться про те,
що відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Згідно з вимогами ч.3 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивачка як на підставу своїх вимог
посилалась на те, що вона не
підписувала оспорюваний нею договір за
№ 75 від 21 грудня 2004 року про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги, тобто не
вчиняла його, а також на те, що вказаний
договір про реструктуризацію
заборгованості за житлово-комунальні
послуги не відповідає вимогам Закону
України «Про реструктуризацію
заборгованості з квартирної плати,
плати за житлово-комунальні послуги,
спожиті газ та електроенергію»,
постанові Кабінету Міністрів України
від 27 червня 2003 року № 976 «Про
затвердження Порядку погашення
реструктуризованої заборгованості та
внесення поточних платежів на
житлово-комунальні послуги» з огляду
на те, що заборгованість громадян з
оплати житлово-комунальних послуг має
реструктуризуватись на строк до 60
місяців, а також строк дії договору
може продовжуватись лише за письмовою
заявою громадянина, однак таку заяву
вона не подавала.

З цього приводу Пленум Верховного Суду
України у п.8 Постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначив, що не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено.

Більше того, зі змісту ст.1 Закону
України «Про реструктуризацію
заборгованості з квартирної плати,
плати за житлово-комунальні послуги,
спожиті газ та електроенергію», як і
відповідних п.п.2, 3, 4, 5 Постанови
Кабінету Міністрів України від 27
червня 2003 року № 976 «Про затвердження
Порядку погашення реструктуризованої
заборгованості та внесення поточних
платежів на житлово-комунальні
послуги», убачається, що
реструктуризація заборгованості та
внесення поточних платежів
проводиться шляхом укладення
громадянином з підприємством -
надавачем житлово-комунальних послуг
договору про реструктуризацію
заборгованості, яка
реструктуризується на строк до 60
місяців, але у разі, коли доходу
громадянина, що уклав відповідний
договір, не вистачає для повного
погашення заборгованості, строк дії
договору продовжується за письмовою
заявою громадянина до повного її
погашення.

Отже, враховуючи обставини того, що
сторони 21 грудня 2004 року уклали договір
про реструктуризацію заборгованості
за житлово-комунальні послуги за № 75 і
волевиявлення позивача при цьому було
вільним, так як зворотнього вона не
довела, і відповідало її внутрішній
волі, оскільки на той період вона мала
заборгованість за житлово-комунальні
послуги, а після укладення
оспорюваного правочину і до цього часу
отримує субсидії, тому, на думку
колегії суддів, не може бути визнаний
недійсним цей договір з тих підстав, що
був укладений на строк більше, ніж 60
місяців, а також з огляду на те, що не
було потреби його вчиняти, так як
достатньо було продовжити строк дії
попереднього договору від 12 грудня 2003
року за № 25.

У зв'язку із зазначеним, доводи
апеляційної скарги з цього приводу не
заслуговують на увагу.

Крім того, станом на момент укладення
договору від 12 грудня 2003 року розмір
заборгованості у позивачки становив 384
грн. 93 коп., тобто про розстрочку саме
цієї суми йшлося у тому договорі, а в
правочині від 21 грудня 2004 року йдеться
про реструктуризацію заборгованості в
сумі 576 грн. 11 коп.

Беручи до уваги обставини того, що
відсутні підстави для визнання
недійсним договору про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги від 21
грудня 2004 року за № 75 у зв'язку з
необґрунтованістю заявленої позовної
вимоги, тому відсутні підстави і для
відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову в задоволенні позову, але з
мотивів, які не ґрунтуються на вимогах
закону, оскільки строк позовної
давності позивачем пропущений не був,
тому рішення суду необхідно змінити в
частині мотивів відмови в позові,
вказавши, що позов є необґрунтованим.

Отже, апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314
ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного
суду Сумської області від 22 липня 2014
року в даній справі змінити в частині
мотивів відмови в позові.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -