У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та
піклування Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
про визнання недійсним договору
дарування квартири за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 4 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 26 червня 2014 року, до якої приєднався
орган опіки та піклування Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 11 листопада 1995 року вона уклала
шлюб з ОСОБА_4, від шлюбу мають
дочку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно
до свідоцтва про право власності від 22
червня 1997 року ОСОБА_4 належала
квартира АДРЕСА_1, яка була
приватизована ним і 26 серпня 2012 року на
підставі договору дарування відчужена
батьку - ОСОБА_5

Позивач зазначала, що договір
дарування квартири укладений у
порушення вимог ст. 71 ЦК України,
квартира була відчужена без дозволу
органу опіки та піклування, чим
порушено права неповнолітньої дочки,
тому вважала такий договір відповідно
до вимог ч. 1 ст. 224, ч. 1 ст. 228 ЦК України
недійсним.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 4 квітня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 26 червня
2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено. Скасовано заходи
забезпечення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що на час укладення договору
дарування ОСОБА_6, яка проживає в
спірній квартирі, виповнилось 14 років,
тому дозвіл органу опіки та піклування
відповідно до вимог ст.71 ЦК України
потрібний лише для надання згоди на
вчинення неповнолітньою правочинів, а
не на укладення договорів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, в тому
числі договорів щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири. Разом з
тим, укладаючи спірний договір ОСОБА_4
розпоряджався своїм власним майном, а
не майном неповнолітньої дочки. Крім
того, жодних доказів на підтвердження
наміру відповідачів порушити
публічний порядок при укладенні
оспорюваного договору позивач суду не
надала.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції, при
цьому зазначивши, що укладення
спірного договору дарування відбулося
без порушень ст. ст. 17, 18 Закону України
«Про охорону дитинства», оскільки
дитина не була власником квартири та не
була наділена правом користування
квартирою, а зареєстрована за іншим
місцем.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
тому що суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що квартира АДРЕСА_1
належала ОСОБА_4 на праві приватної
власності згідно зі свідоцтвом про
право власності на квартиру від 22
червня 1997 року, яка була
приватизована ним відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду». ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі з 11
вересня 1995 року, який розірвано в 2013
році. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 29 серпня 2012 року ОСОБА_4 на
підставі договору дарування відчужив
належну йому квартиру своєму батьку -
ОСОБА_5

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про
охорону дитинства» кожна дитина має
право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

Районним судом установлено, що ОСОБА_3
разом із дочкою - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 проживають в квартирі
АДРЕСА_1, яка є спірною за ос пореним
договором дарування.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства» діти -
члени сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

Таким чином, згідно з
висновком районного суду, ОСОБА_6 має
право користуватися спірною квартирою
нарівні з власником, тобто батьком -
ОСОБА_4

Також у п. 15 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 1
листопада 1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» роз'яснено, що при розгляді
спорів про право користування жилим
приміщенням необхідно брати до уваги,
що ст. 33 Конституції України гарантує
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання. Це означає, що
наявність чи відсутність прописки самі
по собі не можуть бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачено, що
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятись від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У ч. 4 ст. ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» зазначено, що
органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Відповідно до ст. 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, потрібна попередня згода органів
опіки та піклування.

Таким чином, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України на зазначені вище вимоги
закону та обставини справи уваги не
звернув та не врахував, що в рішенні
районного суду як встановлений факт
доведено, що дитина проживає в спірній
квартирі, отже, має право користування
нею та, залишаючи без змін рішення суду
першої інстанції, зазначив протилежне,
а саме, що дитина не має права
користування спірною квартирою, не
спростувавши надані позивачем докази,
які оцінені районним судом, про
проживання дитини в цій квартирі.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, до якої
приєднався орган опіки та піклування
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 26 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта