Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3711/14
Головуючий у 1 інстанції: Махіборода
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі : Мосіна О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 лютого 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до Запорізької
міської Ради, 3-ті особи: 2-га Запорізька
державна нотаріальна контора, ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
визнання права власності на частку
житлового будинку у порядку
спадкування за заповітом

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2013 року ОСОБА_9, звернулося до
суду із зазначеним позовом в якому
зазначено, що її мати ОСОБА_10 за життя
склала заповіт від 15.02.1994р., відповідно
до якого, вона заповіла їй частку
житлового будинку розташованого за
адресою м. Запоріжжя, вулиця Столєтова,
будинок 66, який належав ОСОБА_10 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 23.06.1995р. на 67/100
часток вищевказаного домоволодіння,
після смерті чоловіка ОСОБА_11,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. У
встановлений законом строк, позивачка,
яка є громадянкою республіки Білорусь
08.06.2012р. звернулася до 2-ї Запорізької
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, однак, постановою
від 26.04.2013р. нотаріус відмовила
позивачці у вчиненні нотаріальних дій,
оскільки позивачка не надала
правовстановлюючий документ щодо
належності спадкодавцеві
вищезазначеного будинку. При цьому
позивачка зазначила, що ОСОБА_10 за
життя, отримавши свідоцтво про право
власності на частку житлового будинку
після смерті чоловіка, не оформила
належним чином домоволодіння в ТОВ
ЗМБТІ.

Посилаючись на зазначені обставини
позивачка просить визнати за нею право
власності на 67/100 часток житлового
будинку №66 по вулиці Столєтова в місті
Запоріжжі в порядку спадкування за
заповітом після смерті її матері
ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 19 лютого 2014 року позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
67/100 часток житлового будинку №66 по
вулиці Столєтова в місті Запоріжжі з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, у порядку спадкування за
заповітом від 15.02.1994р. після смерті
ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3,
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю - доповідача,
пояснення учасників апеляційного
розгляду, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги, виходив
із того, що 67100 частки будинку,
належали матері позивачки ОСОБА_10
згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 23.06.1995 року,
реєстровий № 3-1545., та на підставі
свідоцтва про право власності від
23.06.1995 року, реєстровий № 3-1545, тому
зазначена частка будинку входить до
спадкового майна після смерті
останньої не дивлячись на те, що видане
ОСОБА_12 23.06.1995 року свідоцтво про право
власності на спадщину за законом після
смерті її чоловіка не було
зареєстровано в органах технічної
реєстрації.

З таким висновком суду можна
погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права й
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством.

У разі відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину особа
може звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Судом установлено, що ОСОБА_11 чоловіку
ОСОБА_10 належало 67/100 частки будинку
АДРЕСА_1.

ОСОБА_10 помер 10.10.1992 року (а.с. 71).

На ім."я ОСОБА_10 видано свідоцтво на
право на спадщину за законом від 23.06.1995
року, реєстровий № 3-1547, після смерті
чоловіка ОСОБА_11 на 12 частки
зазначеного спадкового будинку та
свідоцтво про право власності від
23.06.1995 року , реєстровий № 3-1545 на 12
частки будинку, як доля в спільному
майні подружжя, набутого під час шлюбу.
Зазначені свідоцтва зареєстровані та
посвідчені державним нотаріусом 2-ї
Запорізької нотаріальної контори
ОСОБА_13 ( а.с. 13-14).

Отже на підставі вищезазначених
свідоцтв ОСОБА_10 належало 67100 частки
зазначеного будинку.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 6).

Позивачка ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_11 та
ОСОБА_10, про що свідчить свідоцтво про
народження НОМЕР_2 та свідоцтво про
укладення шлюбу про зміну прізвища
позивачки з ОСОБА_10 на ОСОБА_10 серія
НОМЕР_1 ( а.с. 7-8).

Згідно заповіту від 15 лютого1994 року
посвідченого державним нотаріусом
другої Запорізької державної
нотаріальної контори вбачається, що
за життя ОСОБА_10 заповідала спірний
будинок позивачці ОСОБА_14 ( а.с. 39).

Відповідно до вимог ст. ст. 1233, 1235 ЦК
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Заповідач може
призначити своїми спадкоємцями одну,
або кілька фізичних осіб, незалежно від
наявності у нього з цими особами
сімейних та родинних відносин.

Згідно з вимогами ст. 1268 та ст. 1269 ЦК
України, спадкоємець за заповітом має
право прийняти спадщину вабо не
прийняти її. Крім того, спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

У встановлений законом строк, а саме,
08.6.2012 року позивачка звернулася до 2-ї
Запорізької нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини.

Апелянт ОСОБА_3 в установлений законом
строк з заявою до нотаріальної контори
про прийняття спадщини не зверталася,
про що свідчить копія спадкової справи
(а.с. 35-37), заповіту не оспорювала.
Зазначені обставини не заперечувала в
суді апеляційної інстанції ОСОБА_3

Постановою від 26.04.2013 року нотаріус
відмовив позивачці у вчиненні
нотаріальних дій, у зв"язку з
відсутністю у позивачки
правовстановлюючих документів на
вищезазначений будинок ( а.с. 5).

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (який
діяв на момент відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_10 - чоловіка
спадкодавця ОСОБА_10 ) для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 560 ЦК України (1963 року)
спадкоємці, закликані до спадкоємства,
можуть одержати в державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини свідоцтво про право
на спадщину. Свідоцтво про право на
спадщину видається також державною
нотаріальною конторою при переході
спадкового майна до держави (статті 534,
553, 555 цього Кодексу).

Отже, виходячи із зазначених
положень закону відсутність державної
реєстрації права власності на 67/100
частки спірного будинку, не є підставою
вважати, що ОСОБА_10 не набула такого
права, оскільки саме свідоцтво про
право на спадщину від 23.06.1995 року і є
тим документом, яке підтверджує право
власності на зазначену частку будинку.

Крім того, нормами ЦК України (1963
року) не було передбачено обов'язкової
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно після отримання
свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильно висновку що на момент
смерті спадкодавця ОСОБА_10 67/100 часток
вказаного будинку належала їй на праві
власності, а, відповідно, входила до
складу спадкового майна та могла бути
успадкована позивачем.

Оскільки доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку,
що при розгляді справи районним судом
допущено порушення норм матеріального
та процесуального права, які
передбачені ст. ст. 309 ЦПК України , як
підстави для скасування судового
рішення, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
відхилити.

З урахуванням викладених
обставин оскаржуване судове рішення
ухвалене за повного та всебічного
дослідження всіх обставин по справі з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для визнання його незаконним та
необґрунтованим відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 19 лютого 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: