МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ
вул. Фрунзе, 35, смт. Макарів, Київська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.
Справа № 370/2547/13-ц

Макарівський районний суд
Київської області в складі головуючого
судді В.О. Оберемко при секретарі
Гребінській Н.П., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в смт.
Макарів Київської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в здійсненні права
власності шляхом виселення без надання
іншого жилого приміщення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до
суду з позовом в своїх інтересах та на
підставі довіреності в інтересах
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про
усунення перешкод в здійсненні права
власності шляхом виселення без надання
іншого житлового приміщення в
обгрунтування якого зазначила, що
позивачі є власниками житлового
будинку в АДРЕСА_1 Відповідач по справі
будучи зареєстрованою за вищевказаною
адресою, проте не будучи членом сім'ї
власника житла постійно чинить
останнім перешкоди у володінні,
користуванні та розпорядженні майном
а тому на підставі ст.ст. 321, 386, 391 ЦК
України та ст. 116 ЖК УРСР так як
відповідач відмовляється від
добровільного зняття з реєстрації зі
свого місця проживання за адресою
належного позивачам на праві спільної
часткової власності житлового будинку,
який вони мають намір відчужити, що в
свою чергу перешкоджає її
розпорядитися своїм майном на свій
розсуд, тому за захистом своїх прав
вони вимушені звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач та її
представник проти задоволення позову
заперечили в повному обсязі.

Заслухавши сторін, представника
відповідача, свідка, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Позивач по справі є співвласником ?
частини житлового будинку в АДРЕСА_1
(підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно, а.с.12).
Іншим співласником ? частини даного
житлового будинку є ОСОБА_3

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області (а.с.9, 9 зворот) від 29
червня 2011 року по справі №2-1107/2011 року
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області (а.с.10, 10 зворот) від 28
листопада 2012 року по справі №2-1210/11
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено,
виключено відомості про позивача як
батька ОСОБА_4

Рішенням цього ж суду (а.с.11, 11 зворот)
від 03 лютого 2012 року ОСОБА_2 позбавлено
батьківських прав відносно
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
якого передано під опіку ОСОБА_5.

Згідно довідки Мар'янівської сільської
ради №441 від 08.11.2012 року (а.с.16) ОСОБА_2
дійсно зареєстрована та проживає за
адресою АДРЕСА_1

Згідно довідки Мар'янівської сільської
ради №981 від 17.12.2012 року, а.с.19 за даною
адресою з 30.01.2001 року зареєстровані
(прописані) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4

Судом достовірно встановлено, що
відповідач не будучи членом сім'ї
власника житла залишається в ньому
зареєстрованою та проживаючою, була
правомірно вселена як член сім'ї
власника житла а тому відповідно до
вимог ст. 405 ЦК України має право на
користування цим житло.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом та ст.61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В той же час, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК
України обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, щодо якої
встановлено ці обставини.

В судовому засіданні позивач
підтвердила викладене в матеріалах
справи та зазначила, що відповідач, не
будучи членом сім'ї власника житла
самовільно з будинку забрала посуд,
постільні та кухонні приналежності,
ліжка, стільці та інше, в результаті в
будинку нічого не залишилося, він
фактично був приведений у непридатний
для проживання стан, крім того,
скориставшись відсутністю власників,
відповідачем було зрізано у будинку 6
чавунних радіаторів, яких разом з
газовою плитою та опалювальним котлом
було здано на пункт приймання
металобрухту, крім цього відповідачка
почала виривати зі стін металеві труби,
що призвело до руйнування штукатурного
покриття стін будинку.

В судовому засіданні приведена у
встановленому законодавством порядку
до присяги та попереджена про
кримінальну відповідальність свідок
ОСОБА_6 пояснила, що бачила, як
приїзджали чоловіки і зрізували в
будинку батареї, відповідач
зареєстрована за даною адресою, а чи
проживає не знає.

В судовому засіданні відповідач
підтвердила, що дійсно зрізала 6
чавунних радіаторів та було вирвано зі
стін металеві труби, про те, зробила це
для проведення ремонту та оновлення
опалювальної системи, зазначила, не
оспорюючи фактів встановлених
судовими рішеннями, що іншого житла для
проживання в неї не має.

Постановою ДІМ Макарівського РВ (а.с.24)
відмовлено в порушенні кримінальної
справи по факту зрізання та здачі 6
чавунних батарей на металобрухт.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Серед зазначених у даній статті
способів захисту цивільних прав та
інтересів є:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дій , яка порушує
право та інші.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 цього ж Кодексу,
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності,

Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник, права якого порушені має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Власник майна може пред'явити позов
про визнання його права, вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном (ст. 391 цього Кодексу).

Крім цього відповідно до ст. 157 ЖК
України члени сім"ї власника жилого
будинку можуть бути виселені у
випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього
Кодексу, а саме: якщо наймач, члени його
сім"ї або інші проживаючи з ним особи
систематично руйнують або псують жиле
приміщення, або використовують його не
по призначенню, або систематично
порушують правила проживання, що
робить неможливим проживання з ними в
одній квартирі або в одному будинку, а
заходи попередження та суспільного
впливу є безрезультатними, виселення
винних на вимогу наймодателя або інших
зацікавлених осіб проводиться без
надання іншого жилого приміщення.

Попри викладене, виходячи з
аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК
УРСР підставами виселення фізичної
особи без надання іншого жилого
приміщення є: а) систематичне
руйнування чи псування жилого
приміщення; б) використання його не за
призначенням; в) систематичне
порушення правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку.

У всіх трьох випадках до винних
осіб повинні попередньо вживатись
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Закон встановлює в якості умови
виселення осіб, винних у руйнації або
псуванні житлового приміщення,
наявність фактів про те, що ці дії
носили систематичний характер, а до
винного в цьому були застосовані
заходи попередження і суспільного
впливу, які виявилися безрезультатними
(наприклад, його поведінка була
предметом розгляду органів міліції,
прокуратури, суду, громадських
організацій). Передбачається, що
руйнація або псування здійснювалися із
вини наймача

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР
припинення сімейних відносин з
власником квартири не позбавляє членів
його сім`ї права користування займаним
житловим приміщенням. Тож, у разі
припинення сімейних відносин з
власником, колишні члени його сім'ї не
позбавляються права користуватися
житловим приміщенням. Крім того,
надавши свою згоду на реєстрацію члена
сім'ї у житловому приміщенні, власник
приміщення тим самим визнав за таким
членом (колишнім членом) своєї сім'ї
право користування таким житлом.

Відповідно до п.17 роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі -
Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді
справ про виселення на підставі ст. 116
ЖК УРСР осіб, що систематично порушують
правила суспільного співжиття і
роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі або
житловому будинку, варто виходити з
того, що при антигромадському
поводженні, що продовжується,
виселення винного може бути й у випадку
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
суспільного впливу не дали позитивних
результатів. Доказом застосування мір
попередження і громадського впливу
можуть служити постанови про
притягнення до адміністративної
відповідальності, офіційні
застереження, рішення суду або
третейського суду про притягнення до
відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили дії
винного. Одні лише факти звернення у
відповідні органи зі скаргами на
порушення правил суспільного
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

На підставі наведеного, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає в зв'язку з його не
доведеністю саме позивачем, що
відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України 18.12.2009 № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі» є
самостійною підставою для відмови у
позові.

Враховуючи викладене, в
задоволенні позову необхідно
відмовити.

Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК
України поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 15,16, 321, 391 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі», Постановою Пленуму
Верховного Суду України "Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", №2 від 12 квітня 1985 р., ст.ст. 15,
60, 79, 88, 174, 207, 212-215, 223 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Макарівський районний суд
Київської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя

В.О.Оберемко