У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

17 квітня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Печерської районної у м.
Києві державної адміністрації про
визнання свідоцтва про право власності
недійсним, скасування розпорядження
про приватизацію, за касаційними
скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
23 жовтня 2013 року та хвалу апеляційного
суду м. Києва від 30 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом, в якому
просила визнати недійсним свідоцтво
про право власності на житло від 18
вересня 1993 pоку, видане відділом
приватизації державного житлового
фонду Печерського району м. Києва на
підставі розпорядження відділу
приватизації державного житлового
фонду Печерського району м. Києва від 18
вересня 1993 pоку № 3892, згідно якого
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
сумісної власності ОСОБА_3 та членам її
сім'ї: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних
частках та скасувати як незаконне
розпорядження відділу приватизації
державного житлового фонду
Печерського району м. Києва від 18
вересня 1993 року № 3892 про приватизацію
вказаної квартири.

На обґрунтування своїх позовних вимог
зазначала, що при оформленні
документів щодо приватизації спірної
квартири працівниками відділу
приватизації державного житлового
фонду Печерського району м. Києва
проявлено недбалість щодо належної
перевірки даних про членів сім'ї
наймача квартири і підписів
повнолітніх членів сім'ї на заяві про
передачу квартири у приватну власність
та не було взято до уваги, що ОСОБА_2 на
момент приватизації квартири не був
членом сім'ї наймача і в квартирі не
проживав.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 23 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_1
просять скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, дослідивши докази в
справі й давши їм належну правову
оцінку, обґрунтовано виходив з того, що
обставини щодо законності
розпорядження Печерської районної у м.
Києві державної адміністрації від 18
вересня 1993 року № 3892 та свідоцтва про
право власності на житло від 18 вересня
1993 року встановлені рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
22 лютого 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про
встановлення порядку користування
житловою площею, вселення, зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
скасування розпорядження, визнання
свідоцтва про право власності
недійсним, яке набрало законної сили і
ці обставини не підлягають
доказуванню.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилаються
заявники в касаційних скаргах, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційних скарг не
спростовують висновків суду першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 23 жовтня 2013 року та хвалу
апеляційного суду м. Києва від 30 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко