Ухвала

іменем україни

26 березня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
до ОСОБА_7, третя особа - Кодаківська
сільська рада Васильківського району
Київської області, про визнання
недійсним державного акту, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 5 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з
вищезазначеним позовом, в якому
просили визнати недійсним державний
акт на право приватної власності на
землю, видане ОСОБА_7 на земельну
ділянку площею 0,345 га по АДРЕСА_1. На
обґрунтування своїх позовних вимог
зазначали, що вони є власниками 2/3
частин будинковолодіння АДРЕСА_1, а
відповідач є власницею 1/3 частини цього
ж будинку. Будинок, співвласниками
якого вони є, розташований на земельній
ділянці площею 0,505 га. Відповідач
приватизувала частину вищезазначеної
земельної ділянки площею 0,345 га, а іншу
частину хоче розділити між сторонами. З
огляду на зазначене, просили визнати
недійсним державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку на ім'я ОСОБА_7 серії
IV-КВ від 2 жовтня 2000 року на земельну
ділянку площею 0,345 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 липня 2013 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 5
листопада 2013 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
задоволено, рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку на ім'я ОСОБА_7 серії IV-КВ від 2
жовтня 2000 року на земельну ділянку
площею 0,345 га по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої
інстанції виходив з того, що
позивачами не надано доказів розміру
земельної ділянки, яка закріплена за
спірним будинком та доказів того, що
при приватизації відповідачем
земельної ділянки порушено їх права та
вимоги чинного законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що відповідачем не
були спростовані належними та
допустимими доказами доводи позову
щодо недійсності державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку від 2 жовтня 2000 року, виданого
на ім'я ОСОБА_7

Проте висновок судом апеляційної
інстанції зроблено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.
Суд належним чином не перевірив
доводів апеляційної скарги; не
перевірив законність і
обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення; не навів
достатніх мотивів прийнятого ним
рішення; не зазначив обставини, якими б
підтверджувались доводи апеляційної
скарги.

Судами установлено, що рішенням
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 3 липня 1996 року
затверджено мирову угоду, за якою
ОСОБА_8, ОСОБА_3, які діють в інтересах
своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, визнають дійсним
договір дарування від 14 липня 1995
року, здійснений від імені ОСОБА_9 на
користь відповідача - на 1/3 частину, а
відповідач і ОСОБА_10 визнають за
ОСОБА_8, ОСОБА_3 та їх неповнолітніми
дітьми право власності на 2/3 частини
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Згідно з державним актом на право
приватної власності на землю від 2
жовтня 2000 року земельна ділянка площею
0,345 га, що розташована по АДРЕСА_1, з
яких: 0,250 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
0,095 га для ведення особистого
підсобного господарства, на підставі
рішення № 21 Кодаківської сільської
ради від 27 квітня 2000 року належить
відповідачеві.

Відповідно до рішення загальних зборів
від 23 грудня 1985 року за спірним
домоволодінням по АДРЕСА_1, що
належало ОСОБА_11 було закріплено
земельну ділянку розміром 0,60 га.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Кодаківської сільської ради
після смерті ОСОБА_11 погосподарський
номер переведено на його дружину
ОСОБА_10. Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 3 липня 1996 року затверджено мирову
угоду, за якою відповідач є власником 1/3
частини спірного домоволодіння, а
позивачам перейшло у власність 2/3
частини цього домоволодіння.

2 жовтня 2000 року земельна ділянка
площею 0,345 га, що розташована по
АДРЕСА_1, була приватизована
відповідачем на підставі рішення
виконавчого комітету Кодаківської
сільської ради № 21 від 27 квітня 2000 року.

З довідки Кодаківської сільської ради
№ 208 від 23 вересня 2011 року вбачається,
що рішення Кодаківської сільської ради
№ 21 від 27 квітня 2000
року стосується незадовільного
протипожежного стану, а рішенням
Кодаківської сільської ради № 22 від 27
квітня 2000 року наданий дозвіл ОСОБА_7 на
виготовлення державного акта на право
приватної власності на землю.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу
України (в редакції 1990 року), який діяв
на момент придбання позивачкою
домоволодіння, при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюються шляхом: визнання
прав, відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування,
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин (2 жовтня 2000 року),
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

За змістом ст. ст. 75, 76 ЦК Української
РСР позовна давність застосовується
судом, арбітражем або третейським
судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.
Винятки з цього правила, а також
підстави зупинення і перериву перебігу
строків позовної давності
встановлюються законодавством Союзу
РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений
принцип змагальності сторін у
цивільному судочинстві. Відповідно до
ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Заперечуючи проти позову, відповідач
ОСОБА_7 зазначала, що оспорюваний
позивачами державний акт на право
приватної власності на землю від 2
жовтня 2000 року було видано на підставі
відповідного рішення Кодаківської
сільської ради (а.с. 21-23).

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
апеляційний суд дійшов висновку про
відсутність рішення виконкому № 21 від
27 квітня 2000 року щодо затвердження
технічної документації та передачу у
власність відповідача земельної
ділянки розміром 0,345 га без належної
перевірки цих обставин та витребування
відповідних доказів з органів
Державного агентства земельних
ресурсів України. Таким чином, судом не
встановлено фактичні обставини, не
досліджено докази, надані сторонами, та
не надано цим доказам відповідної
правової оцінки. Крім того, на
порушення вимог ст. 214 ЦПК
України суд під час ухвалення рішення
не вирішив питання про застосування
позовної давності.

З огляду на зазначене, рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає
вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
передчасного вирішення спору.
За таких обставин колегія суддів
вважає, що апеляційний суд не
виконав своїх обов'язків, визначених
законом, а тому рішення підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
апеляційний розгляд відповідно до ч. 3
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 5 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. ГончарГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко І.К. ПаріноваСудді:В.І. Амелін