Справа № 541/2329/14-ц
Провадження № 2/541/1035/2014
У Х В А Л А

25 вересня 2014 року.
Миргородський міськрайонний суд
Полтавської області в складі :
головуючого – судді Чернюк В.Д.,

при секретарі Олешко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миргороді справу за
скаргою ОСОБА_1 про скасування
постанови про накладення арешту на
майно боржника та зняття арешту з
майна,-

в с т а
н о в и в :

В вересні 2014 року ОСОБА_1
звернувся в суд з цією скаргою,
посилаючись на те, що 29 серпня 2007 року
державним виконавцем суб’єкта
оскарження накладено арешт на все його
майно і до цього часу такий арешт не
знято, хоча ніяких боргів він не має.

В судовому засіданні заявник свою
скаргу підтримав, просив задовольнити
її, пояснивши, що свого часу був
боржником у виконавчому провадженні
про стягнення з нього аліментів на
утримання дитини. В серпні 2014 року
дізнався про наявність у відповідному
реєстрі відомостей про арешт всього
його майна, накладений державним
виконавцем в межах відповідного
виконавчого провадження. Стверджував,
що станом на 2007 рік ніякого майна він не
мав взагалі, а опис його конкретного
майна не проводився.

Державний виконавець Покас І.В., яка
представляє суб’єкта оскарження на
підставі відповідної довіреності / а.с.
18 /, подану скаргу визнала, зазначивши у
своїх поясненнях, що на даний час у ВДВС
Миргородського міськрайонного
управління юстиції відсутнє будь – яке
виконавче провадження, за яким би
ОСОБА_1 був боржником. За наявними
даними таке провадження щодо цього
боржника знищено за сплином термінів
зберігання.

Заслухавши пояснення заявника та
державного виконавця, дослідивши
надані письмові докази та,
проаналізувавши їх в сукупності, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
скарги з наступних обгрунтувань.

Відповідно до постанови
Миргородського міськрайонного суду
Полтавської області від 02 березня 2000
року до стягнення з заявника ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 підлягали аліменти в
розмірі ? частини всіх видів його
заробітку на утримання малолітнього
сина, починаючи з 01 лютого 2000 року до
повноліття дитини / а.с. 5 /.

Постановою державного виконавця ВДВС
Миргородського міськрайонного
управління ОСОБА_3 від 29 серпня 2007 року
накладено арешт на майно боржника
ОСОБА_1 та заборонено здійснювати
відчуження будь – якого майна, що
належить згаданому боржнику / а.с. 6 /.

Відповідні відомості про такий арешт
внесено до Єдиного реєстру заборон
відчуження об’єктів нерухомого майна /
а.с. 7 /.

Доказів про те, що станом на 29 серпня 2007
року чи на даний час заявник ОСОБА_1 у
своїй власності мав чи має нерухоме
майно, на час розгляду даної скарги
суду не надано.

Згідно до положень ст. 11 частини 2
пункту 5, ст. 57 Закону України „Про
виконавче провадження” державний
виконавець мав право накласти арешт на
майно боржника.

Стаття 50 частина 2 Закону України „Про
виконавче провадження” та пункт 4. 10
Інструкції про проведення виконавчих
дій зобов’язує державного виконавця у
разі закінчення виконавчого
провадження у відповідній постанові
зазначити про зняття арешту,
накладеного на майно боржника.

За довідкою суб’єкта оскарження № 10661
від 11.08.2014 року на виконанні у цьому
відділі ДВС не перебувають виконавчі
документи про стягнення
заборгованості з ОСОБА_1, так само, як і
відсутні відомості щодо накладення
або зняття арешту з майна згаданої
особи станом на 11.08.2014 року / а.с. 4 /.

Статтею 387 ЦПК України імперативно
визначено, що у разі встановлення
обґрунтованості скарги, суд визнає
оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов’язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

У поданій заявником скарзі / а.с. 13 / не
наведено правових обгрунтувань щодо
неправомірності постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 29 серпня 2007 року.
Резолютивна частина скарги, виходячи
із засад диспозитивності, визначених
ст. 11 ЦПК України, не містить вимоги про
визнання конкретних дій чи
бездіяльності державного виконавця
неправомірними, так само, як і вимоги
про покладення конкретного
зобов’язання на державного виконавця
або іншу посадову особу державної
виконавчої служби.

З огляду на викладене та, зважаючи на
диспозицію ст. 387 ЦПК України, суд не
наділений правом знімати арешт з майна
боржника, в тому числі і за умови, що
такий арешт судом не накладався.

З цих підстав суд приходить до
переконання про те, що на даний час
права чи свободи заявника, зважаючи на
зміст його вимог, викладених у скарзі,
суб’єктом оскарження не порушені, а
відтак у задоволенні скарги в цій
редакції слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 386 – 388 ЦПК України, ст.
ст. 1, 11, 50, 57 Закону України “Про
виконавче провадження”, пунктом 4. 10
Інструкції про проведення виконавчих
дій, суд,-

у х в а л и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 від 15
вересня 2014 року відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Полтавської області
через Миргородський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом п’яти днів з дня її
проголошення.

Суддя Миргородського

міськрайонного суду
ОСОБА_4