Справа № 199/9718/13-ц
УХВАЛА

19.02.2014 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Носенко Ю.О.

розглянувши скаргу Державної екологічної інспекції у Дніпропетровській області на дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа.

В обґрунтування скарги посилаючись на те, що Державною екологічною інспекцією у Дніпропетровській області 06.12.2012 року було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №361, відповідно до якої громадянина ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.3 ст. 85 Кодексу України про адміністративне правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. 00 коп. Зазначена постанова листом від 07.02.2012 була направлена до виконання АНД ВДВС ДМУЮ.

29.08.2013 року на адресу Інспекції надійшла постанова державного виконавця АНД ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 від 21.05.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв'язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення.

Заявник вважає зазначену постанову незаконною з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний здійснювати заходи необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документів на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленого виконавчим документом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначається повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Так, в постанові про накладення адміністративного стягнення №361 від06.12.2012 чітко вказано адресу за якою проживає Боржник, а саме: АДРЕСА_1 АНД район.

Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

У постанові про накладення адміністративного стягнення №361 в графі «Працює на посаді» вказано, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем, ц звязку з чим можливо завдяки запитам до органу державної податкової служби за місцем мешкання боржника та звернення до єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців виявити майно, на яке можливо звернути стягнення.

Таким чином державний виконавець АНД ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 не здійснила всіх заходів для всебічного та повного виконання постанови про накладення адміністративного стягнення та прийняла рішення про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Крім того п. 4 постанови про повернення виконавчого документа від 21.05.2013 року визначено, що дана постанова може бути оскаржена до АНД районного суду в 10-ти денний строк з моменту її отримання.

На підставі зазначеного заявник просить визнати дії державного виконавця АНД ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа №361 від 06.12.2012 року стягувачеві від 21.05.2013 року неправомірними; зобовязати державного виконавця АНД ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 прийняти постанову про накладення адміністративного стягнення №361 від 06.12.2012 року до виконання та виконати зазначену постанову в повному обсязі.

У судовому засідання представник заявника ОСОБА_3 скаргу підтримала у повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту скарги, на задоволенні скарги наполягала.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення скарги не заперечувала.

Представник АНД ВДВС ДМУЮ у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив.

Суд, вислухавши представника заявника, представника ОСОБА_1 ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що Державною екологічною інспекцією у Дніпропетровській області 06.12.2012 року було винесено постанову №361 про накладення адміністративного стягнення, відповідно до якої громадянина ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.3 ст. 85 Кодексу України про адміністративне правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. 00 коп. Вказана постанова листом №4-942-5-3 від 07.02.2012 була направлена до виконання АНД ВДВС ДМУЮ.

21 травня 2013 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, у звязку з тим, що майно, що належить боржнику та на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено відповідними положеннями Закону України "Про виконавче провадження", згідно зі статтями 1 та 2 якого виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до вимог ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 6 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження).

Згідно п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки в діях державного виконавця АНД ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 при винесенні 21.05.2013 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві не вбачається порушення норм чинного законодавства та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ч.1 ст.388 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Разом з тим, Закон України «Про судовий збір» містить вичерпний перелік заяв та скарг за подання яких до суду справляється судовий збір. В даному переліку відсутні скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, у звязку з чим суд позбавлений можливості визначити розмір судового збору в даному випадку, а тому судові витрати розподілу не підлягають і відносять на рахунок держави.

Керуючись ч.1 ст.208, 210, 383-387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Державній екологічній інспекції у Дніпропетровській області у вимогах про визнання дій державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: