У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Остапчука Д.О., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа -
Головне управління юстиції у м. Києві,
про виділення частки у спільному майні
подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Апеляційного суду м. Києва
від 13 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась до Подільського
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа -
Головне управління юстиції у м. Києві,
про виділення частки у спільному майні
подружжя.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим,
що між нею та ОСОБА_8 31 серпня 1984 року
був укладений шлюб. Прізвище чоловіка
було змінено на «ОСОБА_8». За час
спільного проживання ними було
придбано: гараж АДРЕСА_3, квартиру
АДРЕСА_1 відповідно до договору
купівлі-продажу від 23 листопада
2004 року, квартиру АДРЕСА_2 відповідно до
договору купівлі-продажу від 25
вересня 1999 року, нежиле приміщення
АДРЕСА_4 відповідно до договору
купівлі-продажу від 11 травня 2005 року,
67/100 частин від нежитлових будівель (літ
А, Б, В, Д, Е, Ж) площею 4 179,60 кв м, що
знаходяться по АДРЕСА_5, нежитлове
приміщення 1,2 - їдальня, площею 189,4 кв м,
що знаходиться по АДРЕСА_5, приватне
підприємство «Фірма «Відродження», що
знаходиться по вул. Турівській, 32 в м.
Києві, статутний капітал якого
становить 292 557,00 грн, автомобіль марки
«Крайслер 300С», д. н. НОМЕР_1, 2005 року
випуску.

З 2000 року позивачка проживала за
кордоном, де проживав її син. Однак з
ОСОБА_9 відносини не припинялись, він по
кілька разів в рік приїздив до неї, вони
проживали разом у будинку сина, їздили
разом на курорти, святкували ювілеї,
зустрічались у друзів.

У березні 2012 року позивачка дізналась
від брата чоловіка - ОСОБА_6, що ОСОБА_9
помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Тоді ж вона
дізналась, що її чоловік в 2005 році
таємно від усіх родичів і позивачки
розлучився з нею та уклав шлюб зі
ОСОБА_5

30 липня 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
нотаріуса про прийняття спадщини та
дізналась, що крім неї заяви про
прийняття спадщини подали ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Крім того, як стало
відомо позивачці, 05 листопада 2008 року
ОСОБА_9 склав заповіт та включив в
перелік майна, яке підлягає
спадкуванню, і спільне майно подружжя.

Позивачка зазначає, що договір про
поділ майна подружжя чи виділення
часток у спільному майні між нею та
ОСОБА_9 не укладався.

Оскільки спільне майно подружжя було
повністю включено в заповіт і право
позивачки на отримання свідоцтва про
право власності на частку у спільному
майні подружжя не визнається одним із
спадкоємців - ОСОБА_5, тому
звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 14 лютого 2014 року позов
задоволено частково. Визнано в порядку
поділу спільного майна подружжя за
ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину
гаражного боксу АДРЕСА_3 в
гаражно-будівельному кооперативі
«Лівобережний-1»; на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_2 (загальна площа 51,8 кв м, жила
площа 30,3 кв м); на 1/8 частину нежилого
приміщення та нежилих будівель площею 4
179,6 кв м (літ. Д, Е, Ж - 1 516,9 кв м; літ. Б - 1
647,2 кв м, літ. В - 34,7 кв м, нежиле
приміщення в літ. А - 980,8 кв м) по АДРЕСА_5;
на Ѕ частину статутного капіталу ПП
«Фірма «Відродження». В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
13 травня 2014 року рішення суду першої
інстанції, в частині задоволення
позовних вимог скасовано, та в цій
частині ухвалено нове про відмову в
задоволенні позовних вимог. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

ОСОБА_11, не погоджуючись з даним
судовим рішенням апеляційної
інстанцій подала касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просить його
скасувати, та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Колегією суддів встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
суду, обґрунтовано викладених в
мотивувальних частинах оскаржуваних
рішень.

Судом апеляційної інстанції повно
встановлені фактичні обставини справи
на основі об'єктивної оцінки наданих
сторонами доказів та вірно застосовані
норми матеріального та процесуального
права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку
законності та обґрунтованості рішення
місцевого суду. Належним чином
перевірив встановлені судом фактичні
обставини справи з урахуванням
зібраних доказів та прийшов до
обґрунтованого висновку щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позовних, у зв'язку з чим
правильно скасував рішення місцевого
суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, апеляційний суд обґрунтовано
виходив із недоведеності позовних
вимог, оскільки рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 13 травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_4 із
січня 2000 року фактично припинили шлюб,
а тому ОСОБА_9 набув право власності на
нежиле приміщення та нежилі будівлі,
площею 4 176,6 кв м по АДРЕСА_5 протягом
2002-2004 років, тобто після припинення
шлюбних відносин, а тому відсутні
правові підстави вважати вказане майно
спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, не підлягає поділу статутний
фонд ПП «Фірма «Відродження», оскільки
з моменту передачі грошових коштів до
статутного фонду - вони є майном
приватного підприємства, яке не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Що стосується поділу квартири АДРЕСА_2
та гаражного боксу АДРЕСА_3, то суд
апеляційної інстанції прийшов до
правильного висновку, щодо відмови в
задоволенні позовних вимог в цій
частині, оскільки ОСОБА_4 пропустила
строк звернення до суду з вказаним
позовом та на застосуванні наслідків
якого наполягала ОСОБА_5

За таких обставин, правові підстави для
скасування оскаржуваного рішення
відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від
13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова Д.О.
Остапчук