У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Коротуна В.М.,Попович О.В.,
Ступак О.В.,Штелик С.П., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
прокурора Балаклавського району м.
Севастополя в інтересах держави в
особі Севастопольської міської ради до
ОСОБА_6, третя особа - обслуговуючий
кооператив «Дачно-будівельний
кооператив «Горний-2», про визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку та
витребування з незаконного володіння
земельної ділянки, за касаційною
скаргою першого заступника прокурора
м. Севастополя на рішення
апеляційного суду м. Севастополя від
14 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Прокурор Балаклавського району м.
Севастополя в інтересах держави в
особі Севастопольської міської ради
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6,
третя особа - обслуговуючий кооператив
«Дачно-будівельний кооператив
«Горний-2», про визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку та витребування з
незаконного володіння земельної
ділянки.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що розпорядження
Севастопольської міської державної
адміністрації від 29 березня 2010 року за
№ 825-р громадянам України - членам
обслуговуючому кооперативу
«Дачно-будівельний кооператив
«Горний-2» передано у власність
земельні ділянки загальною площею 17 га
для індивідуального дачного
будівництва, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1. Відповідачу на
підставі вказаного розпорядження
видано державний акт серії ЯИ №
067170 від 27 квітня 2010 року на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий № :58:002:0602, площею 0,1000
га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 з
цільовим призначенням - для
індивідуального дачного будівництва.

Посилаючись на те, що рішень про
передачу ОСОБА_6 земельної ділянки, на
яку видано державний акт, зазначеним
розпорядженням не приймалося і заяв з
цих питань відповідачем до
адміністрації не подавалося, чим
порушено статті 81, 116, 118 Земельного
кодексу України, позивач просив суд
визнати недійсним державний акт на
право власності на спірну земельну
ділянку та витребувати її з
незаконного володіння ОСОБА_6

Заочним рішенням Балаклавського
районного суду м. Севастополя від 01
серпня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт серії
ЯИ № 067170 від 27 квітня 2010 року на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий №
:58:002:0602, площею 0,1000 га, розташовану
за адресою: АДРЕСА_2, який видано на
ім'я ОСОБА_6.

Витребувано з незаконного володіння
ОСОБА_6 на користь держави в особі
Севастопольської міської ради
земельну ділянку кадастровий №
:58:002:0602, площею 0,1000 га, розташовану
за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 14 листопада 2013
року скасовано заочне рішення
Балаклавського районного суду
м. Севастополя від 01 серпня 2013 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду м. Севастополя від 14
листопада 2013 року і залишення в силі
заочного рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Судами встановлено, що розпорядженням
Севастопольської міської державної
адміністрації від 29 березня 2010 року за
№ 825-р громадянам України - членам
обслуговуючому кооперативу
«Дачно-будівельний кооператив
«Горний-2» передано у власність
земельні ділянки загальною площею 17 га
для індивідуального дачного
будівництва, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного розпорядження
ОСОБА_6 видано державний акт серії ЯИ №
067170 від 27 квітня 2010 року на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий № :58:002:0602, площею 0,1000
га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 з
цільовим призначенням - для
індивідуального дачного будівництва.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив, зокрема, з того, що
отримання відповідачем спірної
земельної ділянки відбулось з
порушенням вимог земельного
законодавства і без дотримання вимог
статей 116, 118 ЗК України, оскільки ОСОБА_6
особисто не звертався до компетентних
органів з клопотанням про одержання
ним у власність відповідної земельної
ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що право
на отримання земельних ділянок
відповідно до розпорядження
Севастопольської міської державної
адміністрації № 825-р від 29 березня 2010
року було реалізоване без порушення
чинного законодавства обслуговуючим
кооперативом «Дачно-будівельний
кооператив «Горний-2» в інтересах
членів кооперативу, у тому числі
ОСОБА_6. Також, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги про визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку не підлягають
задоволенню без визнання недійсним
рішення відповідного компетентного
органу, на підставі якого видано
оскаржений державний акт.

Проте, з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає з
огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 116 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом (частина
перша статті 126 ЗК України в редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин).

Статтею 118 ЗК України визначено порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами. Так, відповідно до
частин першої, другої, шостої - дев'ятої
цієї статті (у редакції, яка була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин) громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
індивідуального дачного будівництва у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідної
районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада
розглядає клопотання у місячний строк
і дає дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Розроблений проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
подається Комісії з розгляду питань,
пов'язаних з погодженням документації
із землеустрою (далі - Комісія). Комісія
протягом трьох тижнів з дня одержання
проекту надає відповідному органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування свій висновок щодо
погодження проекту або відмови у його
погодженні. У разі якщо проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації, погоджений проект
подається Комісією до відповідного
органу земельних ресурсів для
здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
двотижневий строк з дня отримання
погодженого проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

З матеріалів справи вбачається, що
рішення про передачу земельних ділянок
у власність громадянам приймалось за
завою обслуговуючого кооперативу
«Дачно-будівельний кооператив
«Горний-2» та на підставі проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, який також розроблений за
заявою кооперативу.

Таким чином, заслуговують на увагу
доводи касаційної скарги відносно
того, що ОСОБА_6, на ім'я якого видано
спірний державний акт про право
власності на землю, не звертався до
компетентного органу з особистим
клопотанням (заявою) про передачу
визначеної земельної ділянки у його
власність, а оформлення права
власності на землю за відповідачем
відбулось у порушення вимог земельного
законодавства.

Крім того, частина перша статті 15
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) закріплює право кожної особи
на захист свого права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Положення цієї статті базуються на
нормах Конституції України, які
закріплюють обов'язок держави
забезпечувати захист: прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання (стаття 13), захист прав і
свобод людини і громадянина судом
(частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких припинення
правовідношення та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці другому пункту 2
постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», виходячи з положень
статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30,
87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161,
210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,
статті 15 ЦПК України, статті 12
Господарського процесуального кодексу
України судам підвідомчі (підсудні)
справи за заявами, зокрема, з приводу
володіння, користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Отже, державні акти на право власності
на земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на
право власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав у судовому
порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-33цс13 від 22 травня 2013 року.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції у порушення статей 213, 214, 303,
316 ЦПК України на зазначене уваги не
звернув, не в повній мірі визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню, не перевірив та не
спростував доводи позивача
відносно того, що оформлення права
власності на землю за ОСОБА_6
відбулось у порушення вимог статей 116,
118 ЗК України.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду м. Севастополя від
14 листопада 2013 року підлягає
скасуванню з підстав, передбачених
статтею 338 ЦПК України, з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 12 Закону України від
15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» цивільна справа
передається на розгляд до апеляційного
суду м. Києва.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу першого заступника
прокурора м. Севастополя задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 14 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 12 Закону України від
15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» цивільна справа
передається на розгляд до апеляційного
суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик