У х в а л а

20 жовтня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Закропивного
О.В., Мазур Л.М.,Савченко В.О.,

розглянувши заяву публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» про визнання наказу
про звільнення і запису в трудовій
книжці недійсними, визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») про визнання наказу про
звільнення і запису у трудовій книжці
недійсними, визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що
за період її роботи у банку відповідач
неодноразово порушував відносно неї
законодавство про працю, у зв'язку з чим
вона 05 вересня 2011 року подала
відповідну заяву про порушення
трудового законодавства і умов праці
та про звільнення її з роботи на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Отримавши трудову книжку, дізналась, що
її звільнено з займаної посади за ст. 38
КЗпП України за власним бажанням. З
урахуванням уточнених позовних вимог,
позивачка просила визнати наказ про
звільнення її з роботи за власним
бажанням та запис у трудовій книжці
незаконними, поновити її на посаді
керівника центру персонального
обслуговування індивідуальних
клієнтів №2 м. Донецька ПАТ КБ
«ПриватБанк», стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
3 000 грн на відшкодування моральної
шкоди.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 10 червня 2013 року відмовлено
ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 12 лютого 2014 року
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Макіївки Донецької області від
10 червня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов задоволено.
Визнано недійсним наказ від 19 вересня
2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади
керівника центру персонального
обслуговування індивідуальних
клієнтів №2 м. Донецька ПАТ КБ
«Приватбанк» за власним бажанням.
Визнано недійсним запис у трудовій
книжці від 19 вересня 2011 року про
звільнення за власним бажанням за ст. 38
КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на
посаді керівника центру персонального
обслуговування індивідуальних
клієнтів №2 м. Донецька ПАТ КБ
«Приватбанк». Стягнуто з ПАТ КБ
«ПриватБанк» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 138 312 грн та 3 000 грн
моральної шкоди. Вирішено питання про
судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 02 липня 2014 року,
касаційну скаргу ПАТ КБ
«Приватбанк» відхилено. Рішення
апеляційного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява ПАТ
КБ «Приватбанк» про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 липня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм закону, що потягло ухвалення
різних за змістом рішень у подібних
правовідносинах, зокрема ст. ст. 233, 235
КЗпП України.

Як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
рішення Верховного Суду України від 17
вересня 2008 року у справі про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди; ухвалу
Верховного Суду України від 26 серпня 2008
року у справі про поновлення на роботі.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року
«Про судову практику застосування
статей 353-360 ЦПК України» заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах із підстави, передбаченої
п. 1 ч.1 статті 355 ЦПК, може бути
подана за сукупності таких умов: судом
(судами) касаційної інстанції при
розгляді двох або більше справ
неоднаково застосовано одні й ті самі
норми матеріального права; справи
стосуються спорів, які виникли з
подібних правовідносин; має місце
ухвалення різних за змістом судових
рішень судом (судами) касаційної
інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Судова колегія вважає, що зі змісту
доданих до заяви рішень Верховного
Суду України, на які заявник
посилається на підтвердження
неоднакового застосування норм
матеріального права, не вбачається, що
при розгляді вказаної справи
встановлені судом фактичні обставини,
які мають значення для вирішення
спорів, є тотожними у порівнянні зі
справою в якій постановлена ухвала про
перегляд якої подано заяву, а,
відповідно, правовідносини між
сторонами, які брали участь у розгляді
справ подібні, і мало місце неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом рішень.

Само по собі посилання заявника на
неправильне застосування норм
матеріального права при відсутності
рішень суду (судів) касаційної
інстанції в яких має місце неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах не може бути підставою
для допуску справи до провадження
Верховного Суду України.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 354, 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_1
до публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання наказу про звільнення і
запису в трудовій книжці недійсними,
визнання звільнення незаконним,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за заявою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 липня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Т.П.
Дербенцева

О.В.
Закропивний

Л.М. Мазур

В.О.
Савченко