Провадження № 2/522/762/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року Приморський
районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_1,
органу опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання договору
дарування удаваним, переведення прав
та обов'язків покупця по договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на 174/2000 частини квартири, та
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом виселення та
вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в
подальшому уточнивши його, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_1,
органу опіки та піклування ПРА ОМР, та
просить визнати удаваним договір
дарування 174/2000 частин п'ятикімнатної
квартири спільного заселення АДРЕСА_1,
укладений 06 грудня 2002 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_1 та зареєстрований в
реєстрі під №2013, а вказану угоду
визнати договором купівлі-продажу;
перевести права та обов'язки покупця за
договором купівлі-продажу з ОСОБА_4 на
ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_2 право
власності на 174/2000 частини
п'ятикімнатної квартири спільного
заселення АДРЕСА_1; усунути перешкоди в
користуванні власністю ОСОБА_8 шляхом
виселення з 174/2000 частин вказаної
квартири ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, та вселити у вказану частину
квартири ОСОБА_2

Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що за
час спільного подружнього життя з
ОСОБА_3 з 29 жовтня 1993 року по 17 січня 2000
року вони проживали в кімнаті
загальною пл. 21, 1 кв. м. в квартирі
АДРЕСА_1. У вказаній квартирі ще
проживали ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, які займали житлову площу 63, 74
кв. м. Після розірвання шлюбу в 2000 році,
згідно з рішенням Центрального
районного суду м. Одеси від 26 листопада
2001 року за нею було визнано право на
житлову площу в розмірі 21, 1 кв. м. в
рівних частках з ОСОБА_3 25 листопада 2001
року ОСОБА_3 виписався з вищевказаної
квартири, у зв'язку придбанням іншого
житла, а 06 грудня 2002 року, без відома
позивачки, уклав з ОСОБА_4 договір
дарування, за яким 174/2000 частини
вказаної квартири передав їй у
власність.

ОСОБА_2 вважає, що вищевказаний договір
є удаваним, оскільки в результаті його
укладення ОСОБА_4 було передано ОСОБА_3
кошти в розмірі 10 600, 00 грн., а тому такий
договір слід вважати договором
купівлі-продажу. Крім того, також
вважає, що має привілейоване право на
придбання ? частини кімнати ОСОБА_3, так
як друга половина належить їй. Тому,
просить перевести на неї права та
обов'язки покупця по договору
купівлі-продажу від 06 грудня 2002 року.
Позивачка також зазначила, що ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є
співвласниками 678/1000 частин квартири
АДРЕСА_1, неправомірно займають житлову
кімнату загальною пл. 21, 1 кв. м., тому
просить також усунути їй перешкоди у
користуванні вказаною кімнатою шляхом
їх виселення.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник підтримали позовні вимоги
у повному обсязі та просили їх
задовольнити, надали пояснення
аналогічні обставинам, викладеним у
позовній заяві.

ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав
позовні вимоги ОСОБА_2, та вказав, що не
заперечує проти того, щоб перевести
права покупця з ОСОБА_4 на ОСОБА_2 та
отримати від позивачки кошти за свою
частину кімнати.

Відповідачі ОСОБА_4, та ОСОБА_5, який діє
в своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_6, у судовому засіданні
заперечували проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 та вказали, що їм,
а також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві
спільної часткової власності належить
678/1000 частин квартири АДРЕСА_1. На
підставі договору дарування від 06
грудня 2002 року ОСОБА_3 передав у
власність ОСОБА_4 174/2000 частин вказаної
квартири, в якій до цього часу проживає
їх сім'я. Також вказали, що на момент
укладення вказаного договору їм не
було відомо, що інша частина кімнати
належала на праві власності також і
ОСОБА_2, тому передали ОСОБА_3 грошову
суму в розмірі 10 600, 00 грн. за 174/1000
частини квартири. Позивачка з 2000 року
не проживає в спірній квартирі, не
користується нею та не оплачує
комунальні послуги. В житлі ОСОБА_2 не
має потреби, оскільки проживає в
приватному будинку. В подальшому,
ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи
за її відсутності.

ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином.

Приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_1 в судове
засідання не з'явилась, про час та місце
розгляд справи повідомлялась належним
чином. До суду надійшла заява про
розгляд справи за її відсутності.
Вимоги ОСОБА_2 вважає необґрунтованими
та зазначає, що договір дарування від 06
грудня 2002 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 був посвідчений з дотриманням
всіх вимог чинного законодавства, тому
немає жодних підстав вважати такий
договір удаваним.

Представник органу опіки та піклування
ПРА ОМР в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, суд
вважає позовні вимоги ОСОБА_2
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло,
виданого УЖКГ виконкому Одеської
міської ради народних депутатів №7-19277
від 11 жовтня 2002 року та відповідного
розпорядження органу приватизації
№167700 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на
праві спільної часткової власності
174/1000 частин комунальної квартири
АДРЕСА_1, що складає 35, 4 кв. м. загальної
площі квартири (Т. 2, а. с. 186, 187).

Відповідно до технічного паспорту від
05 листопада 2002 року (Т. 2, а. с. 75) виданого
ОМБТІ та РОН на ім'я ОСОБА_3Ф та ОСОБА_2
174/1000 квартири АДРЕСА_2 складає житлова
кімната площею 20, 1 кв. м., самостійна
кухня площею 9, 1 кв. м., а також 174/1000
підсобних приміщень загального
користування, туалету площею 0, 8 кв. м.
та двох коридорів площею 5, 4 кв. м. та 20, 7
кв. м. (Т. 2, а. с. 7-9).

Співвласниками іншої частини
вищевказаної квартири є ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, яким на праві спільної
часткової власності належить 678/1000
частин комунальної квартири, що
складає 127, 1 кв. м. загальної площі, на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого УЖКГ виконкому
Одеської міської ради народних
депутатів №7-3927 від 22 вересня 1994 року та
відповідного розпорядження органу
приватизації №47910 (Т. 2, а. с. 180, 181).

Також встановлено, що відповідно до
технічного паспорту від 27 липня 2003 року
(Т. 2, а. с. 326) власником 148/1000 частин
вищевказаної комунальної квартири,
жилою площею 15, 8 кв. м., є ОСОБА_9 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 22 вересня 1994 року, видане
УЖКГ виконкому Одеської міської ради
народних депутатів за №7-3928.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 17 січня 2000 року, згідно з
рішенням Центрального районного суду
м. Одеси від 26 листопада 2001 року (Т. 2, а.
с. 17) за позивачкою було визнано право
на житлову площу в розмірі 21, 1 кв. м. в
рівних частках з ОСОБА_3 Дане рішення
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 30 травня 2002 року залишено
без змін (Т. 2, а. с. 20).

25 листопада 2001 року ОСОБА_3 виписався з
вищевказаної квартири, у зв'язку
придбанням іншого житла. 21 вересня 2002
року ОСОБА_4 запропонувала ОСОБА_3
купити його частину квартири за 10 600, 00
грн., внаслідок чого між ними був
укладений договір завдатку,
зареєстрований приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_1 піж №1104 на суму 5 300, 00
грн., з ціллю подальшого оформлення
договору купівлі-продажу на зазначену
частину квартири.

Згодом ОСОБА_3 були передані ще 5 300, 00
грн. У судовому засіданні ОСОБА_3
підтвердив, що отримав від сім'ї ОСОБА_4
10 600, 00 грн. за придбання його частини
кімнати. Однак, договір купівлі-продажу
квартири укладений не був.

Натомість, 06 грудня 2002 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 був укладений договір
дарування, згідно з яким останній
подарував ОСОБА_4 174/2000 частин квартири
спільного заселення АДРЕСА_1 (Т. 4, а. с.
83). Вказаний договір був посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_1
та зареєстрований в реєстрі під №2013.
Після цього сім'я ОСОБА_4 встановила в
подарованій ОСОБА_3 кімнаті
перегородку.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР в редакції
1963 року за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.
Дарування громадянами майна державним,
кооперативним або іншим громадським
організаціям може бути обумовлено
використанням цього майна для певної
суспільно корисної мети.

В подальшому, рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2003
року (Т. 2, а. с. 36) вищезазначений договір
дарування від 06 грудня 2002 року був
визнаний недійсним. Тому, вимоги ОСОБА_2
про визнання договору дарування 174/2000
частин п'ятикімнатної квартири
спільного заселення АДРЕСА_1, укладений
06 грудня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
удаваним, є безпідставними.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
також безпідставними вимоги позивачки
в частині переведення права та
обов'язки покупця та визнання за нею
право власності на 174/2000 частини
п'ятикімнатної квартири спільного
заселення АДРЕСА_1.

Судом не заперечується той факт, що
ОСОБА_2 належить на праві власності на
174/2000 частини комунальної квартири
АДРЕСА_3, тому вона відповідно має право
на користування вищевказаною частиною
квартири.

Однак, згідно висновку ОНДІСЕ судової
будівельно-технічної експертизи №6432
від 15 липня 2003 року (Т. 2, а. с. 5-6),
розділити спірну житлову кімнату
площею 15, 26 кв. м. (згідно технічного
паспорту приміщення « 7» є жилою
кімнатою площею 20, 1 кв. м., з двома
віконними прорізами) в комунальній
квартирі АДРЕСА_3 на дві рівні частини
не представляється можливим.

Оскільки у судовому засіданні
доведено, що спірна кімната є
неподільною, то, на думку суду, питання
про встановлення способу користування
даною кімнатою повинно бути вирішено
шляхом звернення сторін до суду з
відповідними позовними вимогами.

До того ж, жодна зі сторін не заявляла
клопотання про призначення експертизи
для визначення ринкової вартості 174/2000
частин спірної кімнати. Вимоги про
стягнення з відповідачів ОСОБА_2
ринкової вартості даної кімнати, або
про стягнення такої вартості з сім'ї
ОСОБА_4 на користь позивачки, також не
заявлялись, тому судом не розглядались.

Таким чином, суд вважає також
необґрунтованими вимоги позивачки в
частині усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення з 174/2000 частин вказаної
квартири ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, та вселення у вказану частину
квартири ОСОБА_2

У судовому засіданні доведено, що
позивачка починаючи з 2001 року не
проживає в спірній квартирі, не сплачує
комунальні послуги за неї, та мешкає по
АДРЕСА_4 в приватному будинку.

В спірній кімнаті сім'єю ОСОБА_7 за
власні кошти був здійснений ремонт, на
який були витрачені значні кошти, а
також погашена заборгованість за
комунальні послуги.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватись та розпоряджатись своєю
власністю.

Згідно ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

За ст. 321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є
неподільною;спільне володіння і
користування майном є неможливим; таке
припинення не завдасть істотної шкоди
інтересам співвласника та членам його
сім'ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а згідно
ст. 16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено право на
справедливий суд, зокрема кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру.

Виходячи з вищевикладеного, повно та
всебічно дослідивши матеріали
цивільної справи, вислухавши думки
сторін, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_2 є необґрунтованими та такими, що
не знайшли свого підтвердження у
судовому засіданні.

Керуючись ст. 41 Конституції України, п.
10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», ст. ст. 215, 319, 321,
365 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 88,
169, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_1,
органу опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання договору
дарування удаваним, переведення прав
та обов'язків покупця по договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на 174/2000 частини квартири, та
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом виселення та
вселення, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги через Приморський
районний суд м. Одеси протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Ю.Б. Свячена