Номер провадження: 22-ц/785/7056/14
Головуючий у першій інстанції Кочко В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою головного
управління пенсійного фонду України в
Одеській області до ОСОБА_3 (треті особи
головне управління державної
казначейської служби України в
Одеській області, національний
університет «Одеська юридична
академія») про стягнення витрат за
період навчання за апеляційною скаргою
Лагунова Віктора Івановича (в
інтересах головного управління
пенсійного фонду України в Одеській
області) на рішення Овідіопольського
районного суду Одеської області від 18
червня 2014 року,

встановила:

08 квітня 2014 року головне управління
пенсійного фонду України в Одеській
області звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення суми витрат за
період 2008-2013 року навчання в
національному університеті «Одеська
юридична академія».

В судовому засіданні:

- представник позивача позовні
вимоги підтримав;

- відповідач в судове засідання не
з'явилась;

- представник відповідача проти
задоволення позовних вимог
заперечував;

- представник третьої особи
головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області позовні вимоги вважав
такими, що підлягають задоволенню;

- представник третьої особи
Національного університету «Одеська
юридична академія», у судове засідання
не з'явився, надав до суду заяву, у якій
просив справу розглянути без його
участі.

Рішенням Овідіопольського
районного суду Одеської області від 18
червня 2014 року у задоволенні позовних
вимог головного управління Пенсійного
фонду України в Одеській області
відмовлено.

В апеляційній скарзі Лагунов В.І. (в
інтересах головного управління
пенсійного фонду України в Одеській
області) просить вищевказане рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог головного
управління в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаного позову суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
наступного.

01 серпня 2008 року між національним
університетом «Одеська юридична
академія» та студентом ОСОБА_3 було
укладено договір про підготовку
студента, як фахівця з вищою освітою
згідно з навчальними планами та
програмами вимогами кваліфікаційних
характеристик фахівця за
спеціальністю право на
соціально-правовому факультеті,
освітньо-кваліфікаційного рівня
«бакалавр» для роботи в органах
пенсійного фонду України.

25 липня 2012 року між сторонами було
укладено договір про підготовку
фахівця освітньо-кваліфікаційного
рівня «спеціаліст» за спеціальністю
«правознавство».

Відповідно до службової записки ПФУ
від 30 жовтня 2013 року, 24 вересня 2013 року
відбувся конкурс на займання вакантних
посад начальника відділу ВББО КВК -
головного бухгалтера та головного
спеціаліста відділу персоніфікованого
обліку інформаційних систем та мереж
управління.

За результатами конкурсу ОСОБА_3 була
рекомендована начальником управління
на посаду головного спеціаліста
відділу персоніфікованого обліку
інформаційних систем та мереж
управління.

У зв'язку з відмовою ОСОБА_3 зайняти
зазначену вище посаду, позивач
звернувся до суду з дійсним позовом.
Однак у позовних вимогах не зазначив,
яку саме суму необхідно стягнути з
відповідача за період навчання з 2008
року по 2013 рік.

Як вбачається з листа національного
університету «Одеська юридична
академія», надання даних щодо вартості
навчання одного студента за державним
замовленням або відповідних
довідок-розрахунків вартості навчання
та кошторису витрат на підготовку
одного студента вбачається неможливим.

На підставі того, що зміст позовних
вимог позивача не є чітким, сума, яка
підлягала б стягненню за навчання не
визначена, районний суд правомірно
відмовив у задоволенні вищевказаного
позову.

При цьому, судова колегія зазначає
наступне.

Згідно до ст. 53 Конституції України,
держава забезпечує доступність та
безоплатність вищої освіти в державних
і комунальних навчальних закладах.

Відповідно до ст. 43 Конституції
України, кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці
забороняється. Не вважається
примусовою працею військова або
альтернативна (невійськова) служба, а
також робота чи служба, яка виконується
особою за вироком чи іншим рішенням
суду або відповідно до законів про
воєнний і про надзвичайний стан.

Конвенція Міжнародної організації
праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову
працю», що набула чинності для України
10 серпня 1956 року зобов'язує держави не
допускати примусової праці. Згідно зі
статтею 1 Міжнародної Конвенції "Про
скасування примусової праці" № 105, що
ратифікована Законом України від 05
жовтня 2000 року № 2021-ІІІ, держава
зобов'язується скасувати обов'язкову
працю і не вдаватися до будь-якої її
форми як метод мобілізації і
використання робочої сили для потреб
економічного розвитку.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 52
Закону України "Про освіту", випускники
вищих навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 992 від 22 серпня 1996 року затверджено
порядок працевлаштування випускників
вищих навчальних закладів, підготовка
яких здійснювалась за державним
замовленням.

П. 14 зазначеного вище порядку
встановлює, що у разі неприбуття
молодого фахівця за направленням або
відмови без поважної причини
приступити до роботи за призначенням,
звільнення його з ініціативи
адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до Закону України «Про вищу
освіту», основним завданням, що стоїть
перед вищими навчальними закладами, є
здійснення освітньої діяльності, яка
забезпечує підготовку фахівців
відповідних освітньо-кваліфікаційних
рівнів. Цей закон не містить умов про
обов'язковість трирічного
відпрацювання та відшкодування у
встановленому порядку до державного
бюджету вартості навчання. Не
зазначено у законі і той факт, що вищий
навчальний заклад зобов'язаний
гарантувати випускникові його
працевлаштування, у обов'язки вищого
навчального закладу входить сприяння
працевлаштуванню своїх випускників.

Таким чином, ст. 52 Закону України "Про
освіту" та порядок працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 22 серпня 1996 року № 992, за своїм
змістом суперечать Конституції
України, Міжнародній Конвенції "Про
скасування примусової праці" та ст. 56
Закону України "Про вищу освіту".

Рішенням Конституційного Суду України
від 04 березня 2004 року у справі про
доступність та безоплатність освіти
визначено, що безоплатність вищої
освіти у державних і комунальних
навчальних закладах необхідно
розуміти як можливість здобуття освіти
у цих закладах без оплати, тобто без
внесення плати у будь-якій формі за
освітні послуги.

Безоплатність вищої освіти означає, що
громадянин має право здобути її
відповідно до стандартів вищої освіти
без внесення плати в державних і
комунальних навчальних закладах на
конкурсній основі в межах обсягу
підготовки фахівців для
загальносуспільних потреб (державне
замовлення).

Обов'язковість відпрацювання або
відшкодування вартості навчання
випускником вищого навчального
закладу призводить до порушення
конституційного права громадян на
працю, що вільно обирається
громадянином або на яку він вільно
погоджується (ч. 1 ст. 43 Конституції
України) та права на безоплатність
вищої освіти в державних і комунальних
навчальних закладах (ст. 53 Конституції
України).

Через відсутність механізму, який
би зобов'язав випускника вищого
навчального закладу, підготовка якого
здійснювалась за державним
замовленням, відшкодувати до
державного бюджету вартість навчання
та компенсувати замовникові всі
понесені витрати за договором, будь-які
матеріальні претензії до нього є
неправомірними.

Із викладеного вище вбачається, що
суд першої інстанції при ухваленні
рішення по даній справі врахував
положення ст. 6 Конвенції про захист
прав і основних свобод людини щодо
того, що кожна людина при визначенні її
громадянських прав і обов'язків має
право на справедливий судовий розгляд.

Згідно зі ст.ст. 1, 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року, суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року та
практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог статей 57 - 60
ЦПК.

Судова колегія вважає, що позивач
не довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу за ст. 10 ЦПК
України.

На підставі всього вищевикладеного,
судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Лагунова Віктора
Івановича (в інтересах головного
управління пенсійного фонду України в
Одеській області) - відхилити.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 18 червня 2014
року по цивільній справі за позовною
заявою головного управління
пенсійного фонду України в Одеській
області до ОСОБА_3 (треті особи головне
управління державної казначейської
служби України в Одеській області,
національний університет «Одеська
юридична академія») про стягнення
витрат за період навчання - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко