Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року
м.Донецьк

Київський районний суд м. Донецька у
складі:

головуючого судді - Чудопалової С.В.,

при секретарі - Чигрінової І. А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до
Територіальної громади Київської
районної у м. Донецьку ради, ОСОБА_4 про
визнання права власності в порядку
спадкування та зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа приватний
нотаріус Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору дарування квартири
недійсним,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду
з позовом до Територіальної громади
Київської районної у м. Донецьку ради,
ОСОБА_4 про визнання права власності в
порядку спадкування.

В судовому засіданні представники
позивача підтримали доводи викладені
у позові та надали пояснення, що 27.12.12р.
ОСОБА_6 прийняв у дарунок квартиру
АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування, посвідчений 27 грудня 2012
року приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий номер 4493. Даний договір він
не зареєстрував в БТІ, оскільки з 25.12.12р.
БТІ не приймало документ на реєстрацію,
у віділі державної реєстрації прав не
нерухоме майно реєстраційної служби
Ворошолиловського районного
управління юстиції зареєструвати не
встиг. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після
його смерті відкрилась спадщина на
квартиру за адресою АДРЕСА_1.
Спадкоємцем за законом відносно даної
квартири за заповітом є ОСОБА_3, дружина
померлого. У встановлений законом
строк вона звернулася із заявою про
прийняття спадщини. Але нотаріус
відмовив у оформленні свідоцтва,
оскільки договір дарування не
зареєстрований у відлілу державної
реєстрації прав не нерухоме майно
реєстраційної служби
Ворошолиловського районного
управління юстиції м.Донецька.

Просили визнати за ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом після
смерті чоловіка ОСОБА_6 Щодо позовних
вимог ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним надали
заперечення та пояснили, що вважають
їх необгрунтованими оскільки,
укладаючи договір дарування ОСОБА_4
перебувала в дієздатному стані , про що
нотаріусом зазначено в договорі, і вона
добре розуміла свої дії. Зі змісту
договору вбачається , що сторони
домовилися , що під передачею квартири
за цим договором вважається символічна
передача речей. Прийняття
обдаровуваним документів, які
підтверджують право власності на
квартиру , технічної документації на
неї, інших документів, які
підтверджують належність йому
предмета договору та ключів-є
прийняттям подарунка. Вони також
підтвердили, що під час нотаріального
посвідчення договору, ОСОБА_4 передала
ОСОБА_6 ключі від квартири, технічний
паспорт на квартиру , єдину
розрахункову книжку, і усвідомлюють що
цим актом підтверджена передача
квартири обдаровуваному і прийняття
обдаровуваним дарунку. Крім того
посилання відповідача ОСОБА_4 на
визнання правочину фіктивним не
підлягає задоволенню, оскільки не
доведено наявність умислу всіх сторін
правочину. Також обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, що
також не доведено.

Відповідач ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа
приватний нотаріус Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору дарування
квартири недійсним, мотивуючи свої
вимоги наступним, їй на праві
власності належить однокімнатна
квартира АДРЕСА_1, згідно договору
купівлі-продажу від 04.04.1996 р.. Місце
проживання (прописка) у квартирі
зареєстровано з травня 1996 року. Дана
квартира являється її єдиним житлом
і окрім неї там ніхто не
зареєстрований. Інших об'єктів
житлової нерухомості у її власності
не перебуває, крім того у неї є свій
рідний син, навіть якому вона не
переоформлювала квартиру і котрий у
відповідний час має тільки
спадкувати за нею майно. Вона увесь
час забезпечує господарське
утримання квартири і сплачує
відповідні комунальні платежі. Також
зазначила, що у неї на руках
знаходяться ключі від квартири,
технічний паспорт БТІ на квартиру та
єдина книжка на оплату комунальних
послуг.

В період часу між груднем 2012 р.
і жовтнем 2013 р. їй було не відомо
про існування будь-яких осіб, котрі б
мали права власності на зазначену
квартиру і вчинили які-небудь дії з
приводу його належної державної
реєстрації.

04 лютого 2014 року виявилася
наявність договору дарування даної
квартири, за яким вона нібито
подарувала цю квартиру ОСОБА_6, який
був її племінником . Рідний син ОСОБА_4
в даний час проживає в Республіці
Казахстан, але оскільки він вже є
пенсіонером, то намагається
повернутися на Україну для
постійного проживання і поселитися у
матері в Донецьку для догляду за
нею.

Вона тривалий час доглядала за
своєю хворою старшою сестрою ОСОБА_7,
яка була лежачою. ОСОБА_6 був сином
саме цієї старшої сестри. Оскільки
їй, через похилий вік було досить
важко кожен день ходити до сестри і
повертатися до свого місця мешкання,
то вона періодично залишалася в
квартирі у сестри. З цього приводу
виникла потреба у періодичному
пригляді за її власною квартирою.
Вона попросила свого племінника
ОСОБА_6 приглядати за її квартирою,
поки вона доглядає його матір. ОСОБА_6
погодився допомогти у догляді за
квартирою та запропонував їй оформити
необхідні документи, які б
посвідчували його повноваження щодо
утримання квартири та зайнявся
оформленням документів. Підписуючи в
грудні 2012 року у нотаріуса документи
на ім'я ОСОБА_6 вона діяла у
переконанні, що надає йому
повноваження щодо догляду та
утриманням її квартири за чимось
подібним довіреності, залишаючи поза
її свідомою увагою формальне
значення правового статусу
документу, і не усвідомлювала
правових наслідків вчинюваного нею.
Тим паче, що мови про відчуження
квартири шляхом дарування не було.

Так укладаючи договір у грудні
2012 року вона сумлінно помилялася
щодо правової природи вчинюваних нею
дій, підписуваних документів і
правових наслідків за ними. Така
помилка сталася з тієї причини, що
ОСОБА_6 не повідомив її про свої
дійсні наміри і щодо сутності
плануємих до укладання документів чи
то через своє небажання зайвий раз
навантажувати увагу літньої людини,
чи то з якогось іншого мотиву, який
залишається невідомим, але - фактично
ввів її в оману, сказавши, що він
знає, що робить, нічого їй в це
вникати і що для неї не буде ніякої
шкоди і все буде гаразд.

Після укладення договору
дарування ОСОБА_6 ніяких дій з
приводу володіння і користування
квартирою не вчинив, на своє ім'я
право власності у реєстрі прав на
нерухоме майно не зареєстрував, в
квітні 2013 року поїхав на роботу до
Російської Федерації де і помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Просила суд визнати
договір дарування недійсним, оскільки
він був вчинений під впливом помилки,
оману та фіктивним правочин.

Представник відповідача в
судовому засіданні підтримав доводи
викладені у позовній заяві та зауважив,
що укладений 27.12.2012 р. між ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 договір дарування квартири
не був спрямований на реальне
настання дійсних правових наслідків.
ОСОБА_4 не мала наміру (внутрішньої
волі) на відчуження квартири, а тим
паче - шляхом дарування через ті
обставини, що це її єдине житло і в
неї є власний рідний син, щодо
користі якого вона перш за все
піклується. Вважає що ОСОБА_4 діяла під
впливом помилки щодо правової
природи вчинюваних нею дій і
підписуваних документів та з цієї
причини не усвідомлювала правових
наслідків за ними, фактичні дії
ОСОБА_4 свідчать про відсутність у
неї наміру на відмову від свого
права власності на квартиру, що саме
у неї залишилися в наявності
оригінал власного
правовстановлюючого документу
(договору купівлі-продажу квартири) і
вона свідомо в жовтні 2013 року
повторила реєстрацію свого права
власності в чинному державному
реєстрі речових прав на нерухоме
майно. ОСОБА_6 не зареєстрував на
своє ім'я право власності на
квартиру у реєстрі прав на нерухоме
майно, не вступив у володіння
квартирою і не користувався нею. При
укладенні договору дарування від
27.12.2012 р. ОСОБА_4 ніяким чином (шляхом
передання ключів, технічного
паспорту БТІ і єдиної книжки на
оплату комунальних послуг) не
передавала ОСОБА_6 як новому
власнику, квартиру у власність і в
користування. Все це свідчать про те,
що оспорюваний договір дарування
квартири від 27.12.2012 р. укладався між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в якості
правочину без наміру створення
дійсних правових наслідків, які у
будь-якому разі супроводжують
фактичний перехід права власності
на нерухоме майно, а тому - повністю
підпадає під визначення фіктивного
правочину у відповідності до ст. 234
Цивільного кодексу України. Просив
суд визнати недійсним договір
дарування квартири.

Представник Територіальної
громади Київської районної у м.
Донецьку ради в судове засідання не
з'явився, належним чином повідомлений
про час та місце розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилась надіславши
заяву по розгляд справи за її
відсутності .

Суд вислухавши пояснення сторін,
об'єктивно та безпосередньо оцінивши
наявні у справі докази, дослідивши
матеріали справи, дійшов до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа приватний нотаріус
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
дарування квартири недійсним
підлягають задоволенню, а у позові
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 необхідно відмовити з
наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено,
згідно договору купівлі-продажу від
04.04.1996р. право власності на квартиру
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 та
зареєстровано 24.10.2013 р. в чинному
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, ведення якого з 01.01.2013
р. здійснює через свої підрозділи
Державна реєстраційна служба України
(а.с. 6-7).

27.12.2012р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було
укладено договір дарування квартири,
яка розташована за адресою : АДРЕСА_1, та
посвідчений приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_5, реєстровий номер 4493.
(а.с. 9).

17.09.2013р. помер ОСОБА_6, що
підтверджено копією свідоцтва про
смерть, виданого відділом реєстрації
актів цивільного стану Київського
районного управління юстиції у м.
Донецьку (а.с. 12).

Згідно заповіту від 27.12.12р. ОСОБА_6
заповів все своє майно ОСОБА_3 (а.с.8)

Згідно техничного паспорту на
квартиру АДРЕСА_1 право власності
зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с.10-11).

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов»язується передати у майбутньому
другій стороні ( обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Так, відповідно до положень ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства та моральним засадам
суспільства.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 229 Цивільного
кодексу України щодо правових
наслідків правочину, вчиненого під
впливом помилки встановлено: 1) якщо
особа, яка вчинила правочин,
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним;
2) істотне значення, зокрема, - має
помилка щодо природи правочину.

Під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною за
угодою предмета чи інших істотних умов
угоди, що вплинуло на її волевиявлення,
за відсутності якого можна вважати, що
угода не була б укладена. Помилка
повинна мати суттєве значення,
зачіпати природу угоди або такі якості
її предмета, які значно знижують
можливість його використання за
призначенням. Помилка в мотивах угоди,
а також неправильна уява про норму
права не підпадають під ознаки угод,
укладених внаслідок помилки

У пункті 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009р. №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз»яснено, що
відповідно до ч.1ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК
України, а саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено. У
зв»язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину ( статті 205-210,640 ЦК України
тощо).

Згідно до змісту вимог ч.2,3 ст.640 ЦК
України якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання майна або вчинення іншої дії.
Договір, що підлягає нотаріальному
посвідченню є укладеним з дня такого
посвідчення.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання договору дарування недійсним
ОСОБА_4 посилалась на те, що вона
помилялася щодо правової природи
вчинюваних нею дій, підписуванних
документів та правових наслідків за
ними. Оскільки внаслідок помилки,
вона невірно сприймала угоду та її
істотні умови. Підписуючи договір вона
гадала що надає ОСОБА_6 довіреність на
утримання та догляд за її квартирою,
оскільки вона тривалий час доглядала
за хворою сестрою, матір»ю ОСОБА_6,
тому не мала змоги постійно, через свій
похилий вік, повертатися до місця
свого мешкання, тому періодично
залишалася у сестри ночувати, а він,
скориставшись тим, що вона є літньою
людиною, необізнана - не повідомив
свої дійсні наміри щодо розпорядження
її єдиним житлом, тим самим ввів її в
оману .

Вказані обставини у сукупності
свідчать про те, що ОСОБА_4 при
укладанні договору дарування через
похилий вік, стан здоров»я, правову
необізнаність з урахуванням
попередньої домовленості з ОСОБА_6, що
надає йому довіреність на утримання та
догляд за квартирою, об»єктивно
помилялася щодо правової природи
правочину. Крім того укладений 27.12.2012р.
договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_6
не був спрямований на реальне настання
дійсних правових наслідків. Ці
обставини були встановлені в судовому
засіданні та підтверджуються
матеріалами справи, а саме, наданими
квитанціями про сплату комунальних
платежів саме ОСОБА_4 (т.1 а.с. 104-113),
довідкою з місця реєстраціє про те що
ОСОБА_4 була постійно зареєстрована та
мешкає за адресою : АДРЕСА_1 у складі
родини 1 особа (т. 2а.с 9-10) та іншого жила
не має, наявністю саме у неї на руках
оригіналу технічного паспорту на
квартиру, ключів та розрахункової
книжки.(т.1 а.с.102-103). Крім того вона
16.12.2013р. склала заповіт та заповіла
ОСОБА_9, який є її рідним та єдиним
сином, вищевказану квартиру (т.1
а.с.122-124).

Також заслуговують до уваги і ті
обставини, що згідно п. 9 договору
дарування (т.1 а.с.9) зазначено, що
прийняття обдарованим документів, які
підтверджують право власності на
квартиру, технічної документації на
неї, інших документів, які посвідчують
право власності на квартиру, ключів - є
прийняттям дарунка , чого як було також
встановлено в судовому засіданні
сторонами фактично передано не було.

Все це свідчить про те, що ОСОБА_6
після укладання договору дарування
ніяких дій з приводу володіння та
користування квартирою не вчиняв,
право власності на своє ім»я не оформив
та виїхав у квітні 2013р., як було
встановлено в судовому засіданні до
Росії. Тому доводи представника ОСОБА_3,
про те що за життя ОСОБА_6 мав намір
зареєструвати право власності, але у
зв»язку з тим що з 01.01.13р. набрав
чинності Закон України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» і він не встиг
оформити право власності на квартиру,
суд не приймає до уваги, оскільки з 01.01.13
р. і до часу його виїзду до Російської
Федерації він мав можливість
скористатися своїм правом та
зареєструвати відповідний договір у
відповідних органах. .

Суд вважає, що така поведінка та
дії сторін свідчать про відсутність
бажання ОСОБА_4 відмовлятися при житті
від належної їй квартири та ще раз
підтверджують те що ОСОБА_4 не мала
наміру (внутрішньої волі) на
відчуження квартири, а тим паче шляхом
дарування та діяла під впливом помилки
щодо правової природи вчинюваних нею
дій, а тому існують підстави для
висновку про визнання угоди недійсною
з підстав ст. 229 ЦК України.

Щодо визнання правочину фіктивним
та вчиненим під впливом оману то ці
доводи не заслуговують на увагу,
оскільки не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином у зв»язку з тим, що суд
дійшов висновку про задоволення вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа приватний
нотаріус ОСОБА_5 про визнання договору
дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним
то позовні вимоги ОСОБА_3 до
Територіальної громади Київської
районної у м. Донецьку ради, ОСОБА_4 про
визнання права власності в порядку
спадкування залишає без задоволення,
оскільки вказана квартира не ввійшла
до спадкової маси у зв»язку із
визнанням договору дарування квартири
недійсним.

Керуючись ст.ст. 16, 203, 229, 230, 234, 717,
722 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ
№ 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
ст.ст. 3, 10,11, 27, 60, 209, 213-214 ЦПК України, суд,
-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя
особа приватний нотаріус Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору дарування
квартири недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1
посвідчений 27 грудня 2012 року
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий номер 4493.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Територіальної громади Київської
районної у м. Донецьку ради, ОСОБА_4 про
визнання права власності в порядку
спадкування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
Київського районного суду м. Донецька
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.В.Чудопалова