РІШЕННЯ

іменем України

"21" жовтня 2014 р. р.
145/1633/14-ц

2/145/655/2014

Тиврівський районний суд Вінницької
області в складі

головуючого Ратушняка І. О.

при секретарі Тихій О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Тиврів цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Тиврівського
комбінату комунальних підприємств про
виплату середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в
якому вказує, що 11.10.2011 р. він був
звільнений з роботи за ст.36 п.1 КЗпП
України .

Тиврівський ККП не виплатив йому
компенсацію за невикористану
відпустку.

Затримка виплати 986 днів. Середній
розрахунок за весь час затримки
986х79,54=78426,44 грн.

Просить зобов'язати Тиврівський ККП
виплатити йому 78426,44 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав, пояснив, що
йому не виплатили вчасно компенсацію
за невикористану відпустку за рішенням
суду, а тому він вважає, що Тиврівський
ККП має виплатити йому середній
заробіток за весь час затримки. Про
нарахування компенсації знав, однак не
міг з'явитися я в ККП у зв'язку з
хворобою, крім того, хворіючи,
періодично проживав то в м.Вінниця, то в
смт Тиврів. Про невиплату компенсації
за невикористану відпустку дізнався
20.10.2011 р.

Представник відповідача Руденко В.І.
позов не визнала, пояснила, що ОСОБА_1
було нараховано в листопаді 2011 року
компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 715, 86 грн. Для
здійснення розрахунку його
неодноразово викликали в ККП,
повідомляли через пошту, телефоном.
Письмово повідомляли, однак він
повідомлення не отримував, оскільки
був відсутній за місем реєстрації.
ОСОБА_1 з'явився в Тиврівський ККП лише
в червні 2014 року, надав номер рахунку і
йому одразу перераховано кошти.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦК. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно ст.117 КЗпП України, в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п.20 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» N 13 від
24.12.1999 , установивши при розгляді справи
про стягнення заробітної плати у
зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у
цей день не був на роботі, - наступного
дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що 11.10.2011 р. ОСОБА_1
звільнено з Тиврівського ККП за ст.36 п.1
КЗпП України за згодою сторін (а.с.9).

Відповідно до розрахунку компенсації
ОСОБА_1 нараховано 715,86 грн., що
стверджується довідкою Тиврівського
ККП від 21.10.2014 р. та копіями відомостей
за листопад та грудень 2011 р.

Позивач ОСОБА_1 повідомлявся про
необхідність явки в Тиврівський ККП
для проведення виплати, що не
оспорюється самим позивачем. Стан
здоров'я позивача, перебування певний
час за межами району не може бути
доказом вини роботодавця у затримці
розрахунку. При повідомленні позивачем
рахунку для проведення виплат, виплату
належних позивачу коштів відповідачем
проведено.

Суд вважає, що відповідач
Тиврівський ККП довів відсутність
своєї вини в несвоєчасній невиплаті
належних позивачу сум, а тому підстав
для задоволення позову немає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК
України, 83, 116, 117 КЗпП України,
Постановою Пленуму Верховного суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
N 13 від 24.12.1999, -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана до апеляційного суду Вінницької
області через Тиврівський районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя підпис
І.О.Ратушняк

Вірно:

Голова суду
І. О. Ратушняк