Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5
до ОСОБА_6, третя особа - Тячівський
районний відділ Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатській області, про надання
дозволу на виготовлення проїзного
документа та виїзд дитини за кордон без
згоди батька, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 10 лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 травня 2014 року та за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_6, в
якому просила надати їй дозвіл на
виготовлення проїзних документів
дітей та виїзд дітей за кордон без
згоди відповідача. В обґрунтування
вимоги зазначила, що вони з ОСОБА_6 з 06
вересня 2001 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 31 січня 2012
року. За час перебування в шлюбі у них
народилися доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження,
які після розірвання шлюбу знаходяться
на її утриманні. Вона має можливість
поїхати з ними за кордон для відпочинку
та покращення їх стану здоров'я, проте
відповідач відмовляється надати їй
згоду для виїзду дітей з нею за кордон.

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 10
лютого 2014 року позов задоволено. Надано
ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення дитячих
проїзних документів для виїзду за
кордон ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, та
виїзд дітей за кордон без згоди ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 28 травня
2014 року рішення Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 10 лютого 2014 року змінено.
Надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення
проїзних документів для виїзду за
кордон до Федеративної Республіки
Німеччина одноразово на період,
необхідний для оздоровлення дітей, на
ім'я неповнолітньої дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітньої дочки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження,
без згоди батька ОСОБА_6 Надано дозвіл
ОСОБА_3 на вивезення та виїзд
неповнолітньої дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітньої дочки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, за
кордон в супроводі матері ОСОБА_3 або
уповноваженої особи без згоди батька.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає
відхиленню, а касаційна скарга ОСОБА_6 -
частковому задоволенню з таких
підстав.

За змістом ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані(пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 06 вересня 2001
року до 31 січня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6
перебували у зареєстрованому шлюбі
(а.с. 3).

Від вказаного шлюбу сторони мають
неповнолітніх дітей - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
року народження, що підтверджується
копіями свідоцтв про народження (а.с.
4-5).

Батько дитини не надає згоди на виїзд
неповнолітніх дітей за межі України, а
отже позивач не має можливості в
повному обсязі надати дітям необхідний
відпочинок та оздоровлення.

Розглядаючи спір та надаючи дозвіл на
виготовлення проїзних документів та
вивезення дітей за межі країни без
обмеження його відповідним часом чи
періодом та без зазначення країни
виїзду, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач має можливість надати
дітям належні умови для відпочинку та
оздоровлення за кордоном, а відповідач
перешкоджає інтересам дітей.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково з зазначенням конкретної
держави для виготовлення проїзних
документів дітей, апеляційний суд
виходив з того, що надання дозволу без
обмеження може порушувати батьківські
права відповідача.

Повністю погодитися з висновками суду
апеляційної інстанції не можна,
оскільки суд дійшов їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно з п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року № 12
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права,
досліджувати докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції в порушення вимог ст.
ст. 303, 316 ЦПК України, не виконав вимоги
процесуального права щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
зокрема, не зазначив у рішенні суду
термін вивезення неповнолітніх дітей
за кордон та країну, до якої
дозволяється виїзд дітей без згоди
батька; не визначився із правовою
підставою надання дозволу на виїзд
дітей без згоди батька без обмеження
будь-яким терміном та без зазначення
країни, в яку дозволяється виїзд дітей;
поза увагою суду залишилося те, що
надання за рішенням суду дозволу на
виїзд дітей за кордон без згоди батька
на невизначений термін суперечить
вищевказаним нормам матеріального
права, які визначають рівність прав та
обов'язків батьків відносно виховання
дитини.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, судове рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає
задоволенню частково, а рішення суду
апеляційної інстанції - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 28 травня
2014 року скасувати, справу направити
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

В.М.
Коротун

І.К.
Парінова

О.В. Ступак