АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6086/14
Справа № 2-157/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Бровченка І.О.,
Даниленка В.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
яка діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_3

на рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 20 червня
2011 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, третя особи :
КП «Харківське міське бюро технічної
інвентаризації», орган опіки та
піклування Ленінського району м.
Харкова про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права сумісної власності, встановлення
першої черги спадкоємців за законом,
визнання права власності на ? частину в
порядку спадкування за законом,-

В С Т А
Н О В И Л А :

У лютому 2009 року ОСОБА_4
звернулася до суду з вказаним позовом,
в обґрунтування якого посилалася на
те, що вона знала ОСОБА_5 близько 30
років. З початку січня 2002 року
позивачка з ОСОБА_5 стали мешкати
однією сім'єю за місцем реєстрації
позивачки в АДРЕСА_1, так як у будинку
ОСОБА_5 мешкали його батьки.

ОСОБА_4 зазначила, вони та ОСОБА_5
мешкали однією сім'єю, вели спільне
господарство, ОСОБА_5 займався
вихованням їх сина - ОСОБА_6

З початку 2004 року позивачка,
ОСОБА_5 та її син переїхали на постійне
проживання у 1/2 частину домоволодіння
по АДРЕСА_2, мешкали однією сім'єю, вели
сумісне господарство. Крім того, ОСОБА_5
з дитинства хворів епілепсією та
отримував пенсію за інвалідністю у
розмірі - 361 грн. 10 коп., позивачка його
лікувала, покупала медикаменти,
утримувала його матеріально та
морально. Позивачка вважає, що їй
належить перша черга спадкоємців за
законом.

Крім того, за час проживання з
ОСОБА_5 однією сім'єю по АДРЕСА_2 вони на
сумісні кошти, а більшою частиною на
кошти позивачки зробили у будинку
капітальний ремонт.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер

Протягом розгляду справи
позивачка уточнила свої позовні вимоги
та просила суд встановити факт
проживання однією сім'єю її та ОСОБА_5 з
січня 2002 року по день смерті ОСОБА_5, яка
настала ІНФОРМАЦІЯ_3. Встановити, що
позивачка є спадкоємцем першої черги
спадкування за законом. Визнати за
позивачкою право загальної спільної
власності на домоволодіння АДРЕСА_2.
Визнати за позивачкою право
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5 разом з його спадкоємцем першої
черги за законом - сином ОСОБА_3 та
визнати за позивачкою право власності
на1/2 частину домоволодіння, надвірних
пристроїв та земельної ділянки, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Харкова від 20 червня 2011 року позовні
вимоги ОСОБА_4 - задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 2002 року по день
смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності
на 47/200 частин домоволодіння, яка
належала ОСОБА_5 на праві власності за
адресою: АДРЕСА_2.

Відмовлено у встановленні ОСОБА_4
першої черги спадкоємців за законом.

Відмовлено в визнанні за ОСОБА_4
право спадкування за законом на 1/2
частину домоволодіння, надвірних
пристроїв та земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції ОСОБА_2, яка діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_3
звернулася на нього з апеляційною
скаргою, в якій, з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
та неповне з'ясування обставин, які
мають значення для справи, просить
скасувати зазначене рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити її позов у повному обсязі.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що остання
підлягає задоволенню частково, а
рішення суду зміні з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
щодо встановлення факту спільного
проживання з ОСОБА_5 з січня 2002 року по 22
серпня 2008 року, районний суд виходив з
того, що вказаний факт підтверджений
наявними в матеріалах справи доказами,
а також визнаючи право власності за
ОСОБА_4 на 47200 частин житлового будинку,
районний суд виходив з того, ОСОБА_4
разом з ОСОБА_5 разом зробили ремонт
будинку. Відмовляючи ОСОБА_4 в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання за нею права власності на 12
частину житлового будинку в порядку
спадкування та надання права на
спадкування як спадкоємцю першої
черги, районний суд виходив з того, що
позивачем не було надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
вказаних позовних вимог.

З підстав наведеного, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
безпідставно задовольнив позовні
вимоги про встановлення факту
сумісного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 з
січня 2002 року по 22 серпня 2008 року.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22.12.1995 року № 20,
відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства України, спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону
України «Про власність», ст. 22 КпШС
України); майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17
Закону України «Про власність»);
квартира (будинок), кімнати у квартирах
та одноквартирних будинках, передані
при приватизації з державного
житлового фонду за письмовою згодою
членів сім'ї наймача у їх спільну
сумісну власність (ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду»). В інших випадках
спільна власність громадян є
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено й учасники
спільної власності при надбанні майна
не виходили з рівності їх часток,
розмір частки кожного з них
визначається ступенем його участі
працею й коштами у створенні спільної
власності

Відповідно ст.17 Закону України «Про
власність», який був чинний під час
виникнення спірних правовідносин і
діяв з 15.04.1991р. до 20.06.2007р., майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. А майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Розмір
частки кожного визначається ступенем
його трудової участі.

Згідно з правовою позицією судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України, викладену у постанові від
25.12.2013 року у справі №6-135цс13, майно,
набуте до 1 січня 2004р. під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суд під час вирішення
спору про поділ майна, набутого сім'єю
встановлює не лише обставини щодо
факту спільного проживання сторін у
справі, а й ті обставини, що спірне
майно було придбане сторонами
внаслідок спільної праці.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з
січня 2002 року по грудень 2003 року ні
якого майна придбано не було, тому
встановлення факту спільного
проживання, відповідно до ст. 17 Закону
України « Про власність» правового
значення не має.

Що стосується встановлення факту
проживання однією сім'єю, без
реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 27
лютого 2007 року, судова колегія вважає,
що вказані позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року « Про застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» при
застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
врахувати, що правило зазначеної норми
поширюється на випадки, коли чоловік та
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі і між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_4 з 17.01.1986 року по 27.02.2007
року знаходилася у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_7 ( а.с. 70).

На підставі вищевикладеного, судова
колегія вважає, що суд першої
інстанції в порушення вимог ст. 74 СК
України помилково встановив факт
знаходження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у
фактичних шлюбних відносинах під час
знаходження ОСОБА_4 у зареєстрованому
шлюбі, і приходить до висновку щодо
можливості встановлення факту
знаходження їх у фактичних шлюбних
відносинах з 28 лютого 2007 року по 22
серпня 2008 року.

Що ж стосується інших позовних вимог,
які були задоволенні рішенням суду
першої інстанції, судова колегія
приходить до висновку, що в цій частині
рішення ухвалено також з порушенням
вимог діючого законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_5 на підставі договору довічного
утримання від 06.03.1995 року належить 47/200
частин житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2, а
інші 47/200 частин вищевказаного
житлового будинку належить ОСОБА_5 на
підставі договору дарування від 24.09.1996
року.

Судова колегія вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_4 стосовно визнання за нею
права власності на 47200 частин житлового
будинку у зв'язку з тим, що вона понесла
витрати на проведення капітального
ремонту, задоволенню не підлягають,
оскільки матеріали справи не містять
даних про те, що позивачем були надані
належні та допустимі докази на
підтвердження того, що за період з
28.02.2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 вартість
будинку значно збільшилася, а також що
вказані позивачем переобладнання
складають саме половину 47/200 частин
житлового будинку, який належить
ОСОБА_5

Долучені до матеріалів справи
квитанції щодо сплати за придбані
матеріали датовані періодом з 2006 по 2009
роки належним не підтверджують, що
вказані матеріали були використані
саме для проведення ремонту у будинку
ОСОБА_5

Крім цього, посилання позивача в
судовому засіданні першої інстанції на
той факт, що частину коштів на
проведення капітального ремонту їй
надала її мати, також не
підтверджується матеріалами справи,
оскільки відсутній нотаріально
посвідчений договір дарування коштів.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п. 2 своєї постанови №
7 від 30 травня 2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування»
справи про спадкування розглядаються
судами за правилами позовного
провадження, якщо особа звертається до
суду з вимогою про встановлення фактів,
що мають юридичне значення, які можуть
вплинути на спадкові права й обов'язки
інших осіб та (або) за наявності інших
спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними під час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5, заповіту не залишив та
спадкоємцем першої черги є його син
ОСОБА_3

Згідно ст.1264 ЦК України, у четверту
чергу право на спадщину за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менше
п'яти років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_4 є спадкоємцем
ОСОБА_5 за законом четвертої черги.

Відповідно до частини 2 ст.1259 ЦК
України, фізична особа, яка є
спадкоємцем за законом наступних черг,
може за рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалась, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

В Постанові Пленуму Верховного
Суду України від 30.05.2008 р. за №7, п.21
зазначено, що при вирішенні спору про
право на спадщину осіб, які проживали
зі спадкодавцем однією сім'єю не менше
як п'ять років до часу відкриття
спадщини (четверта черга спадкоємців
за законом), судам необхідно
враховувати правила частини другої
статті 3 СК про те, що сім,ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю до набрання
чинності цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного,
судова колегія вважає, що суд першої
інстанції у відповідності з вимогами
ЦК України правильно відмовив у
задоволенні позовних вимог щодо зміни
черговості, оскільки позивач не надала
доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_5 тривалий час знаходився у
безпорадному стані та потребував
сторонньої допомоги.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

ОСОБА_3 сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обставини, які мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги є
несуттєвими, носять формальний
характер і не містять передбачених
законом підстав для подальшої зміни чи
скасування ухваленого судом першої
інстанції по справі рішення.

Таким чином, на підставі
викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304,
307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду
м. Харкова від 20 червня 2011 року змінити.

Встановити факт спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 з 28.02.2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

В іншій частині в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно з
моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -