Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до корпорації
«Украгротех» про стягнення боргу

за касаційною скаргою ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 26 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до корпорації
«Украгротех» про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_5,
яка залишила на його ім'я заповіт. 7
листопада 2005 року він звернувся із
заявою про прийняття спадщини до
Христинівської державної нотаріальної
контори. Спадкодавець була власником
земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
площею 2,12 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
розташованої в адміністративних межах
Великосевастянівської сільської ради,
що підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю
серії ІІІ - ЧР № 043391 від 8 липня 2002 року.

1 лютого 2005 року між ОСОБА_5 та
корпорацією «Украгротех» було
укладено договір оренди указаної
земельної ділянки на строк 5 років.
Після прийняття спадщини він
неодноразово звертався до керівництва
корпорації з питанням щодо виплати
орендної плати за користування землею.
У 2005 році він отримав орендну плату у
натуральній формі зерном. Однак
починаючи із 2006 по 2011 роки плати за
договором оренди він не отримував.

Посилаючись на наведені обставини,
позивач просив визнати користування
спірною земельною ділянкою
корпорацією «Украгротех» самозахватом
протягом 14 років, так як договір оренди
не був укладений ОСОБА_5 ні з
корпорацією «Украгротех», ні з
попереднім власником СТОВ «КНК»;
визнати незаконними дії корпорації
«Украгротех» щодо розрахунку за
користування земельним паєм;
зобов'язати відповідача розрахуватися
за користування земельним паєм
протягом шести років у період з 2006 по
2011 рік зерном відповідно до норм видачі
орендної плати за ці роки другим
орендодавцям; стягнути з корпорації
«Украгротех» моральну шкоду за
самозахват і незаконне заволодіння
обманним шляхом його земельного паю у
розмірі 15 000 грн.

Рішенням Христинівського районного
суду Черкаської області від 21 січня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 26 березня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та його
представник, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просять скасувати
ухвалу апеляційного суду та передати
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У справі встановлено, що ОСОБА_5 була
власником земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
площею 2,12 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
розташованої в адміністративних межах
Великосевастянівської сільської ради,
що підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю
серії ІІІ - ЧР № 043391 від 8 липня 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, залишивши
на ім'я ОСОБА_3 заповіт.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого
ст. 1270 ЦК України, він не заявив про
відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269
ЦК України).

7 листопада 2005 року ОСОБА_3 звернувся із
заявою про прийняття спадщини до
Христинівської державної нотаріальної
контори, тобто прийняв спадщину після
смерті тітки ОСОБА_5 відповідно до ч. 1
ст. 1269 ЦК України.

Успадкована позивачем земельна
ділянка передана спадкодавцем у
користування корпорації «Украгротех»
за договором оренди землі від 1 лютого
2005 року строком на 5 років.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Правонаступництво у разі зміни
власника речі, переданої у найм,
передбачено загальними положеннями
про найм Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України, у
разі зміни власника речі, переданої у
найм, до нового власника переходять
права та обов'язки наймодавця.

За положеннями ч. 4 ст. 32 Закону України
"Про оренду землі", перехід права
власності на орендовану земельну
ділянку до іншої особи, а також
реорганізація юридичної
особи-орендаря не є підставою для зміни
умов або розірвання договору, якщо інше
не передбачено договором оренди землі.

Таким чином, смерть фізичної
особи-орендодавця не є підставою для
припинення договору, оскільки разом із
правом власності на земельну ділянку
до його спадкоємців переходять права
та обов'язки за договором оренди, у тому
числі право на отримання орендної
плати, якщо інше прямо не передбачено у
самому договорі.

Договором оренди землі від 1 лютого 2005
року припинення прав орендодавця у
зв'язку зі смертю та неможливість
спадкування таких прав не обумовлено.

За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини, тобто з дня смерті
спадкодавця або оголошення його
померлим (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відсутність державної реєстрації
спадкового нерухомого майна не
свідчить про неприйняття спадщини, а
лише обмежує право спадкоємця на
розпорядження цим майном.

Свідоцтво про право на спадщину та
виданий на його підставі державний акт
про право власності на земельну
ділянку є лише документальним
підтвердженням цього права. Норми
цивільного законодавства про
спадкування не встановлюють
присічного строку для оформлення
спадкоємцем своїх прав.

Таким чином, право на отримання
орендної плати за договором від 1
лютого 2005 року перейшло до ОСОБА_3 у
порядку спадкування та належить йому
із часу відкриття спадщини - із
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Висновки апеляційного суду про те, що
невиконання позивачем вимог щодо
оформлення спадщини та отримання
державного акта про право власності на
земельну ділянку позбавляє його права
на отримання орендної плати за
користування нею суперечить
положенням ст. 1218, ч. 5 ст. 1268 ЦК України.

Не відповідає вимогам закону й рішення
суду першої інстанції.

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про
стягнення заборгованості із орендної
плати за користування землею на
підставі договору оренди від 1 лютого
2005 року, укладеного із його
спадкодавцем. Разом з тим, в уточненнях
до позову (а. с. 45) зазначив про те, що
такий договір взагалі не укладався.

Обов'язок щодо оплати права оренди
земельної ділянки покладається на
орендаря за дійсним договором, а право
вимоги орендодавця має ґрунтуватися на
визнанні ним правових наслідків
такого правочину. Неукладений правочин
не породжує прав та обов'язків для осіб,
які його вчиняли.

Приймаючи позов до розгляду, суд першої
інстанції вимог позивача не уточнив та
не з'ясував, за захистом яких прав він
звернувся до суду: орендодавця, який не
отримує орендну плату відповідно до
положень договору, чи власника
земельної ділянки, якою неправомірно
користується відповідач.

У зв'язку з наведеним, рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду підлягають
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
згідно ст. ст. 335, 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного
суду Черкаської області від 21 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 26 березня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко