УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,

Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О.,

Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до
Виконавчого комітету Острівської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області, ОСОБА_5 про
визнання права власності на спадкове
майно, визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 29 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 14 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
Виконавчого комітету Острівської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області про визнання
права власності на спадкове майно -
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1,
мотивуючи свої вимоги тим, що зазначене
майно належало на праві власності його
батькові ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті батька він
фактично прийняв спадщину, оскільки
був зареєстрований та постійно
проживав по АДРЕСА_1, проте отримати
свідоцтво про право на спадщину за
законом не може, оскільки, відсутній
правовстановлюючий документ на
житловий будинок № 8 з надвірними
побудовами та спорудами на ім'я самого
спадкодавця.

До участі у справі в
якості відповідача судом було залучено
ОСОБА_5 У подальшому ОСОБА_4, збільшивши
позовні вимоги, просив суд визнати
недійсним заповіт, складений 22 квітня
2011 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5,
посвідчений секретарем Виконавчого
комітету Острівської сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області, посилаючись на те, що на
спірному заповіті підпис вчинений не
ОСОБА_7

Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 29 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 14 січня 2014 року, позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_6 право власності на
спадкове майно - житловий будинок з
надвірними побудовами та спорудами по
АДРЕСА_1.

У задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 відмовити, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і апеляційний суд, виходив із того, що
позивач після смерті батька прийняв
спадщину в порядку, передбаченому ст. 549
ЦК УРСР, а його сестра ОСОБА_5 ніяких дій
для прийняття спадщини не вчинила,
тобто фактично відповідно до вимог ст.
553 ЦК УРСР відмовилась від прийняття
спадщини.

При цьому суд не взяв до уваги
складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5
заповіт, посилаючись на те, що суду не
надано будь-яких доказів на
підтвердження права власності ОСОБА_7
на вказаний будинок та відмовив у
задоволенні позову в частині визнання
зазначеного заповіту недійсним.

Проте погодитись із такими
висновками судів не можна.

Судом установлено, що виконком
Тернопільської районної ради народних
депутатів, розглянувши заяву ОСОБА_8
про дозвіл на продаж ОСОБА_6 та заяву
ОСОБА_6 про дозвіл на купівлю, а також
виписку з рішення зборів повноважених
колгоспників колгоспу «Заповіт
Леніна», прийняв 08 серпня 1978 року
рішення № 300, згідно з яким ОСОБА_6
придбав незакінчений будівництвом
житловий будинок /фундамент/ в с.
Острів. ОСОБА_6 було зобов'язано
виготовити необхідну документацію на
право продовження будівництва
житлового будинку (а. с. 8).

На підставі зазначеного рішення
ОСОБА_6 було розроблено та погоджено
генеральний план забудови земельної
ділянки площею 890 кв. м ( а.с. 9).

Як вбачається з матеріалів справи
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер ( а. с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина
ОСОБА_7 ( а.с. 5).

Відповідно до довідки, складеної
Тернопільським районним
госпрозрахунковим бюро технічної
інвентаризації від 24 жовтня 2012 року №
179, ОСОБА_9 (дружині ОСОБА_4 (а. с. 7))
відмовлено у видачі витягу з Реєстру
прав власності на житловий будинок з
надвірними побудовами та спорудами в
АДРЕСА_1 для оформлення спадщини після
померлої ОСОБА_7 у зв'язку з відсутністю
правовстановлюючого документа на
житловий будинок (а. с. 6).

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_4 просив визнати за ним право
власності на спадкове майно після
смерті батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Із листа Тернопільської районної
державної нотаріальної контори
вбачається, що після смерті ОСОБА_7,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно з витягом
зі Спадкового реєстру від 22 вересня 2012
року № 31764932 в Тернопільській районній
державній нотаріальній конторі 22
вересня 2012 року заведено спадкову
справу № 524/2012 року.

Згідно з інформаційною довідкою зі
спадкового реєстру від 22 вересня 2012
року № 31764856 заповіти ОСОБА_7
посвідчувалися Острівською сільською
радою Тернопільського району
Тернопільської області 17 жовтня 2009
року за реєстром № 28 та 22 квітня 2011 року
- № 13.

ОСОБА_5 25 вересня 2012 року за № 1331
подала до державної нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини
за заповітом після смерті ОСОБА_7

Крім того, Тернопільська державна
нотаріальна контора повідомила, що
після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не
заводилась (а. с. 22).

Згідно із заповітом складеним ОСОБА_7
22 квітня 2011 року, посвідченим Яницькою
Н.П., секретарем Виконавчого комітету
Острівської сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області, зареєстрованого в реєстрі за
№ 13, остання заповіла ОСОБА_5 житловий
будинок з надвірними будівлями та
спорудами, що розташований по АДРЕСА_1,
та який належить ОСОБА_7 на праві
власності (а. с. 52).

Суд, вирішуючи спір по суті та
визнаючи за ОСОБА_4 право власності на
спадкове майно - житловий будинок,
вказаний вище заповіт до уваги не взяв,
тому що на момент його посвідчення
правовстановлюючі документи на право
власності у ОСОБА_7 були відсутні. Крім
того, суд дійшов висновку про те, що
спірний житловий будинок належав
померлому ОСОБА_6 на підставі рішення
виконкому Тернопільської районної
ради народних депутатів від 08 серпня 1978
року № 300.

Відповідно до доданої до касаційної
скарги довідки, виданої виконкомом
Острівської сільської ради
Тернопільської району Тернопільської
області від 22 листопада 2013 року, після
смерті ОСОБА_6 головою двору була
ОСОБА_7, - дружина.

Таким чином, судам необхідно було
з'ясувати, до якої суспільної групи
господарства (колгоспний двір чи двір
робітників та службовців) відносився
спірний житловий будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК
Української РСР майно колгоспного
двору належить його членам на праві
сумісної власності (ст. 112 цього
Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР
розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Статтею 126 ЦК Української РСР було
передбачено, що працездатний член
колгоспного двору втрачає право на
частку в майні двору, якщо він не менше
трьох років підряд не брав участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору. Це правило не
застосовується, якщо член двору не брав
участі у веденні господарства в
зв'язку з призовом на строкову
військову службу, навчанням в учбовому
закладі або хворобою.

Колгоспний двір був припинений 15
квітня 1991 року, коли відповідно до
постанови Верховної Ради Української
РСР від 26 березня 1991 року № 885-XII був
введений в дію Закон України «Про
власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 6 постанови від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності», до
правовідносин, що виникли до прийняття
15 квітня 1991 року Закону України «Про
власність», застосовується чинне на
той час законодавство. Зокрема, спори
щодо майна колишнього колгоспного
двору, яке було придбане до 15 квітня 1991
року, мають вирішуватися за нормами, що
регулюють власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

На виконання постанови Ради
Міністрів Української РСР від 11
березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках
сільськими, селищними, районними
Радами народних депутатів
ухвалювалось рішення щодо оформлення
права власності та реєстрації будинків
у бюро технічної інвентаризації за
даними погосподарських книг сільських,
селищних Рад із додатками списків
громадян, яким ці будинки належали.

Згідно з вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів,
затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року
№ 11215, визначення в сільській
місцевості громадського типу
господарства в погосподарській книзі
та відомостей щодо членів колгоспного
двору, що має правове значення, було
покладено саме на сільські ради.

При вирішенні питання щодо визнання
права власності на житлові будинки,
споруди у порядку спадкування записи у
погосподарських книгах оцінюються у
сукупності з іншими доказами,
наприклад, ухваленими органами
місцевого самоврядування рішеннями
про оформлення права власності
громадян на будинки, технічним
паспортом на будівлі, документами про
відведення в установленому порядку
земельних ділянок під забудову тощо.

Порядок ведення
погосподарського обліку в сільських
радах визначався Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985
року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,
затвердженими постановою Держкомстату
СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними
Вказівками суспільна група
господарства визначалась залежно від
роду занять голови господарства (сім'ї).
Особи, які працюють у колгоспі, але не є
членами колгоспу, відносяться до
суспільної групи робітників або
службовців залежно від займаної
посади.

Дані погосподарської книги в
матеріалах справи відсутні.

Крім того, суд першої інстанції,
обґрунтовуючи рішення, послався на те,
що докази перебування у шлюбі померлих
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в матеріалах справи
відсутні, тому дійшов висновку, що шлюб
між ними зареєстрований не був.
Апеляційний суд відмовив у прийнятті
копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, пославшись на те, що це не є
підставою для скасування законного
рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були
дослідженні з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважним
причинами.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України судами не встановлено, чи
перебували у шлюбі між собою померлі
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з чого складалась
спадкова маса після смерті ОСОБА_6 у 1986
році та до якої суспільної групи
належало господарство, до складу якого
входив спірний житловий будинок та чи
відкривалась спадщина на цей будинок у
1986 році після смерті ОСОБА_6, оскільки
на майно колгоспного двору спадшина
відкривалась лише після смерті
останнього члену двору. Крім того, слід
детально встановити, хто є спадкоємцем
та прийняв спадщину у встановленому
чинним на той час законодавством
порядку і в якій частині, яке майно
належало на день смерті ОСОБА_7, та яку
частку будинку згідно із заповітом
вона могла передавати у спадок.

Без з'ясування зазначених фактичних
обставин у справі неможливо визначити
характер спірних правовідносин та
норму матеріального права, яка
підлягає застосуванню.

Враховуючи наведене, ухвалені у
справі судові рішення не можуть
вважатись законними й обґрунтованими,
тому відповідно до ст. 338 ЦПК України
вони підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 29 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 14 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська

6

№ 6-5671св14Головуючий у першій інстанції:
Сливка Л.М. Доповідач: Юровська
Г.В.