У х в а л а

ІМенем УКраїни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4, третя особа:
Чернігівський міський центр
зайнятості, про зміну дати й
формулювання причини звільнення,
стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 28 квітня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 3 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом. Зазначала, що
між нею та відповідачем було укладено
трудовий договір № 1 від 7 серпня
2013 року. 19 листопада 2013 року ОСОБА_3
подала заяву про звільнення за власним
бажанням у зв'язку з порушенням умов
трудового договору та законодавства
про працю, а саме ст. 115 КЗпП України
щодо строків виплати заробітної плати.
Проте, 23 січня 2014 року її було звільнено
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за
прогул без поважних причин. Оскільки
вважає звільнення з цих підстав
незаконним, так її заява про звільнення
за власним бажанням не була вирішена, а
формулювання причин звільнення може
перешкодити новому працевлаштуванню,
просила задовольнити вимоги.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 28 квітня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов'язано ФОП ОСОБА_4
змінити формулювання причини
звільнення в трудовій книжці ОСОБА_3,
вказавши причиною звільнення «за
власним бажанням у відповідності до ч. 3
ст. 38 КЗпП України» з 19 листопада 2013
року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 нараховану та невиплачену
заробітну плату в розмірі 3358 грн 59 коп.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в сумі 5768 грн 28 коп.,
моральну шкоду у розмірі 500 грн.
Вирішено питання про стягнення судових
витрат. У іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 3 липня
2014 року рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 28
квітня 2014 року змінено, позов ОСОБА_3
задоволено частково. Змінено в усіх
облікових документах формулювання
причини розірвання трудового
договору, укладеного 7 серпня 2013 року
ОСОБА_3 з ФОП ОСОБА_4 з «п. 4 ст. 40
КЗпП України (за прогул)» на «за власним
бажанням, у зв'язку з невиконанням
власником законодавства про працю, ч. 3
ст. 38 КЗпП України». Стягнуто з ФОП
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість по оплаті праці у
розмірі 3358 грн 59 коп.; середній
заробіток за вимушений прогул у
розмірі 6 210 грн 34 коп.; моральну шкоду у
розмірі 500 грн. Вирішено питання про
стягнення судових витрат. У
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані рішення суду
першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суди виходили із
того, що вимога позивача про зміну
формулювання причин звільнення за ч. 3
ст. 38 КЗпП України є законною та
обґрунтованою, на її користь підлягає
стягненню середній заробіток за час
вимушеного прогулу, заборгованість по
заробітній платі та кошти на
відшкодування моральної шкоди.

Однак повністю з такими висновками
судів погодитися не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працювала
за трудовим договором у ФОП ОСОБА_4
менеджером зі збуту з 7 серпня 2013 року з
8-годинним робочим днем і п'ятиденним
робочим тижнем. 19 листопада 2013 року
ОСОБА_3 було звільнено з роботи за п. 4
ст. 40 КЗпП України за прогул.

20 листопада 2013 року ОСОБА_3 поштовим
зв'язком направлено ФОП ОСОБА_4 заяву,
яку датовано 19 листопада 2013 року, про
звільнення за власним бажанням на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у
зв'язку з порушенням умов трудового
договору та законодавства про працю -
порушення строків виплати заробітної
плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Враховуючи ту обставину, що заява
ОСОБА_3 надійшла до ФОП ОСОБА_4 20
листопада 2013 року, тобто після того, як
19 листопада 2013 року вона була звільнена
з роботи за прогул, то висновки судів
про зміну формулювання причин
звільнення працівника за власним
бажанням з 19 листопада 2013 року без
зміни дати звільнення, про що просила
позивач, неможливо визнати
правильними, оскільки такої заяви на
момент прийняття рішення про
звільнення не було.

Суди, стягуючи на користь позивача 6210
грн 34 коп. за час вимушеного прогулу,
виходили із того, що позивач не працює
внаслідок незаконного звільнення її
відповідачем та має місце вимушений
прогул.

Між тим, судами не враховано, що
вимушеним прогулом є період у часі з
моменту незаконного звільнення і до
поновлення працівника на роботі або ж
до встановлення іншої дати його
звільнення.

У випадку незаконності звільнення,
коли працівник не бажає перебувати з
відповідачем у трудових відносинах,
таке може бути підставою для зміни
формулювання звільнення із зазначеної
власником чи уповноваженим ним органом
підстави, яка визнана незаконною, на
звільнення працівника за власним
бажанням останнього та зміни дати
звільнення, якою є час ухвалення
відповідного рішення.

Зміна формулювання причин звільнення
за власним бажанням з передбаченої ч. 3
ст. 38 КЗпП України підстави за цих
обставин можлива у випадку, коли така
заява була подана працівником до
проведення його звільнення.

Тому погодитись із рішеннями судів в
частині вирішення вимог про зміну дати
і формулювання причин звільнення
неможливо.

Оскільки позов про відшкодування
моральної шкоди ОСОБА_3 обґрунтовувала
і з обставинами, пов'язаними із
незаконністю її звільнення, то судові
рішення підлягають скасуванню і в
частині вирішення судами цих вимог,
оскільки це може вплинути на
визначення розміру коштів на
відшкодування моральної шкоди.

Допущені судами порушення ст. ст. 10, 60,
179, 303, 304 ЦПК України унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому рішення судів у
частині розгляду спору щодо зміни дати
та формулювання причини звільнення,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди не можуть вважатись
законними і обґрунтованими та в силу
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню, а справа направленню в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В частині вимог про стягнення
нарахованої, але не виплаченої
заробітної плати, рішення апеляційного
суду ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
їх порушень, які б давали підстави для
скасування цього рішення, не
встановлено, у зв'язку з чим підстави
для його скасування в цій частині
відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 28 квітня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 3 липня 2014
року у частині зміни дати та
формулювання причини звільнення,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди скасувати, справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Чернігівської області від 3 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук