АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у 1 інстанції - Козлов Р.Ю.
Доповідач - Борисова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М.,
Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
банк «КИЇВ» - Суслової Ірини
Олександрівни на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 02 жовтня 2014
року по справі за позовом публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний банк «КИЇВ» до ОСОБА_3,
третя особа: ОСОБА_4 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний банк «КИЇВ»,
треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, відділ реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання недійсним договору іпотеки та
зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року позивач ПАТ «АКБ
«КИЇВ» звернувся до суду з зазначеним
позовом, в якому просив звернути
стягнення на:

- майнові права на трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1 в місті Києві.
Загальна площа квартири, що будується
133,06 кв.м;

- майнові права на трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_2 місті Києві; загальна
площа квартири, що будується 128,20 кв.м -
які передані в іпотеку ПАТ АКБ «КИЇВ»
за договором іпотеки від 31 травня 2007
року та належить на праві власності
ОСОБА_3 шляхом продажу з прилюдних
торгів та задовольнити за рахунок
коштів, отриманих від реалізації
зазначених квартир вимоги ПАТ «АКБ
«КИЇВ» про стягненню заборгованості за
кредитним договором, що становить 2 576
110,03 доларів США, 4 633 541,69 євро та 17 906 098,92
грн., що станом на 17 березня 2014 р. за
офіційним курсом НБУ становить 104 401 871,40
грн., встановити спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про виконавче
провадження» та вирішити питання
судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що
ОСОБА_4 належним чином не виконує взяті
на себе зобов'язання за кредитним
договором, а тому в рахунок погашення
його заборгованості потрібно звернути
стягнення на предмет іпотеки.

У липні 2014 року відповідач ОСОБА_3
звернулася до суду із зустрічним
позовом, в якому просила визнати
недійсним договір іпотеки, укладений 31
травня 2007 року між ПАТ «АКБ «Київ» та
ОСОБА_3 та посвідчений 31 липня 2007 року
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 266п.;
визнати недійсною заборону відчуження
майнових прав на:

- трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 в м.
Києві;

- на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 в м.
Києві, які належать ОСОБА_3, заборона на
які була накладена 31 травня 2007 року
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5,
зареєстрована в реєстрі за № 71, №72;

- виключити з Державного реєстру іпотек
запис про обтяження іпотекою майнових
прав на вказані квартири, який був
внесений 31 травня 2007 року приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_5 за реєстровим №
266 п.;

- виключити з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
записи про заборону відчуження
майнових прав на квартири, які були
внесені з 1 травня 2007 року приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_5, зареєстровано
в реєстрі за № 71, №72;

- зобов'язати Відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві внести до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно відомості про зняття
заборони відчуження майнових прав,
припинення іпотеки та зняття обтяження
майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 в м.
Києві, на АДРЕСА_2, які належать ОСОБА_3,
заборона на які була накладена 31 травня
2007 року приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_6, зареєстрована в реєстрі за № 71,
№72.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що при
укладенні договору іпотеки були
порушені положення статті 5 Закону
України «Про іпотеку» (у редакції
станом на 01 жовтня 2007 pоку), оскільки
майнові права на окремі приміщення в
житловому будинку не могли бути
предметом іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 02 жовтня 2014 року в
задоволенні первісного позову ПАТ «АКБ
«КИЇВ» - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 - задоволено
частково.

Визнано недійсним договір іпотеки,
укладений 31 травня 2007 року між ПАТ «АКБ
«КИЇВ» та ОСОБА_3, посвідчений 31 липня
2007 року приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №
266п.

Зобов'язано відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві внести до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно відомості про зняття
заборони відчуження майнових прав,
припинення іпотеки та зняття обтяження
майнових прав на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1 в Києві, на трикімнатну
квартиру АДРЕСА_2 в м. Києві, які
належать ОСОБА_3, заборона на які була
накладена 31 травня 2007 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстровані в реєстрі за №№ 71,72.

В задоволенні іншої частини
зустрічного позову - відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник позивач ПАТ «АКБ «КИЇВ» -
Суслова І.О. подала апеляційну скаргу
та посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову
ПАТ «АКБ «КИЇВ» в повному обсязі та про
відмову у задоволенні зустрічного.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, що перелік об'єктів, що
можуть бути предметом іпотеки не
встановлює будь-яких заборон, а тому
має диспозитивний характер і підлягає
розширеному тлумаченню.

Крім того, передача в іпотеку
нерухомого майна, право власності
іпотекодавця на яке виникає в
майбутньому - це передача майнових
прав. Після закінчення будівництва
нерухомості іпотекодержатель реєструє
у встановленому законом порядку
обтяження прав власника на збудовану
нерухомість і ця нерухомість продовжує
бути предметом іпотеки відповідно до
умов іпотечного договору.

Така правова позиція підтверджується
також судовою практикою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, зокрема, рішенням від 12 вересня
2012 року по аналогічній справі позивачу
відмовлено в позові з тих підстав, що до
спірних відносин підлягає
застосуванню Закон України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», а Постановою
Верховного Суду України від 30 жовтня 2013
року зазначене рішення залишено без
змін.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача ПАТ «АКБ «КИЇВ» -
апеляційну скаргу підтримав просив її
задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти
апеляційної скарги заперечував просив
рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
виходив з того, що під час укладення
договору іпотеки були порушені
положення статті 5 Закону України від 5
червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (у
редакції, яка була чинною на час
укладення спірного договору), оскільки
майнові права на окремі приміщення в
житловому будинку не могли бути
предметом іпотеки.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та ґрунтується на вимогах
закону.

У відповідності до ст.ст.526, 527, 530 ЦК
України зобов'язання повинно
виконуватись належним чином в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

Відповідно до правил ст.1050 та ч.2 ст.1054
ЦК України на позичальника
покладається обов'язок повертати
кредит та сплачувати проценти у
розмірі та на умовах, встановлених
договором. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повертати
кредит частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини кредитодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини кредиту, що залишилась, та
сплати процентів.

Судом встановлено, що 30 травня 2007 року
між АКБ «КИЇВ» (правонаступник ПАТ «АКБ
«КИЇВ») та ОСОБА_4 укладено договір про
надання кредиту № 66, за умовами якого,
ПАТ «АКБ «Київ» надав ОСОБА_4 кредит на
загальну суму 4 536 000 доларів США, зі
строком користування до 29 травня 2012
року та сплатою 11,8 % річних. В
подальшому, 31 травня 2007 року між ПАТ
«АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_4 укладались ряд
додаткових угод до кредитного
договору.

З метою забезпечення виконання
кредитних зобов'язань ОСОБА_4, 31 травня
2008 року між ПАТ «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_3
був укладений нотаріально посвідчений
договір іпотеки майнових прав на:
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в Києві,
на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2

Колегія суддів погоджується з тим, що
ОСОБА_4 не виконує своїх зобов'язань за
договором кредиту та додатковими
угодами, а тому станом на 17 березня 2014
року утворилася заборгованість на суму
104 401 871,40 грн.

Разом з тим, вимоги банку про звернення
стягнення на предмет іпотеки не можуть
бути задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Статтею 5 Закону України від 5 червня 2003
року № 898-IV «Про іпотеку» (у редакції,
яка була чинною на час укладення
спірного договору) визначений
вичерпний перелік об'єктів, які могли
бути предметом іпотеки за іпотечним
договором.

Предметом іпотеки могли бути один або
декілька об'єктів нерухомого майна за
таких умов: нерухоме майно належить
іпотекодавця на праві власності або на
праві господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт
незавершеного будівництва або інше
нерухоме майно, яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець може документально
підтвердити право на набуття ним у
власність відповідного нерухомого
майна у майбутньому.

Водночас поняття «іпотека майнових
прав» і регулювання відносин при
передачі в іпотеку майнових прав у
цьому законі були відсутні.

Майнові права на об'єкт незавершеного
будівництва віднесені до предмета
іпотеки згідно із Законом України від 25
грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання
впливу світової фінансової кризи на
розвиток будівельної галузі та
житлового будівництва», яким були
внесені зміни до Закону України «Про
іпотеку».

Стаття 5 Закону України «Про іпотеку» (у
редакції, яка була чинною на час
укладення спірного договору) не
передбачала можливості передачі в
іпотеку майнових прав на об'єкти
незавершеного будівництва, відповідно
ці майнові права не могли бути
предметом іпотеки за іпотечний
договором.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.2 ст.18 Закону України
«Про іпотеку», у разі відсутності в
іпотечному договорі однієї з істотних
умов він може бути визнаний недійсним
на підставі рішення суду.

Частиною 1 ст.216 ЦК України визначено, що
недійсним правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ст.17 Закону України «Про
іпотеку» іпотека припиняється у разі
визнання іпотечного договору
недійсним. Відомості про припинення
іпотеки підлягають державній
реєстрації у встановленому
законодавством порядку.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те
що під час укладення договору іпотеки
були порушені положення статті 5 Закону
України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про
іпотеку» (у редакції, яка була чинною на
час укладення спірного договору),
оскільки майнові права на окремі
приміщення в житловому будинку не
могли бути предметом іпотеки.

Твердження апелянта про те, що при
укладені спірного договору сторони
керувалися Законом України від 19
червня 2003 року № 979-IV «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» не заслуговують
на увагу, оскільки Законом України від
19 червня 2003 року № 979-IV «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» (редакція з 14
січня 2006 року по 23 липня 2010 року)
встановлює відносини в системі
іпотечного кредитування, а також
перетворення платежів за іпотечними
активами у виплаті за іпотечними
сертифікатами із застосуванням
механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання
зазначеного закону є відносини, що
виникають з приводу іпотечного боргу,
який виникає після невиконання
договору, забезпеченого іпотекою, а не
для забезпечення кредитного договору,
що був укладений 30 травня 2007 року.

Вказана правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
17 квітня 2013 року справа № 6-8цс13, яка
згідно зі ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи,
які б давали підстави до скасування
рішення суду, оскільки при розгляді
справи у апеляційному суді апелянт не
надав будь - яких переконливих доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
позивача публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
банк «КИЇВ» - Суслової Ірини
Олександрівни - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 02 жовтня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді