Справа № 461/7668/13
Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2851/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді:
Приколоти Т.І.

суддів: Федоришина А.В.,
Тропак Я.В.

при секретарі: Івановій
О.О.

з участю: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ТзОВ
"П.Г.С.-України" на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 18 лютого 2014
року по справі за позовом ТзОВ
"П.Г.С.-України" до ОСОБА_2, про визнання
недійсним договору поруки,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням суду відмовлено в задоволенні
позову.

Рішення суду оскаржило ТзОВ
"П.Г.С.-України". У апеляційній скарзі
просить оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове про задоволення
позову. Посилається на те, що вказане
рішення не ґрунтується на вимогах
закону, ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що 1 лютого 2011 року між
сторонами укладено договір поворотної
фінансової безвідсоткової цільової
позики, відповідно до умов якого
позикодавець надає позичальникові
поворотну фінансову безвідсоткову
цільову позику, а останній
зобов»язується використати дану
позику по цільовому призначенню.
Вважає, що сторонами не досягнуто згоди
з усіх істотних умов договору, в
зв»язку з чим оскаржуваний договір є
неукладеним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача, дослідивши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити.

Судом встановлено, що 1 лютого 2011 року
між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою
відповідальністю «П.Г.С. - Україна»
укладено договір поворотної
фінансової безвідсоткової цільової
позики, відповідно до п.1.1 якого
позикодавець в порядку й на умовах,
передбачених цим договором, надає
позичальникові поворотну фінансову
безвідсоткову цільову позику, а
останній зобов'язується використати
дану позику по цільовому призначенню.
Пунктом 2.1. даного договору зазначено,
що ОСОБА_2 зобов'язалась у разі
необхідності вносити на розрахунковий
рахунок ТзОВ «П.Г.С. - Україна» грошові
кошти у вигляді безвідсоткової
поворотної фінансової позики,
необхідні для забезпечення
господарської діяльності
Позичальника.

Як вбачається з матеріалів справи
платіжними дорученнями № @2РЬ201332 від 28
лютого 2011 року на суму 11500,00 грн.,
№@2РЬ884468 від 8 серпня 2011 року на суму
16800,00 грн., №@2РЬ714655 від 19 жовтня 2011 року
на суму 600,00грн., № @2РЬ269702 на суму 5940,60
грн., № @2РЬ304512 від 1 березня 2012 на суму
5000,00грн., та меморіальними ордерами №
@2РЬ541767 від 19 лютого 2013 року на суму 2000,00
грн., № @2РЬ868431 від 1 березня 2013 року на
суму 32300,00 грн., № @2РЬ017348 від 13 березня
2013 року на суму 18981,02грн. було здійснено
платежі за призначенням позика через
ОСОБА_2 та фінансова допомога на
зворотній основі від ОСОБА_2 відповідно
до наказів про позику (а.с. 31-39).

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Пунктами 4.1, 7.1.5 статей 4,7 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року N
2346-ІІІ, передбачено, що для проведення
переказу можуть використовуватися
кошти як у готівковій, так і в
безготівковій формі. Зарахування
коштів на рахунок клієнта здійснюється
як шляхом внесення їх у готівковій
формі, так і шляхом переказу коштів у
безготівковій формі з інших рахунків.

Згідно визначень п.1.30, 1.19-1 статті 1
Закону України «Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні» від 5
квітня 2001 року N 2346-ІІІ, платіжне
доручення - розрахунковий документ,
який містить доручення платника банку,
здійснити переказ визначеної в ньому
суми коштів зі свого рахунка на рахунок
отримувача; меморіальний ордер -
розрахунковий документ, який
складається за ініціативою банку для
оформлення операцій щодо списання
коштів з рахунка платника і
внутрішньобанківських операцій
відповідно до цього Закону та
нормативно-правових актів
Національного банку України.

Підставою для проведення
безготівкового розрахунку з
контрагентом є платіжне доручення. Цим
документом платник дає вказівку своєму
банку перерахувати вказану грошову
суму на розрахунковий рахунок
одержувача. Банківська виписка -
зведений документ, що складається з
платіжних доручень за певний період.

Банківська виписка - це копія записів
на розрахунковому рахунку в банку, яка
одночасно служить також підставою для
бухгалтерських записів в обліковій
системі. У цьому документі є всі
необхідні реквізити для контролю
фінансової дисципліни по конкретних
операціях: номер платіжного доручення,
дата здійсненої операції, банківські
реквізити контрагента, сума операції,
суми по дебету і кредиту, призначення
платежу.

У терміни, узгоджені з банком
організація отримує від банку виписку
з розрахункового рахунку. Виписка є
копію записів по розрахунковому
рахунку за відповідний період. До
виписки додаються копії документів, на
підставі яких зараховані або списані
кошти. Виписки банку з розрахункового
рахунку замінює регістр аналітичного
обліку. Перевірені і оброблені виписки
є підставою для записів на рахунки
бухгалтерського обліку.

З матеріалів справи, а саме з квитанцій,
на підставі яких були здійсненні
банківські операції згідно
вищезгаданих платіжних доручень та
меморіальних ордерів, вбачається, що
ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок ТОВ
«П.Г.С.-Україні» внесені та
перераховані грошові кошти на загальну
суму 93121,62 грн.

Факт зарахування коштів на
розрахунковий рахунок позивача
підтверджується також і банківськими
звітами (виписками) ПАТ КБ «Приватбанк»
за періоди з 13.03.2013 по 13.03.2013р., з 01.03.2013 по
01.03.2013р., з 19.02.2013 по 19.02.2013р., з 01.03.2012 по
01.03.2012р., з 31.01.2012 по 31.01.2012р., з 19.10.2011 по
19.10.2011р., з 08.08.2011 по 08.08.2011р.,28.02.2011 по
28.02.2011р.

З наказів генерального директора ТзОВ
«П.Г.С.-Україна» (про безпроцентну
фінансову позику) від 28.02.2011р., 08.08.2011р.,
19.10.2011р., 01.03.2012р., 31.01.2012р.,
19.02.2013р.,28.02.2013р.,13.03.2013р., вбачається, що
вищезазначені кошти були отримані від
ОСОБА_2 та використані за цільовим
призначенням у
фінансово-господарській діяльності
підприємства.

Як вбачається з квитанцій, платіжних
доручень та меморіальних ордерів, на
користь ТОВ П.Г.С.-Україна були
здійснені платежі за призначенням
надання позики через ОСОБА_2, оскільки
позивачем не доведено наявність у
ОСОБА_2 зобов'язань за іншими
правочинами, окрім договору позики, суд
приходить до переконання, що дані
платежі були здійснені відповідачем на
виконання договору позики та
підтверджують надання позивачу
грошових коштів.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 6 листопада 2009 року,
зазначено, що відповідно до ст. 217 ЦК
України правочин не може бути визнаний
недійсним у цілому, якщо закону не
відповідають лише його окремі частини
й обставини справи свідчать про те, що
він був би вчинений і без включення
недійсної частини. У цьому разі
відповідно до статті 217 ЦК суд може
визнати недійсною частину правочину,
з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо
у недійсній частині правочин був
виконаний однією зі сторін, суд
визначає наслідки його недійсності
залежно від підстав, з яких він
визнаний недійсним.

Позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Позика за своєю юридичною природою є
реальним, одностороннім, та, за
загальним правилом, оплатним
договором. Реальність позики прямо
встановлена ст. 1046 Цивільного кодексу
України, згідно з якою договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками. Зазначена норма Закону
сформульована імперативним чином,
отже, сторони не можуть договором
передбачити обов'язок позикодавця
надати позику, тобто не можуть
використати конструкцію
консенсуального договору. Однак їм
ніщо не заважає укласти попередній
договір (ст. 635 Цивільного кодексу
України) про вчинення договору позики в
майбутньому і визначити в ньому
відповідальність сторін у разі його
невиконання.

Якщо предметом позики виступають
безготівкові кошти, договір є
укладеним з моменту, коли гроші будуть
перераховані на рахунок позичальника,
відкритий у банківській установі.
Тобто моментом надання безготівкової
позики є дата зарахування коштів на
рахунок позичальника.

З банківських звітів (виписок) та
наказів генерального директора
Товариства вбачається, що кошти від
ОСОБА_2 позивачем були отримані та
використані для платежів пов'язаних з
господарською діяльністю ТзОВ
"П.Г.С.-Україна".

Отже, договір позики є реальним
договором, який вважається укладеним
лише з моменту передання грошей (інших
речей) позикодавцем позичальникові. Це
відповідає особливостям реальних
договорів, що прямо передбачено ч. 2 ст.
640 ЦК. Разом з тим не слід відкидати й
досягнуту у позиковому зобов'язанні
домовленість, яка разом із переданням
грошей чи речей є додатковою правовою
підставою для виникнення зобов'язання,
за відсутності якої взагалі неможливо
говорити про те, що боргове
зобов'язання виникло.

Положеннями 4.1,3 ст. 1049 ЦК України,
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Як вбачається з листа ОСОБА_2 до ТзОВ
«П.Г.С.-Україна» від 15 березня 2013 року,
відповідач зверталась до позивача з
вимогою перерахувати до 1 квітня 2013
року суму боргу, що складає 93121,62 грн., на
рахунок ОСОБА_2 за вказаними
реквізитами.

Згідно ч.З ст.10, ч.І ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідачем ОСОБА_2 доведено факт
передання грошових коштів та їх
отримання ТОВ «П.Г.С.-Україна» як
позики, а не за іншими зобов'язаннями.
Суд прийшов до вірного висновку, що
даний цивільно-правовий договір
укладений з узгодженої волі сторін, а
відтак, підстав для визнання його
неукладеним чи недійсним немає.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду. А тому,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ТзОВ "П.Г.С.-України"
відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 18 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: