Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарях -
Філімоновій Ю.О., Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі продажу
квартири від 27.06.2003 року, визнання
договору купівлі-продажу 22.08.2012 року
недійсним, поділ спільного сумісного
майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просить суд: визнати
удаваним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 27 червня 2003 року;
визнати ОСОБА_3 покупцем за даним
договором; визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22
серпня 2012 року; в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
визнати за нею право власності на ?
частину квартири в АДРЕСА_1; в порядку
поділу спільного сумісного майна
подружжя визнати за ОСОБА_3 право
власності на ? частину квартири в
АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 27 червня 2003 року за
спільні сумісні кошти її та ОСОБА_3 була
придбана двохкімнатна квартира
АДРЕСА_1. Покупцем за вказаним
договором виступає ОСОБА_2 Даний
договір був посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5, та зареєстрований в
реєстрі під номером 5272. Право власності
на квартиру було зареєстроване в КП БТІ
м. Києва 04 липня 2003 року. Вказаний
договір був укладений з порушенням
норм чинного законодавства на момент
укладання даного договору цивільного
законодавства. Так, фактично покупцем
за даним договором виступав ОСОБА_3, а
кошти, які були використані на
придбання квартири являються її з
ОСОБА_3 спільною сумісною власністю,
так як були отримані під час
перебування їх у зареєстровану шлюбі.
Даний правочин порушив її майнові
права, як співвласника сімейних коштів.
Крім того, даний договір мав удаваний
характер в частині покупця. Так,
відповідач ОСОБА_3, з метою уникнення
майнових ризиків по втраті ? частини
нерухомості, у разі розірвання
законного шлюбу з дружиною, дійшовши
взаємної згоди про оформлення права
власності на сторонню особу, з якою
відповідач ОСОБА_3 перебував у
неофіційних відносинах, тобто на
відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 приховував
від неї факт придбання квартири на ім'я
відповідача ОСОБА_2, у тому числі
користування, збереження, а також
збільшення ринкової вартості
нерухомості (із-за проведення
сучасного капітального ремонту
приміщення та внутрішнього оснащення і
зовнішнього оснащення і зовнішнього
переобладнання квартири) за спільних
сумісних коштів подружжя ОСОБА_3. Вона
не надавала згоди на використання
спільних сумісних коштів подружжя на
придбання квартири на ім'я ОСОБА_2
Відповідачка ОСОБА_2 знала, що ОСОБА_3
одружений, а також про незгоду другого
із подружжя з укладанням даного
договору за рахунок родини ОСОБА_3, у
тому числі ОСОБА_1 Ринкова вартість
спірної квартири за вказаною адресою
була сплачена сімейними коштами родини
ОСОБА_1, які були наявні в родині та
придбані в результаті спільної праці
членів сім'ї родини ОСОБА_1, у тому числі
нею. Грошові кошти у сумі 40 000 доларів
США були спільною власністю сім'ї, але
без її відома та її згоди були
інвестовані в матеріальне
забезпечення ОСОБА_2 Факт порушення
законних шлюбних відносин, а також
нецільове використання сімейних
коштів (не в інтересах сім'ї та не на її
потреби) призвело до розладу стосунків
в родині ОСОБА_1 та розірвання шлюбу у
2013 році.

Вартість проведення у квартирі за
вказаною адресою ремонтно-будівельних,
санітарно-електро-технічних,
оздоблювальних та інших робіт, а також
прдбання будівельно-оздоблювальних та
інших супутніх матеріалів при
проведенні переобладнання та
сучасного капітального ремонту
квартири, були сплачені сімейними
коштами родини ОСОБА_1, у тому числі
ОСОБА_1 Окрім вартості послуг, робіт та
матеріалів, сімейними коштами родини
ОСОБА_1, у тому числі її було проведено
внутрішнє оснащення та зовнішнє
переобладнання квартири, а саме:
придбана нова побутова техніка; меблі
для жилих та нежилих приміщень;
освітлювальні прилади;
санітарно-технічне устаткування для
кухні/ванної та туалетної кімнати;
застелення балкону; встановлені нові
пластикові віконні конструкції;
броньовані вхідні двері тощо. Тому,
загальна вартість інвестування
відповідача ОСОБА_2 сімейними коштами
родини ОСОБА_1, у тому числі нею,
орієнтовно зросла на 50 відсотків від
початкової ринкової вартості квартири.
На момент укладання договору
відповідач ОСОБА_2 мешкала на Оболоні
за адресою: АДРЕСА_3. Самостійно
виховувала дочку ОСОБА_6, яка була
студенткою Медичного університету.
Проте, жінка яка виховує одна дочку,
працюючи викладачем на вечірніх
курсах, та зі своєї заробітної плати
повинна сплачувати: за навчання дочки в
університеті; обов'язкові комунальні
та інші платежі; підтримувати
життєдіяльність своєї сім'ї; не в змозі
власним коштом купити двохкімнатну
квартиру в м. Києві; провести
ремонтно-будівельні,
санітарно-електро-технічні,
оздоблювальні та інші роботи,
включаючи придбання будівельних,
оздоблювальних та інших супутніх
матеріалів, а також провести внутрішнє
оснащення та зовнішнє переобладнання
квартири, а саме: придбати нову
побутову техніку; меблі для жилих та
нежилих приміщень; освітлювальні
прилади; санітарно-технічне
устаткування для кухні/ванної та
туалетної кімнати; провести застелення
балкону; придбати металеві жалюзі та
дерев'яну оздоблювальну вагонку; нові
пластикові конструкції для вікон та
дверей; купити/встановити нові
міжкімнатні та броньовані вхідні
двері; сплатити за матеріали та роботу
для виготовлення підвісної стелі на
кухні з електропідсвіткою; купити та
обкласти кахельною плиткою нежилі
приміщення; переобладнати
електромережу квартири та систему
тепло-водопостачання; реставрація
підлоги в жилих приміщенням тощо.

Таким чином, договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 27 червня 2003 року є
удаваним в частині покупця, оскільки
дійсним покупцем за даним договором є
відповідач ОСОБА_3 А тому, до даного
договору слід застосувати правила, за
якими дійсним покупцем був ОСОБА_3

22 серпня 2012 року між відповідачем
ОСОБА_2 та сестрою відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу квартири, за яким право
власності перейшло до відповідача
ОСОБА_4 Вказаний договір був
посвідчений приватним нотаріусом
Київського нотаріального округу
ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі під
№ 5264. Право власності було
зареєстровано в КП БТІ м. Києва 24
вересня 2012 року. Оскільки, фактичним
покупцем та власником квартири АДРЕСА_1
за договором купівлі-продажу від 27
червня 2003 року виступав відповідач
ОСОБА_3, а кошти, на які придбавалась
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_3, то договір від 22
серпня 2012 року має бути визнаний
недійсним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, з підстав викладених у позовній
заяві, письмових поясненнях до
позовної заяви, просила позов
задовольнити. Пояснила суду, що
проживала разом з відповідачем ОСОБА_3
з 1998 року. До грудня 2012 року їй про
спірні договори щодо квартири АДРЕСА_1
нічого не було відомо, про даний факт їй
стало відомо під час розлучення з
ОСОБА_3 Зазначила, що знала про те, що в
квартирі проживала ОСОБА_2 В 2003 році
відповідач ОСОБА_3 взяв з дому велику
суму коштів та обіцяв повернути, проте
не зробив цього. Також, пояснила, що
листи з вимогами майнового характеру
щодо спірної квартири на адресу ОСОБА_2
не направляла.

Представник позивача ОСОБА_9 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, з підстав викладених у
позовній заяві, просив позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилася, представник відповідача
ОСОБА_10 подала до суду заперечення на
позовну заяву, долученого до
матеріалів позовної заяви (а.с.62-63, Том
1), додаткових запереченнях на позовну
заяву (а.с.197- 198, Том 2), в яких просила
справу розглядати у відсутність
відповідача ОСОБА_2 та відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_11 в судовому засіданні позов не
визнала, з підстав викладених у
запереченні на позовну заяву,
долученого до матеріалів справи
(а.с.53д-54, Том 1), додаткових запереченнях
(а.с.108-112, Том 2), просила відмовити у
задоволенні позову. Пояснила суду, що
за договором купівлі-продажу спірної
квартири від 27 червня 2003 року, вартість
квартири становила 10 000 гривень. В свою
чергу, відповідач ОСОБА_3 не надавав
ОСОБА_2 коштів на придбання даної
квартири. ОСОБА_2 могла отримати кошти
від батьків або заощадити. Зазначила,
що ОСОБА_3 також ніколи таємно від
позивача не забирав кошти з сім'ї, не
проводив в спірній квартирі ремонт, не
сплачував комунальних послуг за
утримання даної квартири та не
проживав у ній. Жодної участі ОСОБА_3 у
придбанні квартири не брав, зі слів
ОСОБА_2, остання придбала її самостійно.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилася, про день, час та місце
судового розгляду повідомлялася
належним чином, суд про причини неявки
не повідомила.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_4

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представника позивача ОСОБА_9,
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_11, свідка, дослідивши матеріали
справи, оцінивши зібрані у справі
докази в їх сукупності, приходить до
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01
березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_12
було укладено шлюб, зареєстрований
Відділом реєстрації актів
громадянського стану Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
01 березня 2000 року, актовий запис № 69.
Прізвище дружини після реєстрації
шлюбу - ОСОБА_3 (а.с.6, Том 1).

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 01 листопада 2012 року, шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.7,
Том 1).

Як встановлено судом в судовому
засіданні, обґрунтовуючи заявлені
позовні вимоги ОСОБА_1 посилалася на
той факт, що договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 27 червня 2003 року,
укладений з ОСОБА_2 є удаваним, так як
покупцем має бути зазначений ОСОБА_3, з
яким вона перебувала у шлюбі, за
спільні кошти яких була придбана
спірна квартира.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України (який набрав чинності з
01 січня 2004 року), Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав та
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

За вимог ст. 4 Цивільного кодексу
Української РСР цивільні права і
обов'язки виникають з підстав,
передбачених законодавством Союзу РСР
і Української РСР, а також з дій
громадян і організацій, які хоч і не
передбачені законом, але в силу
загальних начал і змісту цивільного
законодавства породжують цивільні
права і обов'язки. Відповідно до цього
цивільні права і обов'язки виникають з
угод, передбачених законом, а також з
угод, хоч і не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Частиною першою статті 41 Цивільного
кодексу Української РСР передбачено,
що угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу
Української РСР договір вважається
укладеним, коли між сторонами в
потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах.

Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
27 червня 2003 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_2
було укладено договір купівлі-продажу
квартири, відповідно до умов якого
ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_2 купила
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.64, Том 1).

Звертаючись з позовом до суду, сторона
позивача просить визнати договір
купівлі-продажу спірної квартири від 27
червня 2003 року удаваним саме в частині
покупця, визнати відповідача ОСОБА_3
покупцем за зазначеним договором
купівлі-продажу, посилаючись на
положення ст.58 Цивільного кодексу УРСР.

Пленум Верховного Суду України у
пунктах 1, 2 постанови № 3 від 28 квітня 1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» (чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), звернув увагу судів на
те, що правильне вирішення справ про
визнання угод недійсними має важливе
значення у забезпеченні законності у
сфері майнових відносин, охорони
інтересів суспільства, прав громадян і
організацій, у запобіганні цивільним
правопорушенням.

Угода може бути визнана недійсною лише
з підстав і з наслідками, передбаченими
законом.

Відповідно до ч.2 ст. 58 Цивільного
кодексу Української РСР якщо угода
укладена з метою приховати іншу угоду
(удавана угода), то застосовуються
правила, що регулюють ту угоду, яку
сторони дійсно мали на увазі.

Пленум Верховного Суду України у
пункті 14 постанови № 3 від 28 квітня 1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» роз'яснив, що
встановивши, що угода укладена з метою
приховати іншу угоду, суд відповідно
до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами
укладена та угода, яку вони дійсно мали
на увазі. У тому разі, коли така угода
суперечить законові, суд постановляє
рішення про визнання недійсною
укладеної сторонами угоди із
застосуванням наслідків, передбачених
для недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Як роз'яснено у п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року за №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійними», за
удаваним правочином сторони умисно
оформлюють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати іншій правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК України має
визнати, що сторонами вчинено саме цей
правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин.

Таким чином, удаваний правочин
складається без наміру створити
правомірний юридичний результат.
Волевиявлення в ньому направлено на
досягнення певного правового ефекту,
але в той же час сторони домовляються
про інші правові наслідки, ніж ті, які,
згідно з законом, є результатом даного
волевиявлення. Тобто в удаваному
правочині по суті міститься два
правочини: приховуваний, який сторони
укладають де-факто, та приховуючий, що
оформляється юридично і має на меті
приховати від усіх справжній характер
відносин сторін.

Отже, укладення удаваного правочину
само по собі не спричиняє недійсності
правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 58
Цивільного кодексу Української РСР
якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. А тому такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним лише у тому разі, коли буде
встановлено, що правочин, який сторони
насправді вчинили, не відповідає
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті ст. 224 Цивільного
кодексу Української РСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п.п. 3, 9 договору купівлі-продажу
квартири від 27 червня 2003 року, продаж
зазначеної квартири за домовленістю
сторін вчинено за 10000 гривень, які
продавець одержав від покупця під час
підписання цього договору. Вони,
продавець та покупець, підтверджують,
що ця угода відповідає їхнім дійсним
намірам і не носить характеру мнимої та
удаваної, а також не є зловмисною.

27 червня 2003 року ОСОБА_13 складена
розписка про те, що останній отримав
від ОСОБА_2 суму еквіваленту 24000
американських доларів за продану ним
квартиру в АДРЕСА_1. З приводу оплати за
придбання квартири претензій до
покупця не має (а.с.51, Том 3).

Відповідно до реєстраційного напису
Комунального підприємства Київського
міського бюро технічної
інвентаризації, квартира АДРЕСА_1
зареєстровано на праві власності за
ОСОБА_2 (а.с.64, об., Том 1).

Таким чином, між сторонами
оспорюваного договору, проведено
повний розрахунок за придбане майно, що
є істотною умовою договору такого виду,
право власності на об'єкт нерухомого
майна за договором зареєстровано за
ОСОБА_2, стороною договору, що
підтверджується наявними у справі
доказами, також ці обставини не
спростовані під час розгляду справи
сторонами.

Для визнання правочину удаваним суду
слід установити, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їхні дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Наміру однієї
сторони на укладення удаваної угоди
недостатньо.

В той же час, до укладання договору
купівлі-продажу спірної квартири, між
ОСОБА_13 та ОСОБА_2 був укладений 14
травня 2003 року попередній договір, за
умовами якого продавець ОСОБА_13
виявляє намір продати, а покупець,
ОСОБА_2, придбати майно, яке перебуває у
власності продавця, а саме квартиру
АДРЕСА_1, яка маю бути передана покупцю
не пізніше 06 липня 2003 року. Вартість
вказаної квартири становить 130380
гривень, що на момент укладання даного
договору становить 24600 доларів США.
Підтверджуючи наміри укласти договір
купівлі-продажу об`єкту нерухомості з
метою його забезпечення, в момент
укладання даного договору покупець
передав, а продавець прийняв
гарантовану суму в розмірі 3180 гривень,
яка становить 600 доларів США. Після
підписання договору купівлі-продажу
сторони мають намір підписати угоду з
метою забезпечення зобов`язань
зазначених в п.2.3 та п.5 даного договору,
грошовою гарантією. Сума грошової
гарантії становить 1590 гривень, що
еквівалентно 300 доларів США. (а.с.47-50, Том
3).

27 червня 2003 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_2
була укладена угода, відповідно до якої
продавець передав покупцю грошові
кошти в сумі 1590 гривень, які являються
забезпеченням виконання зобов`язань по
договору купівлі-продажу, укладеного
сторонами 27 червня 2003 року. Вказана
грошова сума за погодженням с торін
передана на зберігання ДП «АН
Благовест» до моменту виконання
сторонами своїх зобов`язань (а.с.52, Том
3).

З урахуванням положень ст. 60
Цивільного процесуального кодексу
України, позивач, заявляючи вимогу про
визнання правочину удаваним, має
довести: 1) факт укладання правочину, що
за його думкою є удаваним, 2)
спрямованість волі сторін в удаваному
правочині на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, 4) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного
процесуального кодексу України, згідно
якої обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, а враховуючи положення
ст. 218 Цивільного кодексу України,
заперечення однією зі сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях осіб.

Так, будучи допитаним в судовому
засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив суду,
що до 2003 року йому належала спірна
квартира на праві власності. 27 червня
2003 року він продав дану квартиру
ОСОБА_2, подавши об'яву в газету. З метою
придбання квартири до нього приходив
чоловік з жінкою разом з ріелтером,
чоловіку сподобалася квартира, він
запитував чи подобається вона жінці та
вони з ріелтером почали готувати
необхідні документи. Потім, вони
зустрілися вже у нотаріальній конторі
та чоловік, який був з тією ж жінкою,
передав йому кошти в рахунок вартості
квартири. Вартість квартири була,
оцінена приблизно в 27 - 29 тис. доларів.
Про написання розписки про отримання
коштів за продаж квартири він не
пам'ятає. При цьому, оглянувши в
судовому засіданні попередній договір
від 14 травня 2003 року, розписки від 27
червня 2003 року про отримання від ОСОБА_2
грошових коштів, та угоди від 27 червня
2003 року, зазначив, що такі події мали
місце та на вказаних документах
містяться його підписи. Під час
укладання договору він читав черновий
варіант договору. Зазначив, що на його
меті було укладення саме договору
купівлі-продажу, про будь-який інший
договір вони не домовлялися. Крім того,
про існування будь-яких відносин між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 йому нічого не відомо.

Таким чином, судом достовірно
встановлено факт вчинення між ОСОБА_13
та ОСОБА_2 саме договору
купівлі-продажу квартири. В той же час,
з вимогою про визнання удаваним даного
договору звернулася ОСОБА_1, яка не є
стороною правочину, отже посилання
позивача на статтю 58 Цивільного
кодексу УРСР є помилковим, оскільки
сторони зазначеного правочину мали на
меті укладення саме договору
купівлі-продажу, а не іншої угоди, ці
обставини також не спростовані
позивачем в межах даного спору.

Крім того, заявляючи вимоги про
визнання договору купівлі-продажу від
27 червня 2003 року удаваними, позивачем
не визначено, який саме договір мали за
мету укласти сторони договору, як і не
було доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права ОСОБА_3,
існування факту його порушення під час
укладання договору купівлі-продажу
спірної квартири від 27 червня 2003 року,
щоб слугувало підставою вважати ОСОБА_3
покупцем спірної квартири.

В той же час, під час укладання договору
купівлі-продажу квартири від 27 червня
2003 року у ОСОБА_3 не виникало
суб'єктивного права щодо спірної
квартири, воно не порушувалось, не
оспорювалось.

Таким чином, враховуючи безспірність
відносин між ОСОБА_13 та ОСОБА_2, які мали
на меті укладення договору саме
купівлі-продажу квартири, відсутність
будь-якого суб'єктивного права щодо
спірної квартири з боку ОСОБА_3, суд
приходить до висновку про неможливість
визнання договору купівлі-продажу
спірної квартири від 27 червня 2003 року
удаваним та визнання відповідача
ОСОБА_3 покупцем даної квартири.

Щодо позовних вимог про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 22 серпня 2012 року,
суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22
серпня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
було укладено договір купівлі-продажу
квартири, відповідно до умов якого
ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_4
(продала), а ОСОБА_2 прийняла у власність
(купила) квартиру АДРЕСА_6.

Відповідно до положень ст. 204
Цивільного кодексу України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою-третьою, п'ятою,
шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 Цивільного кодексу
України встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Загальними вимогами чинності
правочину є такі: зміст правочину не
може суперечити ЦК України та іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вичинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
не може суперечити правам та інтересам
осіб. Правочин може визнаватись
недійсним за наявності дефектів у будь
- якому елементі правочину.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
сторона позивача посилається на норми
ст. 65 Сімейного кодексу України, якими
передбачено отримання згоди другого
подружжя під час укладення договору, що
потребує реєстрації та яке є об'єктом
права спільної сумісної власності.

Як роз'яснено в п. 26 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року за № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійними»,
особами, які беруть участь у справі
про визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину. Якщо
предметом правочину є майно, яке
належить особам на праві спільної
сумісної власності, інші співвласники
відповідно до частини другої статті 369
ЦК до участі у справі не залучаються,
оскільки правочин щодо розпорядження
спільним майном вважається вчиненим за
згодою всіх співвласників. За
відсутності такої згоди інші
співвласники відповідно до частини
четвертої статті 369 ЦК можуть
пред'явити позов про визнання такого
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу
України, загальними засадами
цивільного законодавства є, зокрема,
свобода договору, яка полягає у
визнанні за суб'єктом цивільного права
можливості укладати договори (або
утримуватись від укладення договорів)
і визначати їх зміст на свій розсуд
відповідно до досягнутої з
контрагентом домовленості.

В той же час, як встановлено судом,
позивач не є стороною договору
купівлі-продажу спірної квартири від 22
серпня 2012 року. ОСОБА_3, в свою чергу, не
являється покупцем спірної квартири,
договір вчинено між сторонами, якими є
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які за своїм
волевиявленням, домовившись про всі
істотні умови договору, уклали його,
при цьому обумовивши всі умови
договору. Під час укладання даного
договору були дотримані всі загальні
вимоги, встановлені законодавцем,
серед яких і форма, зміст правочину,
вільне волевиявлення сторін правочину.

Аналізуючи вищевикладені обставини,
судом не може бути визнано договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22
серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, недійсним.

Крім того, судом не може бути визнано
спірну квартиру спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 328 Цивільного
кодексу України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба, тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно п. п. 23, 24 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановити обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Належність майна до спільної сумісної
власності подружжя визначається не
тільки фактом придбання його під час
шлюбу, але й спільністю участі подружжя
коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи зазначену вище норму
права та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, а й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Суд критично відноситься до тверджень
сторони позивача щодо використання
спільних подружніх коштів для придання
спірної квартири, оскільки жодних
доказів того, що квартира була придбана
саме за кошти сім'ї та саме ОСОБА_3, суду
надано не було. Копії квитанцій про
сплату комунальних послуг не можуть
служити доказом того, що їх оплату було
здійснено саме за рахунок сім'ї ОСОБА_3,
як і зроблені ремонтні роботи в
квартирі.

З огляду на викладене, судом не
вбачається за можливе визнання спірної
квартири спільним сумісним майном та
визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права
власності на спірну квартиру по ?
частці кожному, оскільки власником
квартири ніколи не був ОСОБА_3

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалість у
три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261
Цивільного кодексу України) перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України (який набрав чинності
з 01 січня 2004 року) зазначається, що
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплинув до набрання чинності
цим Кодексом.

До позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення якого
виникло до 1 січня 2004 року,
застосовується позовна давність,
встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Загальний строк позовної давності,
встановлений статтею 71 Цивільного
кодексу Української РСР у редакції
Закону України від 11 липня 1995 року «Про
внесення змін до статті 71 Цивільного
кодексу Української РСР»,
застосовується з 27 липня 1995 року за
позовами усіх осіб, право яких
порушено, тобто як фізичних осіб, так і
юридичних осіб.

Відповідно до статті 75 Цивільного
кодексу Української РСР позовна
давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. (ч.1 ст.80 Цивільного
кодексу Української РСР).

Так, під час розгляду даної судової
справи, представником відповідача
ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2, подані
заяви про застосування загальних
строків позовної давності, оскільки
позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири від
27 червня 2003 року поза межами загальних
строків позовної давності.

Згідно з положеннями ст.6 Цивільного
кодексу Української РСР захисту в
судовому порядку підлягає порушене
право особи, і лише при встановленні
цього порушення суд застосовує строк
позовної давності. У разі
недоведеності порушення цього права в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити по суті.

При вирішенні питання про застосування
строків позовної давності до вимог про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 27 червня
2003 року, суд враховує положення п.6
Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного кодексу України, якою
передбачено застосування до такої
категорії позовів строків позовної
давності, які були встановлені на час
укладення та дії оспорюваного
правочину, тобто загального строку
позовної давності у три роки, як
визначено у ст. 71 Цивільного кодексу
Української РСР, а також положення ч.2
ст.80 ЦК УРСР, якою передбачено, що
захисту із застосуванням строків
позовної давності підлягає лише
порушене право, тому приходить до
висновку, що в межах даного спору
відсутні підстави для застосування
строків позовної давності, оскільки
судом не встановлено обставин, які б
слугували б підставою для визнання
недійсним спірного договору.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Аналізуючи вищевикладені обставини,
оцінивши зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі продажу
квартири від 27.06.2003 року, визнання
договору купівлі-продажу 22.08.2012 року
недійсним, поділ спільного сумісного
майна подружжя.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 4, 6, 41, 58, 71, 75, 80, 153, 224 Цивільного
кодексу Української РСР, ст.ст. 3, 203, 204,
215, 257, 261, 328 Цивільного кодексу України,
ст. 60 Сімейного кодексу України, п. 4, 6, 7
Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного кодексу України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 3 від
28 квітня 1978 року «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійними», ст. ст. 3, 10, 11, 59,
60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі продажу квартири від 27.06.2003
року, визнання договору
купівлі-продажу 22.08.2012 року недійсним,
поділ спільного сумісного майна
подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: