Номер провадження: 22-ц/785/1740/14
Номер справи місцевого суду: 1527/2-575/11
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Косогор Г.О., Комлевої
О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ПАТ « Райфайзен
Банк Аваль» в особі Одеської обласної
дирекції ПАТ «Райфайзен Банк Аваль»
на рішення
Суворівського районного суду м. Одеси
від 22 листопада 2013 року у цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства "Райффазейн
Банк Аваль" в особі Одеської обласної
дирекції ПАТ „Райффайзен Банк Аваль"
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
а також за позовом ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства "Райффазейн
Банк Аваль", за участю третіх осіб -
ОСОБА_5, ОСОБА_7 Володимирівни- про
визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство
"Райффазейн Банк Аваль" в особі
Одеської обласної дирекції ПАТ
„Райффайзен Банк Аваль" звернулось з
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості. Позовні
вимоги мотивовані тим, що 19.03.2007 року
ОСОБА_5 /надалі - Відповідач/ звернулася
до Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Одеської обласної дирекції AT
Райффайзен Банк Аваль" / надалі -
Позивач / з заявою про надання
споживчого кредиту в сумі 380 000,00 /триста
вісімдесят тисяч/ дол.США

06.04.2007 року між Позивачем та
Відповідачем було підписано кредитний
договір №14/0054/74/72883 про надання кредиту
в сумі 383 800,00 /триста вісімдесят три
тисячі вісімсот/ дол.США. строком з
06.04.2007 року по 06.04.2020 року.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору
№ 014/0054/74/72883 від 06.04.2007 року Позивач
повністю та в строки виконав
зобов'язання по даному договору.

Відповідач не виконав умови п. 5.1
Кредитного договору щодо часткового
погашення кредиту та сплаті відсотків
за фактичне використання кредитних
коштів щомісячно, до 15 числа кожного
місяця. У Відповідача виникла
прострочена заборгованість перед
Банком щодо погашення кредиту та
сплаті відсотків за користування
кредитними коштами. Невважаючи на
попередження про порушення умов
кредитного договору та вимогу погасити
заборгованість за кредитом, Відповідач
ОСОБА_5 зобов'язання щодо повернення
кредитних коштів та сплаті відсотків
не виконує.

Згідно з п. 6.5 Кредитного договору у
випадку невиконання Відповідачем умов
цього договору Кредитор має право
вимагати достроково погашення
заборгованості за кредитом,
нарахованих процентів за користування
кредитом.

Згідно з п. 10.1 Кредитного договору за
порушення строків повернення суми
кредиту, процентів за користування
кредитом та комісій, передбачених
договором, позичальник сплачує
кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочки.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за Кредитним договором
№014/0054/74/72883 06.04.2007 року між Позивачем,
ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено
нотаріально посвідчений Договір
іпотеки, відповідно до якого у заставу
Позивачу надана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до Договору застави
іпотекодавці - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є
майновими поручителями Боржника,
несуть відповідальність перед
Іпотекодержателем (Позивачем) у
розмірі заставленого майна.

Станом на 14.06.2010 року заборгованість
ОСОБА_5 перед Позивачем складає 596 631,61
дол. США що в еквіваленті по курсу НБУ
на 14.06.10р. суму у розмірі 4 722 816.50 (чотири
мільйона сімсот двадцять дві тисячі
вісімсот шістнадцять грн. 50 коп.) грн., у
тому числі: заборгованість за кредитом
- 2 892 821,27 грн., заборгованість за
відсотками - 637 211,29 грн., пеня за
прострочення тілу кредиту - 279 345,97 грн.,
пеня за прострочення відсотків по
кредиту - 913 437,96 грн.

На підставі викладеного, позивач
просить стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 у
розмірі 4 722 816.50 (чотири мільйона сімсот
двадцять дві тисячі вісімсот
шістнадцять грн. 50 коп.) грн., у тому
числі: заборгованість за кредитом - 2 892
821,27 грн., заборгованість за відсотками -
637 211,29 грн., пеня за прострочення тілу
кредиту - 279 345,97 грн., пеня за
прострочення відсотків по кредиту- 913
437,96 грн. у розмірі заставленого майна,
тобто квартири АДРЕСА_2, а залишок боргу
стягнути з ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 08.08.2013р. був об'єднаний
позов ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства "Райффазейн
Банк Аваль", за участю третіх осіб -
ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договорів
недійсними.

В вищевказаних позовних вимогах
позивач просить визнати недійсними:

кредитний договір № 014/0054/74/72883
укладений 06 квітня 2007 року між
публічним акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5;

іпотечний договір від 10.04.2007 року
укладений між публічним акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
і зареєстрованого в реєстрі за № 836;

іпотечний договір від 10.04.2007 року,
укладений між публічним акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Комінтернівського
районного, нотаріального округу
Одеської області ОСОБА_11 і
зареєстрованого в реєстрі за № 1198.

Основний зміст даних позовних вимог
ґрунтується на тому, що при укладенні
кредитного договору мало місце
порушення прав позичальника, як
споживача фінансових послуг.

Так, ОСОБА_6 посилається на те, що в
порушення до ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», п. 2.1 Постанови
Правління Національного банка України
№ 168 від 10.05.2007р. ОСОБА_5 не повідомили
письмово про умови кредитування, та
також орієнтовну сукупність вартість
кредиту.

Крім того, в порушення ст. 203 ЦК України
даний договір має пункти, які
суперечать вимогам ч. 4 ст. 55 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», згідно якої банкам
забороняється в односторонньому
порядку змінювати умови укладених з
клієнтами договорів, зокрема,
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитними договорами або
зменшувати її розмір за договорами
банківського вкладу (крім вкладу на
вимогу). В той же час, п.п. 1.4., 6.2.
Договору, передбачають право Кредитора
на зміну процентної ставки за
користування кредитом.

Крім того, ОСОБА_5 отримала кредит у
іноземній валюті, що є порушенням ч. 1
ст. 192 ЦК, ч. З ст. 533 ЦК України, Декрету
КМУ «Про систему валютного регулювання
і валютного контролю», п. 1.5. «Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 p. N 483, «Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України, затверджених
постановою Правління Національного
банку України» від ЗО травня 2007 № 200,
тобто у банку повинна була бути
індивідуальна ліцензія на
використання іноземної валюти.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги, а
також обставини заявленого позову

Представник відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_12 просила відмовити у
задоволенні позову банку, та, в свою
чергу, задовольнити заявлені позовні
вимоги ОСОБА_6

ОСОБА_5, ОСОБА_7

в судове засідання не з'явились, про
розгляд справи повідомлялись за місцем
реєстрації, проте судову
кореспонденцію не отримують, про зміну
місця проживання не повідомили, у зв
язку з чим, на підставі п. 5 ст. 74 ЦПК
України вважаються повідомленими про
розгляд справи.

Рішенням суду у задоволенні
позовів відмовлено.

На дане рішення Банк приніс апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати частково, постановити нове,
яким задовольнити позовні вимоги
банку, в повному обсязі, посилаючись на
те, що судом порушено норми
матеріального та процесуального права.

В судове засідання відповідачі не
однократно не з`являються, про час та
місце розгляду справи в апеляційному
порядку повідомлялися належним чином.

За змістом ст. 11 ЦПК України, особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми процесуальними правами на
власний розсуд.

У відповідності до ст. 305 ч. 2 ЦПК
України неявка сторін, належним чином
повідомлених про час та місце розгляду
справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення з
ухваленням нового з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, яке є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, а також
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд
першої інстанції цих вимог закону не
врахував, у зв'язку з чим висновки суду
не відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального права.

В судовому засіданні встановлено
наступне.

06.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» в особі начальника Вузовського
відділення ООД «Райффайзен Банк
Аваль», - Лисенко Л.О. та громадянкою
ОСОБА_5 було укладено кредитний договір
№ 014/0054/74/72883, відповідно до п. 1 якого
позивачу надавався кредит у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом 383 800 доларів США, строком на 156
місяців по 06.04.2020 року, зі сплатою 13,25 %
річних, на споживчі цілі, та
позичальник зобов'язався здійснювати
погашення кредиту відповідно до
графіку.

В якості забезпечення виконання
основного зобов'язання, 10.04.2007 року між
банківською установою, ОСОБА_7, ОСОБА_6
та ОСОБА_5, було укладено договір
іпотеці нерухомого майна: квартири
АДРЕСА_3 який посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу - ОСОБА_10,
зареєстрований в реєстрі за № 836, та
10.04.2007 року між тією ж банківською
установою та ОСОБА_5 було укладено ще
один договір іпотеці нерухомого майна:
житлового будинку та земельної ділянки
по АДРЕСА_4 Комінтернівського району,
Одеської області, який посвідчений
приватним нотаріусом
комінтернівського районного
нотаріального округу Одеської області
- ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за №
1198.

Згідно зі ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до п. 9.1 кредитного
договору, договір набуває чинності з
часу його підписання сторонами та
скріплення печаткою кредитора та діє
до повного погашення кредитної
заборгованості позичальника за цим
договором (суми кредиту, процентів за
користування, комісій, неустойок,
відшкодування можливих збитків).

Свої зобов'язання відповідач виконав
у повному обсязі, позивачу було надано
суму кредиту готівкою у розмірі 380 000
доларів США, що еквівалентно 1919 000 грн.
через Вузівське відділення ООД ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль», що не
заперечується позивачем та його
представником.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, з яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Дослідивши письмові докази у справі,
суд дійшов висновку, що сторони,
підписавши договір кредиту, встановили
факт досягнення згоди між собою щодо
всіх істотних умов кредитного
договору.

Відповідно до п. 5 кредитного договору,
зобов'язання по договору полягають у
поверненні кредиту, сплаті процентів
за користування кредитом та комісій, та
згідно п. 9.1 цього ж договору можлива
сплата пені за порушення строків
повернення суми кредиту, процентів за
користування кредитом та комісій.

Зокрема, в матеріалах справи на
останній сторінці кредитного договору
від 06.04.2007 року № 014/0054/74/72883 міститься
напис наступного змісту: «Договір мною
прочитаний. Його умови та правові
наслідки підписання кредитного
договору мені зрозумілі та я з ними
згодна. Підпис під цим договором
зроблений мною власноручно та
добровільно.», який засвідчений
безпосередньо підписом ОСОБА_5, тобто
на момент підписання між сторонами
було досягнуто згоди щодо усіх
істотних умов цього кредитного
договору.

В якості забезпечення виконання
основного зобов'язання, 10.04.2007 року між
банківською установою, ОСОБА_7, ОСОБА_6
та ОСОБА_5, було укладено два договори
іпотеки нерухомого майна за №№ 1198, 836.

Сторони погодились, що зобов'язаннями
іпотекодавців - ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
відповідно до п. 1.2 іпотечних договорів
від 10.04.2007 року, є зобов'язання, які
витікають з кредитного договору від
06.04.2007 року № 014/0054/74/72883, а саме: сплата
кредиту, процентів за користування
кредитом та комісій, а також можлива
сплата пені за порушення строків
повернення суми кредиту, процентів за
користування кредитом та комісій.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6
до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
відносно того, що умови кредитного
договору не відповідають положенням
чинного законодавства, зазначено, що
зобов'язання в цьому договорі вказано в
доларах США, а відповідно до Декрету
Кабінету Міністрів України від 19.02.1993
року № 15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
використання іноземної валюти на
території України, як засобу платежу
проводиться на підставі отримання
суб'єктом договірних відносин
індивідуальної ліцензії, суд встановив
наступне:

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки та банківську діяльність» кошти -
це гроші у національній чи іноземній
валюті чи їх еквівалент.

За положенням ст. 99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня. Але
вказана стаття Конституції України
визначає правовий статус грошової
одиниці України, але не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватись в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законами.

Тобто, відповідно до законодавства
України гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, в той час як обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19.02Л993 року 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю».

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій НБУ. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
та банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону,
банківською ліцензією є документ, який
видається ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
банком України в порядку і на умовах,
визначених у цьому Законі, на підставі
якого банки та філії іноземних банків
мають право здійснювати банківську
діяльність.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на використання
окремих операцій, затвердженим
постановою НБУ від 17.07.2001 року № 275, у п.
5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл
на здійснення операцій з валютними
цінностями, що перераховані в цьому
Положенні, є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій згідно з
Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає
підстави для висновку, що банк як
фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Суд не приймає до уваги посилання
представника позивача на п. 1.5
Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року, яким
визначено, що використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк, оскільки статтею 5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року № 15-93 визначено, що генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальних ліцензій, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій достатньою
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19.02.1993
року № 15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої в установленому порядку,
тобто отримання письмового дозволу НБУ
на операції, пов'язані з іноземною
валютою.

Законодавство України чітко визначало
правомочність банків на підставі
банківської ліцензії надавати кредити
та бути суб'єктом кредитних
зобов'язань, тобто надання кредиту у
валюті за наявності в банку
відповідної генеральної ліцензії
(дозволу НБУ на здійснення кредитних
операцій у валюті) не суперечить
вимогам чинного законодавства України.

Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. З ст. 533
ЦК України передбачено, що у випадках,
порядку та на умовах, встановлених
законом допускається використання
іноземної валюти при виконанні
зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає
можливість вираження та виконання
зобов'язань у іноземній валюті, у
випадках встановлених законом.

Як встановлено матеріалами справи, ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» має усі
правові підстави для здійснення
банківських операцій, визначених ч. 1 та
п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки
та банківську діяльність», що
підтверджується банківською ліцензію
№10, яка видана Національним Банком
України 11 жовтня 2006 року.

Відповідно до ч. З ст. 49 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»,
операції, визначені пунктами 1-3 частини
першої цієї статті (серед яких операції
з розміщення залучених коштів в
національній та іноземній валюті)
належать виключно до банківських
операцій, здійснювати, які у сукупності
дозволяється тільки юридичним особам,
які мають банківську ліцензію.

Крім того, ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
має дозвіл на право здійснення
операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47
Закону України «Про банки і банківську
діяльність», що підтверджується
дозволом № 10-4 від 11 жовтня 2006 року.

Згідно додатку до дозволу № 10-4 від 11
жовтня 2006 року до переліку операцій,
які має право здійснювати ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» з валютними
цінностями: неторговельні операції з
валютними цінностями; ведення рахунків
клієнтів (резидентів та нерезидентів) в
іноземній валюті та
клієнтів-нерезидентів у грошовій
одиниці України; ведення
кореспондентських рахунків банків
(резидентів та нерезидентів) в
іноземній валюті; ведення
кореспондентських рахунків банків
(нерезидентів) у грошовій одиниці
України; відкриття кореспондентських
рахунків в уповноважених банках
України в іноземній валюті та
здійснення операцій за ними; відкриття
кореспондентських у банках
(нерезидентах) в іноземній валюті та
здійснення операцій за ними; залучення
та розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України; залучення та
розміщення іноземної валюти на
міжнародних ринках; операції з
банківськими металами на валютному
ринку України; інші операції з
валютними цінностями на міжнародних
ринках.

Таким чином, на момент укладання
кредитного договору № 014/0054/74/72883 від
06.04.2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
мав відповідну генеральну ліцензію
(дозвіл НБУ № 10-4 від 11 жовтня 2006 року на
здійснення кредитних операцій у
валюті).

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» відносно того,
що умови кредитного договору не
відповідають положенням чинного
законодавства, оскільки порушують
Закон України «Про захист прав
споживачів» від 12.05.1991 року № 1023- XII, суд
встановив наступне:

Відповідно до ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
крім інших випадків порушень прав
споживачів, які можуть бути
встановлені та доведені, виходячи з
відповідних положень законодавства у
сфері захисту прав споживачів,
вважається, що для цілей застосування
цього Закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо
порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач.

В даному випадку посилання позивача на
порушення вимог Закону України «Про
захист прав споживачів», а саме
відсутність у споживача інформації
передбаченої п.п. «д», «е», «ж», «з», «й»
цього Закону, не може братись судом до
уваги, виходячи з наступного.

Дійсно, як зазначив Конституційний Суд
України в рішенні від 10.11.2011 року по
справі № 1-26/2011 (справа про захист прав
споживачів кредитних послуг) - в
аспекті конституційного звернення
положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» від 12 травня 1991 року №
1023-ХП з наступними змінами у
взаємозв'язку з положеннями частини
четвертої статті 42 Конституції України
треба розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів», послуга - це
діяльність виконавця з надання
(передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього
ж Закону зазначено, що споживчий кредит
- це кошти, що надаються кредитодавцем
(банком або іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини першої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.
Частиною другою цієї статті
встановлено, що перед укладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний
повідомити споживача у письмовій формі
про особу та місцезнаходження
кредитодавця та кредитні умови. У разі
ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

Таким чином, за ненадання
споживачу інформації, передбаченої
статтею 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», може наставати
відповідальність, яка встановлена
виключно статями 15, 23 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
положення яких не передбачають
визнання кредитного договору
недійсним.

Доводи позивача про
несправедливість умов кредитного
договору суд правильно вважав
безпідставними .

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону, у
договорі про надання споживчого
кредиту зазначаються, зокрема,
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача. Вартість
кредиту може складатися з: процентів за
користування кредитом; комісійної
винагороди; інших платежів, які
зобов'язаний сплатити Позичальник при
отриманні кредиту. Сукупність
зазначених платежів становить
загальну вартість кредиту. Укладаючи
договір, сторона з'ясовує, на яких
умовах він укладається, а відтак, з
власної ініціативи приймає його умови.

Одночасно, як встановлено
матеріалами справи, 19.03.2007 року ОСОБА_5
власноруч було заповнено заяву-анкету
позичальника та надано згоду щодо умов
надання та повернення споживчого
кредиту, шляхом підписання зазначеної
анкети, яка є додатком до кредитного
договору № 014/0054/74/72883 від 06.04.2007 року.
Зазначена заява містить інформацію
щодо умов кредитування, а саме: метою
споживчого кредиту є придбання дома, в
забезпечення кредиту надається об'єкт
кредитування, відсоткова ставка
становить 13,25 %, сума кредиту складає 380
000 доларів США, комісія за надання
кредиту становить 38 008 доларів США,
кредит надається строком на 180 місяців
та формою погашення кредиту є ануїтет.

Таким чином, на момент укладання
кредитного договору ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль» мав письмове підтвердження
від споживача - ОСОБА_5 про ознайомлення
з вищенаведеною інформацією.

ОСОБА_5 підписавши кредитний
договір № 014/0054/74/72883 від 06.04.2007 року,
погодилась з його умовами, а тому була
обізнана про розмір процентів та
порядок нарахування пені. Треті особи,
згідно умов договорів іпотеки №№ 1198, 836
від 10.04.2007 року добровільно передали в
іпотеку квартири № 104, що знаходиться в
будинку АДРЕСА_3 житловий будинок та
земельну ділянку по АДРЕСА_4 на
території Крижанівської сільської
ради Комінтернівського району
Одеської області.

Пунктом 3.4 рішення Конституційного
Суду України від 10.11.2011 року по справі №
1-26/2011 визначається, що під час
укладення кредитного договору
позивальник (споживач) протягом
певного терміну має право відкликати
згоду на укладення договору про
надання споживчого кредиту без
пояснень причин; не бути примушеним під
час виконання кредитного договору
сплачувати платежі, встановлені на
незаконних засадах; достроково
повернути споживчий кредит; не бути
примушеним достроково повернути суму
споживчого кредиту у разі незначних
порушень договору; бути захищеним від
суспільного поширення інформації про
несплату боргу тощо.

Як вбачається з тексту
оспорюваного договору кредитодавець
повідомив споживачеві до укладення
договору споживчого кредиту всі його
умови, про що в кредитному договорі
міститься згода позичальника щодо
узгодження усіх істотних умов та
відображає повне розуміння предмету та
інших питань, зазначених у договорі.

Суд також правильно не прийняв доводи
ОСОБА_6, що в порушення ст. 203 ЦК України
даний договір має пункти, які
суперечать вимогам ч. 4 ст. 55 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», згідно якої банкам
забороняється в односторонньому
порядку змінювати умови укладених з
клієнтами договорів, зокрема,
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитними договорами або
зменшувати її розмір за договорами
банківського вкладу (крім вкладу на
вимогу).

Аналогічна норма передбачена ст. 1056-1 ЦК
України.

Судом встановлено, що дійсно п.п. 1.4., 6.2.
Договору, передбачають право банку на
зміну процентної ставки за
користування кредитом.

Однак статтю 55 даного Закону доповнено
частиною четвертою згідно із Законом N
661-VI від 12.12.2008 «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку. Частиною 2 ст. 5 ЦК України
встановлено, що акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Суд вважає, що у виниклих
правовідносинах ч. 4 ст. 55 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», а також ст. 1056-1 ЦК України
не мають зворотної сили, оскільки не
пом'якшують, а також скасовують
цивільну відповідальність особи. В
зв'язку з чим, необхідно застосувати ч. 1
ст. 5 ЦК України, якою передбачено, що
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

На підставі вищенаведеного, кредитний
договір № 014/0054/74/72883 укладений 06 квітня
2007 року між публічним акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_5;

іпотечний договір від 10.04.2007 року
укладений між публічним акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
і зареєстрованого в реєстрі за № 836;

іпотечний договір від 10.04.2007 року,
укладений між публічним акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Комінтернівського
районного, нотаріального округу
Одеської області ОСОБА_11 і
зареєстрованого в реєстрі за № 1198
укладені з дотримання норм чинного на
час їх укладення законодавства, а тому
підстави для їх визнання недійсним
були відсутні.

Рішення суду в цій частині сторонами не
оскаржується.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 не
виконала умови п. 5.1 Кредитного
договору щодо часткового погашення
кредиту та сплаті відсотків за
фактичне використання кредитних
коштів щомісячно, до 15 числа кожного
місяця. У Відповідача виникла
прострочена заборгованість перед
Банком щодо погашення кредиту та
сплаті відсотків за користування
кредитними коштами.

Так, станом на 14.06.2010 року
заборгованість ОСОБА_5 перед Позивачем
складає 596 631,61 дол. США що в еквіваленті
по курсу НБУ на 14.06.10р. суму у розмірі 4 722
816.50 (чотири мільйона сімсот двадцять
дві тисячі вісімсот шістнадцять грн. 50
коп.) грн., у тому числі: заборгованість
за кредитом - 2 892 821,27 грн.,
заборгованість за відсотками - 637 211,29
грн., пеня за прострочення тілу кредиту
- 279 345,97 грн., пеня за прострочення
відсотків по кредиту- 913 437,96 грн.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за Кредитним договором
№014/0054/74/72883 06.04.2007 року між Позивачем,
ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено
нотаріально посвідчений Договір
іпотеки, відповідно до якого у заставу
Позивачу надана квартира АДРЕСА_3..

В позовних вимогах позивач просить
стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 4 722 816.50
(чотири мільйона сімсот двадцять дві
тисячі вісімсот шістнадцять грн. 50 коп.)
грн., у тому числі: заборгованість за
кредитом - 2 892 821,27 грн., заборгованість
за відсотками - 637 211,29 грн., пеня за
прострочення тілу кредиту - 279 345,97 грн.,
пеня за прострочення відсотків по
кредиту- 913 437,96 грн. у розмірі
заставленого майна, тобто квартири
АДРЕСА_3, а залишок боргу стягнути з
ОСОБА_5.

Суд вважає, що в даному випадку позивач
помилився з правовою природою
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Стаття 626 ЦК України визначає, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У статті 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що
за кредитним договором банк або інша

фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит)

позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055
ЦК України договір кредиту складений в
простій письмовій формі, у
відповідності із законом.

Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України
встановлено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу

З матеріалів справи вбачається, що
06.04.2007 року між Позивачем та ОСОБА_5 було
підписано кредитний договір №14/0054/74/72883
про надання кредиту в сумі 383 800,00
/триста вісімдесят три тисячі вісімсот/
дол.США. строком з 06.04.2007 року по 06.04.2020
року.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за Кредитним договором
№014/0054/74/72883 06.04.2007 року між Позивачем,
ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено
нотаріально посвідчений Договір
іпотеки, відповідно до якого у заставу
Позивачу надана квартира АДРЕСА_3..

Відповідно до Договору застави
Іпотекодавці - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є
майновими поручителями Боржника,
несуть відповідальність перед
Іпотекодержателем (Позивачем) у
розмірі заставленого майна.

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення заборгованості за кредитним
договором з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не
підлягають задоволенню, оскільки вони
не є сторонами за кредитним договором.

В той же час, згідно ч.1, ч.З ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» » від 5 червня 2003
року N 898-IV, у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» » від 5 червня 2003 року N 898-IV, у
разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рішенні суду зазначаються і спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення публічних торгів, або із
застосуванням процедури продажу,
встановленою ч. 1 ст. 38 цього Закону, з
зазначенням ціни предмета іпотеки для
його подальшої реалізації.

Однак позивач не просить звернути
стягнення на предмет іпотеки в порядку,
передбаченому Законом України «Про
іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Суд також вважає некоректними позовні
вимоги в частині стягнення залишкової
заборгованості з ОСОБА_5, оскільки таку
заборгованість неможливо встановити
наперед.

Вищевказане рішення не позбавляє право
Публічного акціонерного товариства
"Райффазейн Банк Аваль" в особі
Одеської обласної дирекції ПАТ
„Райффайзен Банк Аваль" звернутись з
позовними вимогами до відповідачів,
згідно вимог ст.ст. Закону України «Про
іпотеку» від 5 червня 2003 року N 898-IV.

Однак, судова колегія погоджується з
позовними вимогами в частині стягнення
заборгованості по кредитному договору
з ОСОБА_5 у повному розмірі.

Відповідач не виконав умови п. 5.1
Кредитного договору щодо часткового
погашення кредиту та сплаті відсотків
за фактичне використання кредитних
коштів щомісячно, до 15 числа кожного
місяця. У Відповідача виникла
прострочена заборгованість перед
Банком щодо погашення кредиту та
сплаті відсотків за користування
кредитними коштами. Невважаючи на
попередження про порушення умов
кредитного договору та вимогу погасити
заборгованість за кредитом, Відповідач
ОСОБА_5 зобов'язання щодо повернення
кредитних коштів та сплаті відсотків
не виконує.

Згідно з п. 6.5 Кредитного договору у
випадку невиконання Відповідачем умов
цього договору Кредитор має право
вимагати достроково погашення
заборгованості за кредитом,
нарахованих процентів за користування
кредитом.

Згідно з п. 10.1 Кредитного договору за
порушення строків повернення суми
кредиту, процентів за користування
кредитом та комісій, передбачених
договором, позичальник сплачує
кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочки.

Справа колегією суддів розглянута
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів,
які знаходяться в матеріалах справи,
належність та допустимість яких
перевірена колегією суддів та їм
надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду підлягає частковому
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову в частині
стягнення заборгованості за кредитом.

Керуючись ст.. 303, п. 2, ч.1,307, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ПАТ «Райфайзен Банк
Аваль» в особі Одеської обласної
дирекції ПАТ «Райфайзен Банк Аваль»
задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 22 листопада 2013 року
частково скасувати в частині відмови
Банку у стягнення заборгованості за
кредитом з ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ
«Райфайзен Банк Аваль» заборгованість
за кредитним договором № 2883 від
6.04.2007 року-

4 722 816.50 (чотири мільйона сімсот
двадцять дві тисячі вісімсот
шістнадцять грн. 50 коп.) грн., у тому
числі: заборгованість за кредитом - 2 892
821,27 грн., заборгованість за відсотками -
637 211,29 грн., пеню за прострочення тілу
кредиту - 279 345,97 грн., пеню за
прострочення відсотків по кредиту- 913
437,96 грн.

В інший частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Головуючий - суддя
Н.В. Ісаєва

Судді:
Г.О. Косогор

О.С. Комлева