АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2218/385/11
Провадження № 22-ц/792/1338/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка
О.В., Юзюка О.М.,

при секретарях
Кошельнику В.М.,

Сацюк Г.О.,

з участю
представниці позивача Москалюк
С.А.,

відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
третя особа - виконавчий комітет
Хмельницької міської ради, про
передачу предмета застави в заклад,
звернення стягнення на предмети
застави та іпотеки і виселення за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5 на
заочне рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 22 грудня 2011 року,

встановила:

У серпні 2010 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з
уточненим у подальшому позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_3 про передачу предмета
застави в заклад, звернення стягнення
на предмети застави та іпотеки і
виселення.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначило, що
за умовами кредитного договору №
0702/907 від 20 лютого 2007 року банк надав
ОСОБА_4 кредит у розмірі 70000 доларів США
на строк до 19 лютого 2014 року під 14 %
річних. В забезпечення виконання
останнім обов'язків за кредитним
договором ОСОБА_3 передала банку в
заставу рухоме майно, а саме: торговий
металевий контейнер на речовому ринку
за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 6
кв.м.; торговий металевий контейнер на
речовому ринку за адресою: АДРЕСА_3,
загальною площею 12 кв.м.; обладнання для
виробництва штучної хвої та виробів з
неї: верстат порізочний (3 штуки),
верстат для намотування хвої (2 штуки),
верстат для нарізання плівки (1
штука), верстат зварювальний (контактне
зварювання; 2 штуки); торгівельне
обладнання (14 секцій, матеріал МДФ), 2006
року випуску; холодильник SAMSUNG, модель
SR-30RMB, s/n 716942ВRB0О350, 2000 року випуску;
пральну машину ZANUSSI, модель TL1O03L V;
телевізор LG electronics Inc., модель 21D33, s/n
001UNO0260, 2000 року випуску; DVD караоке,
модель DVD - К110, s/n ITMYA03432N, 2005 року випуску
(далі - рухоме майно), - і квартиру
АДРЕСА_2 (далі - квартира). ОСОБА_4 не
виконує взятих на себе зобов'язань зі
сплати кредиту та процентів, внаслідок
чого позивачем нарахована неустойка.
Банк вправі достроково стягнути з
останнього заборгованість за
кредитним договором станом на 27 квітня
2011 року в сумі 91385 доларів 30 центів
США і 22301 грн. 70 коп., яка складається з
53073 доларів 96 центів США неповернутого
кредиту, 25695 доларів 18 центів США
процентів, 12616 доларів 16 центів США
пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина),
21801 грн. 70 коп. штрафу (процентна
складова), одержавши задоволення за
рахунок предметів застави та іпотеки,
що є підставою для виселення з квартири
всіх мешканців.

У зв'язку з цим, ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» просило суд: передати
йому в заклад рухоме майно; в рахунок
погашення вказаної заборгованості за
кредитним договором звернути
стягнення на рухоме майно шляхом його
продажу банком конкретному покупцеві з
укладенням заставодержателем договору
купівлі-продажу предмета застави від
імені заставодавця, звернути стягнення
на квартиру шляхом її продажу банком
іншій особі - покупцеві з укладенням
позивачем договору купівлі-продажу
предмета іпотеки від імені
іпотекодавця будь-яким способом, з
отриманням банком витягу з Державного
реєстру прав власності на нерухоме
майно, а також наданням банку всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу; виселити ОСОБА_3 та
неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
квартири зі зняттям їх з
реєстраційного обліку.

Суд залучив виконавчий комітет
Хмельницької міської ради (далі - орган
опіки та піклування) до участі у справі
як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів.

Заочним рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 22 грудня 2011 року позов
задоволено. Передано в заклад ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» шляхом вилучення у ОСОБА_4
належне йому на праві власності
заставне майно, а саме рухоме майно. В
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 0702/907 від 20
лютого 2007 року в сумі 91385
доларів 30 центів США та 22301 грн. 70 коп.
звернуто стягнення на рухоме майно
шляхом безпосереднього продажу
конкретному покупцеві з правом
укладання заставодержателем договору
купівлі-продажу предмету застави від
імені заставодавця. Звернуто стягнення
на квартиру загальною площею 50,3 кв.м.
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з
укладенням від імені ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, а також наданням ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» усіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.
Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5 з квартири зі
зняттям з реєстраційного обліку у
відділі у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМВС України м. Хмельницького. Стягнуто
з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» понесені судові витрати в
розмірі по 869 грн. 25 коп. з кожного.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 не
виконав грошового зобов'язання за
кредитним договором, тому банк вправі
задовольнити свої вимоги за рахунок
предметів застави та іпотеки, а ОСОБА_3
і ОСОБА_5 підлягають виселенню з
квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду
в частині звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Рішення суду в частині передачі
рухомого майна в заклад і звернення
стягнення на нього не оскаржується.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги, представниця ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» Москалюк С.А. зазначила,
що рішення суду є законним та
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Відповідач ОСОБА_4 та представник
органу опіки та піклування, які в
установленому законом порядку
оповіщені про час і місце судового
засідання, до суду не з'явилися.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Разом з тим, зазначеним вимогам
закону оскаржуване рішення не
відповідає.

Суд першої інстанції не в повній
мірі з'ясував обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги та
заперечення сторін, не застосував
закон (ст. 39 Закону України від 5 червня
2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі -
Закон № 898-ІV); ст.ст. 192, 533 ЦК України),
який підлягав застосуванню, та
неправильно витлумачив положення ст. 526
ЦК України.

У зв'язку з неповним з'ясуванням
судом обставин, що мають значення для
справи та порушенням судом норм
матеріального права оскаржуване
рішення про звернення стягнення на
предмет іпотеки та в частині розміру
заборгованості за кредитним договором
підлягає зміні.

Встановлено, що 20 лютого 2007 року
закритим акціонерним товариством
комерційним банком «ПриватБанк», яке в
подальшому змінило свою назву на ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», і ОСОБА_4 укладено
кредитний договір № 0702/907. Предметом
цієї угоди є загальні умови і порядок
кредитування банком останнього на суму
кредиту 70000 доларів США. Сторони
домовились, що надання банком
позичальнику коштів здійснюється
окремими частинами (траншами) на строк
і на умовах, встановленими окремими
договорами про видачу траншу.

ОСОБА_4 зобов'язався повернути
позивачеві кредит і сплатити банку
проценти за користування коштами в
розмірі 14 % річних щомісячними
платежами згідно з графіком погашення
кредиту та відсотків, але не пізніше 19
лютого 2014 року. При порушенні
зобов'язання за кредитним договором
ОСОБА_4 мав сплатити банку проценти в
розмірі 32 % річних від суми залишку
непогашеної заборгованості.

Сторони обумовили, що при
порушенні ОСОБА_4 будь-якого із
зобов'язань за кредитною угодою банк
вправі вимагати від нього дострокового
повернення кредиту, сплати процентів і
виконання інших обов'язків за
договором. У разі порушення строків
виконання грошового зобов'язання
ОСОБА_4 мав сплатити банку пеню у
розмірі 0,047 % від суми простроченого
платежу за кожний день прострочки, але
не більше подвійної дисконтної ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який виплачується пеня.

Відповідно до укладеного ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_4 договору про
видачу траншу від 20 лютого 2007 року №
0702/907/01 банк надав останньому кредит в
сумі 70000 доларів США на строк до 27
лютого 2014 року, а за договором про
видачу траншу № 0702/907/02 від 30 жовтня 2007
року позивач надав ОСОБА_4 кредит у
розмірі 6600 доларів США на строк до 26
жовтня 2009 року.

20 лютого 2007 року ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_3 уклали договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Хмельницького міського
нотаріального округу Хмельницької
області ОСОБА_6 В забезпечення
виконання ОСОБА_4 зобов'язань за
кредитним договором іпотекодавець
передала в іпотеку банку квартиру.

З кінця 2008 року ОСОБА_4 не виконує
належним чином грошового зобов'язання
за кредитним договором.

9 березня 2010 року ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» надіслав ОСОБА_4 та ОСОБА_3
письмові вимоги відповідно № 20.0.1/01-833 і
№ 20.0.1/01-832 про усунення порушення
грошового зобов'язання за кредитним
договором. При цьому банк попередив
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки у разі невиконання
відповідачами порушеного зобов'язання
та звільнення квартири. ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 одержали вказані повідомлення
відповідно 10 і 11 березня 2010 року.

Станом на 27 квітня 2011 року
заборгованість ОСОБА_4 за кредитним
договором становить: 53073 долари 96
центів США - неповернутий кредит,
26478 доларів 29 центів США - проценти, а
всього 79552 долара 25 центів США. Крім
того, банк нарахував пеню за порушення
позичальником грошового зобов'язання в
розмірі 105623 грн. 04 коп. (13260,23х7,9654).

Зазначені обставини визнані
сторонами та підтверджуються наявними
у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.ст. 572, 575 ч. 1 ЦК
України в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави). Іпотекою є застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Як передбачено частинами 1 і 3
статті 33 Закону № 898-IV, у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Частиною 4 статті 9 ЖК Української
РСР встановлено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону №
898-IV звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Суд першої інстанції правомірно
виходив з того, що ОСОБА_4 не виконав
грошового зобов'язання за кредитним
договором, внаслідок чого ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» вправі одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна, звернувши стягнення на квартиру,
а ОСОБА_3, ОСОБА_5 підлягають виселенню з
неї.

Твердження ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
недійсність договору іпотеки від 20
лютого 2007 року і порушення цим
правочином прав ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час його укладення
був малолітньою особою, суперечать
фактичним обставинам справи та нормам
чинного законодавства.

Частиною 3 статті 29 ЦК України
встановлено, що місцем проживання
фізичної особи у віці від десяти до
чотирнадцяти років є місце проживання
її батьків (усиновлювачів) або одного з
них, з ким вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

В силу ч. 3 ст. 17, ч. 3 ст. 18 Закону
України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ
«Про охорону дитинства» (в редакції на
час виникнення спірних відносин)
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. Органи опіки та
піклування зобов'язані здійснювати
контроль за додержанням батьками або
особами, які їх замінюють, майнових та
житлових прав дітей при відчуженні
жилих приміщень та купівлі нового
житла.

З приписів ст. 12 Закону України
від 2 червня 2005 року № 2623-ІV «Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей» (в редакції на час
виникнення спірних відносин)
убачається, що держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна. Неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дітей при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень.
Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України (в
редакції на час виникнення спірних
відносин) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у пункті 44 постанови від 30
березня 2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

На час укладення відповідачами
договору іпотеки ОСОБА_5 досяг
десятирічного віку.

Довідка житлово-експлуатаційної
контори № 4 від 20 лютого 2007 року № 315
(а.с. 186), яка була подана ОСОБА_3
нотаріусу для укладення договору
іпотеки, вказує, що на той момент
малолітній ОСОБА_5 не проживав у
квартирі.

З довідки
житлово-експлуатаційної контори № 6
без дати № 131 (а.с. 38) убачається, що
ОСОБА_5 зареєстрований у квартирі лише 4
березня 2008 року.

Крім того, 20 лютого 2007 року ОСОБА_3
звернулася до нотаріуса з заявою (а.с.
185), в якій зазначила, що малолітні та
неповнолітні діти не мають права
користування квартирою.

Отже, досліджені у справі докази
достовірно вказують на те, що на час
вчинення сторонами договору іпотеки
малолітній ОСОБА_5 не мав права
власності або права користування
квартирою, внаслідок чого для
здійснення цього правочину не потрібна
була попередня згода органу опіки та
піклування. Договір іпотеки від 20
лютого 2007 року не порушує прав та
інтересів останнього і є дійсним.
Реєстрація ОСОБА_5 у квартирі після
укладення договору іпотеки без згоди
іпотекодержателя не є достатньою
правовою підставою для відмови у
зверненні стягнення на предмет іпотеки
та виселенні всіх мешканців.

В апеляційному суді ОСОБА_3
визнала, що вона в установленому
законом порядку була оповіщена про час
і місце судового засідання, яке
відбулося 22 грудня 2011 року, не змогла
бути присутньою в ньому та подала суду
заяву про відкладення розгляду справи
(а.с. 86).

Таким чином, посилання ОСОБА_3 на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права не відповідають
матеріалам справи.

В цій частині рішення суду
ґрунтується на повно і всебічно
досліджених обставинах справи та
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування та
зміни не вбачається.

Разом із тим, ухвалюючи рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та в частині розміру
заборгованості за кредитним договором,
суд припустився помилки.

Заявляючи позов, ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» неправильно визначив
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки.

Статтею 526 ЦК України встановлено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 192 ЦК України
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1 і 3 статті 533 ЦК України
визначено, що грошове зобов'язання має
бути виконане у гривнях. Використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Виходячи з того, що виконання
договірних зобов'язань в іноземній
валюті не суперечить чинному
законодавству, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
правомірно заявило вимогу про
повернення кредиту та процентів у
іноземній валюті. Разом із тим, банк не
зважив, що положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533
ЦК України можуть бути застосовані
тільки при вирішенні питання про
стягнення основної заборгованості за
кредитним договором, та не підлягають
застосуванню при вирішенні питання про
стягнення неустойки. До того ж, умовами
кредитного договору (п. 6.1) визначено, що
позичальник зобов'язався сплатити
банку пеню в гривневому еквіваленті.

Також умови кредитного договору
не визначають обов'язок ОСОБА_4 щодо
сплати банку штрафу за невиконання
грошового зобов'язання - фіксованої
частини та процентної складової (5%) від
суми позову.

Не врахувавши вказаних обставин,
суд першої інстанції неправомірно
визначив розмір пені в іноземній
валюті та включив до загального
розміру вимог указану неустойку.

Отже, фактичний розмір
заборгованості за кредитним договором
станом на 27 квітня 2011 року склав 79552
долара 25 центів США та 105623 грн. 04 коп., з
яких: 53073 долари 96 центів США -
неповернутий кредит, 26478 доларів 29
центів США - проценти, 105623 грн. 04 коп. -
пеня.

Як передбачено ч. 1 ст. 39 Закону №
898-IV, у разі задоволення судом позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у рішенні суду зазначаються:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; опис нерухомого майна, за
рахунок якого підлягають задоволенню
вимоги іпотекодержателя; заходи щодо
забезпечення збереження предмета
іпотеки або передачі його в управління
на період до його реалізації, якщо такі
необхідні; спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу, встановленої статтею 38 цього
Закону; пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

У відповідності до ч. 5 ст. 38 Закону
№ 898-IV дії щодо продажу предмета
іпотеки та укладення договору
купівлі-продажу здійснюються
іпотекодержателем від свого імені, на
підставі іпотечного договору, який
містить застереження про задоволення
вимог іпотекодержателя, що передбачає
право іпотекодержателя на продаж
предмета іпотеки, без необхідності
отримання для цього будь-якого
окремого уповноваження іпотекодавця.

Резолютивна частина рішення суду
не відповідає вимогам ст. 39 Закону
№ 898-IV, зокрема у ньому не зазначено:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; повний опис нерухомого майна,
за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
початкова ціна предмета іпотеки для
його подальшої реалізації.

Указана неповнота судового
рішення має бути усунута.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, оскільки в даному
випадку мало місце неправильне
застосування норм матеріального права.

Закон України від 3 червня 2014 року
№ 1304-VII «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» (далі - Закон № 1304-VII) набрав
чинності 7 червня 2014 року, тобто, після
ухвалення Хмельницьким міськрайонним
судом Хмельницької області заочного
рішення від 22 грудня 2011 року.

Закон № 1304-VII не визначає міру
цивільно-правової відповідальності
учасників цивільних відносин, не
пом'якшує та не скасовує цивільної
відповідальності осіб, не регулював
спірних відносин на час їх виникнення,
тому норми цього Закону не мають
зворотної дії у часті. Отже, набрання
чинності Законом № 1304-VII не є підставою
для відмови в позові ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319,
324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 22 грудня 2011 року про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та в частині розміру заборгованості за
кредитним договором змінити.

Звернути стягнення на предмет
іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, загальною
площею 50,3 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м.,
яка належить на праві власності ОСОБА_3
(ІН: НОМЕР_1) на підставі договору
дарування від 15 листопада 2000
року, зареєстровану Хмельницьким бюро
технічної інвентаризації в Реєстрі
прав власності на нерухоме майно за №
2179637.

Предмет іпотеки підлягає
реалізації із застосуванням процедури
продажу, встановленої статтею 38 Закону
України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про
іпотеку», шляхом його продажу
публічним акціонерним товариством
комерційним банком «ПРИВАТБАНК» з
укладенням від свого імені договору
купівлі-продажу з будь-якою особою -
покупцем, з отриманням банком витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, та дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, а також наданням
публічному акціонерному товариству
комерційному банку «ПРИВАТБАНК» усіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу.

Предмет іпотеки підлягає
реалізації за ціною, не нижчою за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на час продажу.

З вартості предмета іпотеки
публічному акціонерному товариству
комерційному банку «ПРИВАТБАНК» має
бути сплачена заборгованість ОСОБА_4 за
кредитним договором № 0702/907 від 20
лютого 2007 року, яка виникла станом на 27
квітня 2011 року, в розмірі 79552 долара 25
центів США та 105623 грн. 04 коп., з яких: 53073
долари 96 центів США - неповернутий
кредит, 26478 доларів 29 центів США -
проценти, 105623 грн. 04 коп. - пеня.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції -
Приступа Д.І.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 27