У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в
особі законного представника ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12
про зобов'язання виконання рішення
житлово-побутової комісії та
переселення в раніше займане житлове
приміщення та за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в
особі законного представника ОСОБА_6,
треті особи: ОСОБА_13, державне
підприємство «Іллічівський морський
торгівельний порт» (далі - ДП «ІМТП»),
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням у гуртожитку, за
касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
7 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі законного
представника ОСОБА_6 звернулися до
суду з указаним позовом. Зазначали, що
відповідно до ордеру № 87 від 10
січня 1996 року, виданого на підставі
спільного рішення адміністрації,
профспілкового комітету і комітету
комсомолу Іллічівського морського
торгівельного порту № 14 від 15
листопада 1985 року ОСОБА_13 був виданий
ордер на житлову кімнату АДРЕСА_1. За
цим ордером право на вселення разом з
ним у гуртожиток мали члени його сім'ї,
які прописались у кімнату АДРЕСА_1.
ОСОБА_13 та ОСОБА_8 без згоди останніх
провели обмін кімнати АДРЕСА_1 згідно
виданих ДП «ІМТП» ордерів Згодом,
рішення від 23 жовтня 2002 року, на
підставі якого були видані ордери,
відповідно до яких відбувся обмін
кімнатами, було скасовано, однак ОСОБА_8
разом із сім'єю продовжує проживати в
спірному приміщенні, чим чинять
позивачам перешкоди у користуванні
ним. Посилаючись на наведене, просили
задовольнити позовні вимоги.

У червні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом, який в подальшому
уточнив, та просив визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням у
гуртожитку. Зазначав, що він був
наймачем кімнати АДРЕСА_1 в якій
проживав разом із своєю сім'єю, з
моменту вселення вони були
зареєстровані в ній. Наймачем кімнати
АДРЕСА_1 був ОСОБА_13, члени його сім'ї,
які були включені в ордер, з моменту
його отримання в неї не вселялися та
жодного дня в ній не проживали. У жовтні
2002 року він домовився з ОСОБА_13 про
обмін житловими кімнатами. За рішенням
адміністрації та профспілкової
організації ДП «ІМТП» від 23 жовтня 2002
року (протокол № 9), йому (позивачу) був
виданий ордер № 8 від 4 листопада 2002
року на право зайняття кімнати АДРЕСА_1
в складі сім'ї 5 чоловік та тим же
рішенням на ім'я ОСОБА_13 був виданий
ордер № 7 від 4 листопада 2002 року на
право зайняття кімнати АДРЕСА_1. На
підставі вказаних ордерів сторони
поселилися у кімнати, де проживають по
теперішній час. Позивач з 2002 року
сплачує комунальні платежі за
користування кімнатою АДРЕСА_1.
Враховуючи викладене, просив
задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 17 січня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 в особі законного представника
ОСОБА_6 відмовлено. Позов ОСОБА_8
задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
такими, що втратили право користування
кімнатою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 7 червня 2014 року рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 17 січня 2014 року
скасовано у частині задоволення позову
ОСОБА_8 та ухвалено в цій частині нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_8 В іншій частині рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції в частині вирішення поданого
ним позову, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, залишити в силі в
цій частині рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині задоволення позову
ОСОБА_8 та ухвалюючи нове рішення про
відмову у позові, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що позивач
вселився в кімнату АДРЕСА_1 на підставі
ордеру № 8, який скасовано 16 лютого 2005
року, а тому він не наділений правом на
звернення з позовом, так як не є
власником жилого приміщення, не
зареєстрований у ньому.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками неможливо.

Судами встановлено, що 10 січня 1996 року
ОСОБА_13 видано ордер на право зайняття
із сім'єю з 5-ти осіб житлової площі в
гуртожитку по АДРЕСА_1. ОСОБА_8 1 лютого
1996 року було видано ордер на право
зайняття разом із сім'єю кімнати
АДРЕСА_1 вказаного гуртожитку.

На засіданні житлово-побутової комісії
Іллічівського морського торгівельного
порту було надано дозвіл на обмін
кімнатами і на основі рішення
адміністрації та профспілкової
організації ДП «ІМТП» від 23 жовтня 2002
року ОСОБА_8 було видано ордер № 8 від 4
листопада 2002 року на право зайняття
кімнати АДРЕСА_1 в складі 5 осіб, та тим
же рішенням на ім'я ОСОБА_13 видано ордер
№ 7 від 4 листопада 2002 року на право
зайняття кімнати АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8
зазначав, що він не може
зареєструватись у кімнаті АДРЕСА_1,
оскільки колишня дружина ОСОБА_3 з
дітьми відмовляються знятись з
реєстрації у цій кімнаті в якій без
поважних причин не проживають понад
встановлені законодавством строки,
тому просив визнати їх такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням в гуртожитку.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Порушення права може полягати, зокрема,
у позбавленні його володільця
можливості здійснити (реалізувати)
своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права
виникає невизначеність у праві,
викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або
оспорення суб'єктивного права є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Вказуючи на відсутність у ОСОБА_8 права
звертатися з позовом до суду, оскільки
він не зареєстрований у кімнаті
гуртожитку і не є власником спірного
приміщення, апеляційний суд не звернув
уваги на вказані положення закону, не
врахував тих обставин, що у особи, якій
видано ордер на жиле приміщення, право
на користування ним виникає з моменту
видачі ордеру.

Виданий ОСОБА_8 ордер на право зайняття
кімнати АДРЕСА_1 недійсним у
встановленому порядку не визнаний.

Та обставина, що рішення, яке стало
підставою для його видачі, скасоване,
не може свідчити про незаконність
ордеру, оскільки він може бути визнаний
недійсним лише на підставі рішення
суду (ст. 59 ЖК України).

Такі порушення судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179, 303, 304 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
рішення апеляційного суду в частині
вирішенні позову ОСОБА_8 не може
вважатись законним і обґрунтованим та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню, а справа передачі в цій
частині на новий розгляд до
апеляційного суду.

В іншій частині рішення апеляційного
суду не оскаржується, тому судом
касаційної інстанції його законність
не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 7 липня 2014 року в частині
вирішення позову ОСОБА_8 скасувати,
справу в цій частині направити на новий
розгляд до цього суду.

В іншій частині рішення апеляційного
суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:
В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук Д.О. Остапчук