У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи:
Крюківський районний відділ у м.
Кременчуці управління Державної
міграційної служби України в
Полтавській області, виконавчий
комітет Крюківської районної ради м.
Кременчука Полтавської області, про
розірвання договору найму житлового
приміщення, визнання такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Крюківського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 18 листопада 2013
року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 30 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що згідно з
договором купівлі-продажу від 23 грудня
1986 року йому на праві власності
належить житловий будинок з
господарськими будівлями за адресою:
АДРЕСА_1. З метою забезпечення
зберігання житлового будинку та
розпочатого будівництвом нового
будинку він на правах найму передав
його у вересні 2007 року своєму брату -
ОСОБА_4, та не заперечував проти
проживання в будинку дружини брата -
ОСОБА_5, та її сина - ОСОБА_6 На
підставі договору найму відповідачі
були зареєстровані за вказаною
адресою. У вересні 2012 року він попросив
брата до січня 2013 року звільнити
житловий будинок, проте останній не мав
наміру звільняти приміщення, тому 20
грудня 2012 року він письмово повідомив
його про розірвання договору найму.
Повторно заява про розірвання договору
найма була вручена ОСОБА_4 9 січня
2013 року. На даний час відповідачі в
житловому будинку АДРЕСА_1 не
проживають, але в добровільному
порядку з реєстрації не знімаються.

Ураховуючи викладене, позивач,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
розірвати договір найму житлового
приміщення, укладений з відповідачами
у вересні 2007 року та визнати їх такими,
що втратили право користування
житловим будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 18
листопада 2013 року позов задоволено.
Розірвано договір найму житлового
будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у вересні 2007
року. Визнано відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
будинком АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 30 січня 2014 року
рішення суду першої інстанції в
частині розірвання договору найму
житлового будинку скасовано, ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні цих
позовних вимог відмовлено. У решті -
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення в частині
позовних вимог про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову в
цій частині відмовити.

В частині позовних вимог про
розірвання договору найму житлового
приміщення судові рішення не
оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК
України не переглядається.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, суд
першої інстанції виходив із того, що
договір найму житлового приміщення між
сторонами не укладався, відповідачі
право власності позивача нічим не
порушують, перешкод у користуванні
спірним будинком не створюють, крім
того, відповідачі втратили право
користування вказаним будинком, у
зв'язку з поселенням та постійним
проживанням в іншому будинку.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, залишивши в цій частині
судове рішення без змін.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає;
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, не
встановлені.

Судом установлено, що житловий будинок
з господарськими будівлями АДРЕСА_1,
житловою площею 10,4 кв. м, на
праві власності згідно з договором
купівлі-продажу від 23 грудня 1986
року належить ОСОБА_3. Згідно з довідкою
Управління містобудування та
архітектури виконавчого комітету
Кременчуцької міської ради від 12
лютого 2013 року відповідно до адресної
карти-схеми будинку АДРЕСА_1 присвоєна
поштова адреса - АДРЕСА_1. У домовій
книзі на будинок АДРЕСА_1 відповідачі
зареєстровані у вересні 2007 року.
20 грудня 2012 року ОСОБА_3 направив
відповідачам нотаріально посвідчену
заяву про звільнення протягом 15 днів
належного йому будинку. 4 лютого 2013 року
позивач повторно направив
відповідачам нотаріально посвідчену
заяву, в якій просив до 1 травня 2013 року
звільнити спірний будинок.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391
ЦК України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування
своїм майном.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України власник має право звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право

З матеріалів справи вбачається, що 6
липня 2006 року в м. Барсінгхаузен
позивач та його дружина склали
нотаріальне свідоцтво, згідно з яким
довірили ОСОБА_4 розпоряджатися
нерухомістю у вигляді будинку з
часткою землі, що належить їм на праві
власності за договором купівлі-продажу
та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
користуватися ним без будь-яких
обмежень, проживати у ньому,
розпоряджатися будинком з часткою
землі за власним бажанням, продавати
його, передавати право власності та
представляти замість них документи на
будинок з часткою землі нотаріусу, в
суд та інші інстанції. Він має право
видавати довіреність іншій особі та
звільнений від будь-яких обмежень
відносно розпорядження майном згідно з
параграфом 181 ЦК України.

Таким чином, зазначеним нотаріальним
свідоцтвом позивачем та його дружиною
надано повне право володіння,
користування та розпорядження спірним
майном без будь-яких обмежень.

Разом з тим нотаріальне свідоцтво від 6
липня 2006 року не має строку давності, не
втрачає сили в разі смерті заявників, а
також не відкликано (анульовано) шляхом
відзиву в тому ж самому порядку, в якому
воно надавалося, тобто в нотаріальному
порядку, або відповідно до рішення
суду, що набуло законної сили,
внаслідок чого є діючим.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Разом із тим апеляційний суд не звернув
уваги на пояснення ОСОБА_4, що на
підставі нотаріального свідоцтва від 6
липня 2006 року він та члени його сім'ї
були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1,
за якою фактично, з відому та дозволу
позивача мешкали з 1999 року, тобто з
моменту виїзду ОСОБА_3 та його родини на
постійне місце проживання до
Німеччини, та продовжують мешкати на
даний час.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин; не вказав правову
підставу втрати права відповідачів на
користування спірним житловим
приміщенням, які для цього є докази та з
якого часу відповідачі втратили таке
право; не надав належної правової
оцінки нотаріальному свідоцтву від 6
липня 2006 року та не перевірив доводи
апеляційної скарги щодо проживання
відповідачів на даний час у спірному
житловому будинку, дійшовши
передчасного висновку про залишення
без змін рішення суду першої інстанції
в частині визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням.

За таких обставин рішення апеляційного
суду в частині визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи в
цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 30 січня 2014 року в частині
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська