У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Головного
управління Держземагенства у
Луганській області,
Станично-Луганської районної
державної адміністрації,
Розквітненської сільської ради
Станично-Луганського району
Луганської області, за касаційною
скаргою Головного управління
Держземагенства у Луганській області
на рішення Станично-Луганського
районного суду Луганської області від
23 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 16 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до відповідачів, в якому
просив суд визнати за ним право на
земельну частку (пай) у розмірі 14,71 га, у
тому числі ріллі - 12,71 га вартістю 41 528
грн 80 коп., сіножатей 0,39 га вартістю 675
грн 35 коп., пасовищ - 1,61 га вартістю 1 409
грн 33 коп. за рахунок земель резервного
фонду Розквітненської сільської ради.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що на момент видачі
державного акта на право колективної
власності на землю КСП «Луганське»
Станично-Луганського району
Луганської області він працював у КСП
«Луганське», його прізвище було
включено за № 54 до списку членів КСП
доданого до державного акта від 30 січня
1996 року. Однак, після його звільнення (19
лютого 1996 року), 20 серпня 1996 року
відбулися загальні збори
уповноважених членів КСП «Луганське»
де було затверджено списки на
отримання сертифікатів на земельну
частку (пай), про це йому не було відомо,
тому на цих зборах він не був присутній.

У серпні 1997 року його було засуджено до
позбавлення волі та він відбував
покарання у місцях позбавлення волі до
кінця 2000 року.

Із листа Розквітненської сільської
ради Станично-Луганського району
Луганської області від 13 березня 2013
року № 46 позивач дізнався про те, що
його включено до списку доданого до
державного акта на право колективної
власності на землю КСП «Луганське», але
до списку на отримання сертифікатів на
земельну частку (пай) його не включено.

Рішенням Станично-Луганського
районного суду Луганської області від
23 серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 16 жовтня 2013 року, позов
ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право на земельну
частку (пай) у розмірі 14,71 га, в тому
числі ріллі - 12,71 га вартістю 41 528 грн 80
коп., сіножатей 0,39 га вартістю 675 грн 35
коп., пасовищ - 1,61 га вартістю 1 409 грн 33
коп. за рахунок земель запасу
Розквітненської сільської ради
Станично-Луганського району
Луганської області.

У касаційній скарзі Головне управління
Держземагенства у Луганській області
порушує питання про скасування
оскаржуваних рішень суду із ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Судами встановлено, що згідно з
трудовою книжкою ОСОБА_6 працював
трактористом в КСП «Луганське» з 25
травня 1980 року до 19 лютого 1996 року.

Позивач включений за № 54 до списку
членів КСП «Луганське», доданого до
державного акта на право колективної
власності на землю КСП «Луганське» від
30 січня 1996 року № 80.

Комісія по паюванню земель КСП
«Луганське» не включила ОСОБА_6 до
списку технічної документації по
паюванню земель, який був затверджений
зборами уповноважених членів КСП 02
серпня 1996 року.

Згідно з довідкою серії БЄ № 063398 від 21
листопада 2000 року ОСОБА_6 відбував
покарання з 21 травня 1997 року до 21
листопада 2000 року за вироком
Станично-Луганського районного суду
від 29 серпня 1997 року, звільнився за
відбуттям строку.

Згідно з розпорядженням голови
Станично-Луганської районної
державної адміністрації № 103 від 24
лютого 2004 року та додатку № 1 до нього
затверджено вартість земельної частки
(паю) у розмірі 43 613 грн 48 коп., площа паю -
14,71 га умовних кадастрових гектара.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач має право на
земельну частку (пай) із земель
колишнього сільськогосподарського
підприємства «Луганське», оскільки
його прізвище неправомірно не внесено
до списку громадян, які мають право на
отримання сертифікатів на земельну
частку (пай), при цьому позивачу про
порушене право стало відомо 13 березня
2013 року, тому строк позовної давності
ним не пропущено.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Згідно із п. п. 3, 4, 7 Указу Президента
України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про
порядок паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям» вартість земельної
частки (паю) для кожного підприємства,
кооперативу, товариства визначається
виходячи з грошової оцінки переданих у
колективну власність
сільськогосподарських угідь, що
обчислюється за методикою грошової
оцінки земель, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та кількості осіб,
які мають право на земельну частку
(пай).

Розміри земельної частки (паю) в
умовних кадастрових гектарах
визначаються виходячи з вартості
земельної частки (паю) та середньої
грошової оцінки одного гектара
сільськогосподарських угідь для
даного підприємства, кооперативу,
товариства.

Розміри земельної частки (паю)
обчислюються комісіями, утвореними у
підприємствах, кооперативах,
товариствах з числа їх працівників.
Рішення щодо затвердження обчислених
цими комісіями розмірів земельної
частки (паю) по кожному підприємству,
кооперативу, товариству окремо
приймається районною державною
адміністрацією.

Установити, що створюваний під час
передачі земель у колективну власність
резервний фонд використовується для
передачі у приватну власність або
надання у користування земельних
ділянок переважно громадянам, зайнятим
у соціальній сфері на селі, а також
іншим особам, яких приймають у члени
сільськогосподарських підприємств або
які переселяються у сільську
місцевість для постійного проживання.

Як роз'ясено у п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» член
колективного сільськогосподарського
підприємства, включений до списку, що
додається до державного акта на право
колективної власності на землю,
набуває права на земельну частку (пай) з
дня видачі цього акта, у тому числі й у
випадку, коли з різних причин ця особа
не отримала сертифікат на право на
земельну частку (пай).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Суд першої інстанції, встановивши, що
позивач, як член колективного
сільськогосподарського підприємства
включений до списку членів КСП
«Луганське», доданого до державного
акта на право колективної власності на
землю, набув права на земельну частку
(пай) з дня видачі цього державного акта
- 30 січня 1996 року, не визначився, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, правовою
нормою, яка підлягає застосуванню до
цих правовідносин, не з'ясував, яким
чином право позивача на земельну
частку (пай) порушується, не визнається
або оспорюється відповідачами у
справі, мотивів, з яких вважав
встановленою наявність порушень права
позивача не навів.

Разом з тим, суд, визнаючи за ОСОБА_6
право на земельну частку (пай) за
рахунок земель запасу сільської ради,
не врахував, що встановлення обставин
щодо можливості надання земельної
ділянки із земель колективної
власності або земель запасу створеного
сільською радою необхідно під час
вирішення питання про виділення
земельної частки (паю) в натурі, тому не
має правового значення для вирішення
спору про визнання права на земельну
частку (пай).

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив
доводів апеляційної скарги; в ухвалі не
зазначив конкретних обставин і фактів,
що спростовують такі доводи, і залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, ухвалені у справі
рішення суду не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
Держземагенства у Луганській області
задовольнити частково.

Рішення Станично-Луганського
районного суду Луганської області від
23 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 16 жовтня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук