У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарі -
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
заяву третьої особи приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_1 про
закриття провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
дарування, -

В С Т А Н О В
И В:

В провадженні Дніпровського районного
суду м. Києва розглядається цивільна
справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору дарування.

30 вересня 2014 року до суду надійшли
письмові заперечення на позовну заяву
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_1,
відповідно до яких, остання просить суд
закрити провадження у справі
посилаючись на те, що 27 вересня 2013 року
ОСОБА_2 до Дніпровського районного суду
м. Києва була подана позовна заява про
визнання договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_1 17 лютого 2001 року, за
реєстровим №1462, недійсним. 03 грудня 2013
року рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва ОСОБА_2 в задоволенні
позову відмовлено. Рішення з приводу
спору між тими самими сторонами, про
той саме предмет і з тих саме підстав
набрало законної сили.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечувала щодо закриття
провадження у справі.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала
заяву третьої особи та просила закрити
провадження у справі.

Суд, вивчивши доводи третьої особи щодо
закриття провадження у справі,
вислухавши думку позивача та
представника відповідача, вивчивши
матеріали справи, приходить до
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Пунктом 2 частини 1 ст. 205 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що суд своєю ухвалою
закриває провадження у справі, якщо
набрали законної сили рішення суду або
ухвала суду про закриття провадження у
справ у зв`язку з відмовою позивача від
позову або укладенням мирової угоди
сторін, ухвалені або постановлені з
приводу спору між тими самими сторонам,
про той самий предмет і з тих саме
підстав.

Звертаючись до Дніпровського
районного суду м. Києва з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 відповідно до заявлених
вимог, з урахуванням доповнень до
позовної заяви, які надійшли до суду 29
вересня 2014 року, просила суд: визнати
недійсним договір дарування від 17
лютого 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_1
за реєстровим №1462.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги
позивач посилається на те, що договір
дарування спірної квартири від 17
лютого 2001 року має бути визнаний
недійсним, на підставі положень ст. 48, 57
ЦК УРСР, ч. 1 ст. 231 ЦК України, оскільки
вона знаходилась у скрутному
матеріальному положенні, не мала
роботи, грошей, захворіла на тяжку
хворобу, перебувала в психоемоційному
стані, стані алкогольного сп'яніння,
чим скористалась відповідач, злочинним
шляхом, через нотаріальну контору,
шляхом дарування та виписки,
заволодівши її квартирою. Спірна
квартира була єдиним її житлом, яка за
договором дарування перейшла у
власність її доньки. Також вважає, що
спірний правочин суперечить вимогам
ст. 65 СК України, оскільки на момент
його укладання вона перебувала у шлюбі,
а письмової згоди її чоловіка не було.

Судом встановлено, що в провадженні
Дніпровського районного суду м. Києва
перебувала цивільна справа №755/24418/13-ц
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору дарування квартири.

В межах розгляду вказаної цивільної
справи позивачем ОСОБА_2 були заявлені
позовні вимоги про визнання недійсним
договору дарування від 17 лютого 2001 року
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
квартири АДРЕСА_1, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_1,
зареєстрованого за №1462.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги у
цивільній справі №755/24418/13-ц позивач
ОСОБА_2 посилалась на те, що договір
дарування від 17 лютого 2001 року укладено
на вкрай невигідних для неї умовах, під
впливом тяжкої для неї обставини
(хвороби), внаслідок психологічного
тиску на неї з боку матері (ОСОБА_3.). На
момент укладання договору дарування
вона перебувала у шлюбі, при цьому
договір був посвідчений без згоди її
чоловіка. Також договір укладено в
інтересах неповнолітньої дитини за
погодженням з опікуном проте без
погодження органу опіки та піклування.
За таких обставин позивач просила
визнати недійсним договір дарування
квартири від 17 лютого 2001 року,
посилаючись на положення ч.1 ст.231, ч.1
ст.233, ч.1 ст.224 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва, постановленого за
результатами розгляду вказаної справи,
від 03 грудня 2013 року, яке сторонами в
апеляційному порядку не оскаржувалось,
набрало законної сили, в задоволенні
позовних вимог відмовлено в повному
обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти,
встановлені рішенням чи вироком суду,
що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними і об'єктивними межами, за
якими сторони та інші особи, які брали
участь у розгляді справи, а також їх
правонаступники не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судовим рішенням у такій
справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими
для суду, який розглядає справу навіть
у тому випадку, коли він вважає, що вони
встановлені невірно. Таким чином,
законодавець намагається забезпечити
єдність судової практики та запобігти
появі протилежних за змістом судових
рішень.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
преюдиційність поширюється не тільки
на осіб, що брали участь у справі, а й на
особу, щодо якої відповідними
рішеннями встановлено певні обставини,
незалежно від того, чи брала вона
участь у справі.

Аналізуючи викладене, суд
приходить до висновку, що заява третьої
особи приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_1
про закриття провадження у справі є
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 205, 210, 293, 294 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, третя особа: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору дарування
- закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії
ухвали.

Суддя: