Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2014 року
Справа № 542/1004/14-ц

2/542/551/14

Новосанжарський районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого судді - Стрельченко Т.Г.,

при секретарях - Коркішко А.М., Зимівець
Ю.А.,

з участю позивача -
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Нові Санжари справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позички.

Позов обґрунтовував тим, що 26.10.2013 року
уклав з відповідачкою договір позички,
згідно якого передав матеріальні
цінності та грошові кошти у сумі 2500
грн., з умовою їх повернення протягом
двох календарних днів після 30.11.2013
року. 30.11.2013 року відповідачка
повернула позикодавцю матеріальні
цінності та грошові кошти в сумі 178,14
грн. Залишився борг в розмірі 2321,86 грн.
Також позивачем, ОСОБА_1 було проведено
розрахунок неустойки в розмірі 5950,00
грн.

Позивач, ОСОБА_1, просив суд стягнути з
відповідача, ОСОБА_2, борг в розмірі 2321,86
грн., неустойку в розмірі 5950,00 грн.,
вирішити питання судових витрат.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав.

Відповідачка , будучи належним чином
повідомлена про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не
з'явилася, в минулих судових
засіданнях вона і її представники
проти позову заперечували.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
допитавши свідка, оцінивши надані
докази ґрунтуючись на всебічному,
повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні,
вважає, що позов задоволенню не
підлягає.

Як зазначено в договорі позички від 26
жовтня 2013 року ОСОБА_2 прийняла, а
ОСОБА_1 передав у безоплатне
користування стілець, стіл, зонт МТС,
телефон Nokia 113, промо форму МТС та
грошові кошти на суму 2500 грн. ОСОБА_2
зобов'язувалася повернути матеріальні
цінності протягом двох календарних
днів після 30.11.2013 року. До договору
було укладено акт прийому - передачі
від 26.10.2013 року (а.с. 3-4).

В судовому засіданні позивач пояснив,
що фактично грошові кошти у сумі 2500
грн. відповідачці він не передавав, а
передав товар на зазначену суму.

Це підтвердила також відповідач в
минулих судових засіданнях.

Частина 1 статті 827 ЦК України
передбачає, що за договором позички
одна сторона (позичкодавець)
безоплатно передає або зобов'язується
передати другій стороні
(користувачеві) річ для користування
протягом встановленого строку.

В свою чергу відповідно до положень ч.1
статті 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Стаття 1049 ЦК України покладає обов'язок
на позичальника повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як встановлено в судовому засіданні
відповідач повернула стіл, стілець,
зонт і телефон. Оскільки позивач не
довів суду , що передав 2500 грн., то суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову, щодо повернення
2321 грн. 86 коп..

Стаття 549 ЦК України передбачає, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2. договору позички від 12
грудня 2013 року передбачено такий
спосіб виконання зобов'язання як
неустойка у розмірі 50 грн. 00 коп. за
кожен день прострочення повернення
позички.

Частина 1 статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст.2017 ЦК України).

Таким чином, у зв'язку з тим, що пункт 6.2.
договору позички від 12 грудня 2013 року
суперечить вимогам статті 549 ЦК
України, та за своїм змістом є
нікчемним, відповідно вимоги про
стягнення 5950,00 грн. неустойки
задоволенню не підлягають.

Проаналізувавши вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позов є
безпідставним.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 3, 15, 208, 213, 215, 218, 221 ЦПК України,
суддя, -,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Полтавської області через
Новосанжарський районний суд. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Судя /підпис/

Відповідає оригіналу

Голова Новосанжарського районного
суду

Полтавської області
Т.Г.Стрельченко