У х в а л а

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення коштів за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 11
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Кіровоградської області від 17
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення коштів за договором позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 12
серпня 2010 року вона дала в борг ОСОБА_4
кошти в сумі 20 000 доларів США, що в
еквіваленті складало 160 000 грн, які
остання зобов'язалася повернути до
червня

2013 року, про що власноруч написала
розписку.

Посилаючись на те, що у визначений
термін відповідач кошти не повернула,
ОСОБА_3 просила позов задовольнити й
стягнути солідарно з ОСОБА_4 та її
чоловіка - ОСОБА_5, суму позики.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 17 червня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу за договором позики в
розмірі 160 000 грн., у задоволенні вимог
до

ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 17 червня
2014 року скасувати й ухвалити у справі
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі,
стягнувши суму боргу з відповідачів
солідарно, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5
перебували у зареєстрованому шлюбі з 19
липня 1997 року до 9 серпня 2011 року.

12 серпня 2010 року ОСОБА_4 позичила у
відповідача 160 000 грн. для повернення
коштів за іншим договором позики,
витрачених на придбання будинку,
проведення його ремонту та зведення
паркану, що підтверджується розпискою.
У розписці також зазначено, що
відповідач діяла в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047
цього Кодексу).

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Статтею 63 CК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 65 CК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позовні вимоги, стягуючи суму
боргу тільки з ОСОБА_4, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із відсутності доказів того, що
при укладенні договору позики ОСОБА_4
діяла за згодою чоловіка, оскільки така
згода останнім повинна була надаватись
письмово, як того вимагають положення
ч. 3 ст. 65 СК України. Належних доказів
використання позичених коштів в
інтересах сім'ї суду також надано не
було.

Такі висновки судів є обґрунтованими
та узгоджуються з матеріалами справи,
при встановленні зазначених фактів
судами не було порушено норм
цивільного процесуального
законодавства й правильно застосовано
норми матеріального права.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 20
лютого 2013 року

№ 6-163цс12.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що ухвалені у справі
судові рішення відповідають вимогам
чинного законодавства щодо законності
й обґрунтованості та підлягають
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 17 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук