Провадження № 2 /755/241/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Гаєвському О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Мічурінець», 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним листа-згоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач в травні 2013 року звернулася до суду з позовом до Садового товариства «Мічурінець» про визнання недійсним листа-згоди СТ «Мічурінець» від 20 березня 2010 року № 2/3, оскільки під час проведення звітно-виборних зборів СТ «Мічурінець» у серпні 2011 року вона дізналася про існування в Київській міській раді офіційного документу, яким товариство нібито дало згоду на відчуження для суспільних потреб земель, що належать товариству. З листа-згоди слідує, що «загальними зборами СТ «Мічурінець» прийнято одноголосно рішення про надання згоди на відведення земельних ділянок для будівництва садових будиночків в урочищі Горбачиха та на припинення права користування землею задля суспільних потреб». Наведена у листі-згоді інформація, не відповідає дійсності, оскільки позивач, як учасник загальних зборів СТ «Мічурінець», на яких обговорювалося питання про вилучення земельних ділянок для суспільних потреб, не пам'ятає самого факту обговорення даного питання, зазначене підтверджується і протоколом загальних зборів від 13 серпня 2011 року, під час якого учасники зборів одностайно підтвердили, що на жодних зборах не надавали згоди на відчуження землі товариства. Тому просила суд визнати недійсним з моменту написання і таким, що ніколи не мав юридичної сили, лист-згоду на припинення права користування землею задля суспільних потреб; судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та просила суд визнати недійсним з моменту написання і таким, що ніколи не мав юридичної сили, лист-згоду на припинення права користування землею задля суспільних потреб.

Представник позивача в судовому засіданні просила позов задовольнити, наголосивши на тому, що в супереч положень ст. 203 ЦК України лист-згода, як правочин, не містить вільного волевиявлення позивача, як учасника правочину та не відповідає його внутрішній волі, тобто односторонній правочин, у супереч положень ст. 202 ЦК України, створив обов'язки для позивачки без домовленості з нею.

В судовому засіданні представники відповідача Усенко І.Б. та Мороз О.К. позов визнали у повному обсязі, просили задовольнити, при цьому зазначили, що ніхто з членів товариства не надавав згоди ні на повне, ні на часткове вилучення земель товариства, у зв'язку з чим, будь-яке посилання на це в офіційних документах не відповідає дійсності.

Третя особа у судовому засіданні вважав за можливе позов задовольнити, оскільки викладена у листі-згоді СТ «Мічурінець» від 20 березня 2010 року № 2/3 інформація за своєю суттю не відповідає дійсності, тож подальше посилання на неї у офіційних документах є недоречним.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, головою правління СТ «Мічурінець» ОСОБА_2 від 20.03.2010 року за вих. № 2/3 було направлено лист на ім'я голови Київської міської ради Черновецького Л.М. та копію листа - директору КП «Дирекція будівництва шляхо-транспортних споруд м. Києва» з повідомлення про те, що результатами розгляду листа КП «Дирекція будівництва шляхо-транспортних споруд м.Києва» загальними зборами СТ «Мічурінець» прийнято одноголосно рішення про надання згоди на відведення земельних ділянок для будівництва садових будиночків в урочищі Горбачиха та на припинення права користування землею задля суспільних потреб (а.с.41).

В судовому засіданні представники відповідача хоча і позов визнали, але заяву про визнання позову в письмовому вигляді не подавали, в зв'язку з чим, суд не розглядає дану справу в порядку ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З положень ч. 3 ст. 202 ЦК України слідує, що одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З статуту Садівницького товариства «Мічурінець», прийнятого загальними зборами членів садівницького товариства «Мічурінець» 22 липня 2000 року (протокол № 1) та зареєстрованого Дніпровською райдержадміністрацією м. Києва 15.01.2001 року ((реєстраційний № 98), далі - Статут), слідує, що вищим органом управління садівницького Товариства є загальні збори членів Товариства (збори уповноважених), рішення загальних зборів членів Товариства (або зборів уповноважених) приймаються більшістю голосів та фіксуються у протоколах загальних зборів Товариства ((розділ IV Статуту), а.с.50-59).

Зі змісту листа голови правління СТ «Мічурінець» ОСОБА_2 від 20.03.2010 року за вих. № 2/3 вбачається, що своїм структурним та інформативним наповненням в жодному разі не може бути розцінений, як лист-згода, оскільки являється інформаційним, тобто таким, який несе інформативне наповнення про результати та проведені дії на зборах товариства СТ «Мічурінець». Тобто, вказаний лист є похідним, від протоколу загальних зборів Товариства, оскільки прийняття одноголосного рішення членів товариства, виходячи зі Статуту, можливе тільки шляхом проведення загальних зборів членів Товариства, відповідно і згода останніх викладена не в листі, а у протоколі загальних зборів.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні позивачем не було доведено, що шляхом направлення листа (інформаційного) було вчинено правочин, тобто дію особи, яка б була спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків членів товариства СТ «Мічурінець».

Порядок, умови та підстави визнання правочину недійсним визначено параграфом 2 глави 16 розділу IV (статті 215-236 ЦК України) ЦК України.

В п. 5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року).

Виходячи з припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що лист голови правління СТ «Мічурінець» ОСОБА_2 від 20.03.2010 року за вих. № 2/3 за своєю суттю, виходячи з правил визнання недійсності правочинів, не можна визнати недійсним, оскільки він за своїм змістом не є правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки, суд відмовляє в задоволені позову в повному обсязі, то не вбачає підстав для стягнення з відповідача на його користь судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 202, 204, 215 ЦК України, постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 61, 79, 88, 174, 202-20-216, 223 Цивільного процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Садового товариства «Мічурінець», 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним листа-згоди відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя