У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.

Іваненко Ю.Г.,
Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма
«Кондитероптторг», третя особа -
директор товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма
«Кондитероптторг», про визнання наказу
про звільнення незаконним, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Сумської області від
21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив визнати
незаконним та скасувати наказ № 62 від 17
травня 2013 року, поновити його на роботі
на посаді менеджера товариства з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма
«Кондитероптторг» (далі - ТОВ «ВКФ
«Кондитероптторг»), анулювати запис у
трудовій книжці про його звільнення,
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
наказом № 150 від 14 грудня 2012 року його
було прийнято на роботу до ТОВ «ВКФ
«Кондитероптторг» на посаду менеджера.
Зауважень до його роботи не було. 14
травня 2013 року він надіслав поштою на
адресу відповідача заяву про
звільнення за власним бажанням, яку
було отримано 16 травня 2013 року. З 17
травня 2013 року він був тимчасово
непрацездатний, про що повідомив
адміністрацію підприємства. 29 травня
2013 року він отримав поштовий конверт
від відповідача з документами, а саме:
трудовою книжкою, наказом про
звільнення, листом про отримання
заробітної плати, та ознайомився із
наказом відповідача № 62 від 17 травня 2013
року про звільнення його з роботи з 27
травня 2013 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41
КЗпП України. Звільнення є незаконним,
він не вчиняв дій, які давали б підстави
для його звільнення у зв'язку з втратою
довіри, договір про повну матеріальну
відповідальність з ним не укладався,
він не ознайомився у письмовому
вигляді з посадовими обов'язками.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 19 листопада
2013 року позов задоволено. Скасовано як
незаконний наказ директора ТОВ «ВКФ
«Кондитероптторг» Островерха Д.В. № 62
від 17 травня 2013 року про звільнення
ОСОБА_3 із займаної посади менеджера з 27
травня 2013 року у зв'язку із втратою
довіри. Поновлено ОСОБА_3 із 28 травня 2013
року на роботі на посаді менеджера ТОВ
«ВКФ «Кондитероптторг». Зобов'язано
відповідача анулювати запис № 14 від 27
травня 2013 року у трудовій книжці серії
НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_3 із
займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41
КЗпП України у зв'язку з поновленням
ОСОБА_3 на роботі. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 28 травня 2013 року до 19
листопада 2013 року включно у розмірі 6 095
грн. 52 коп. Допущено негайне виконання
рішення суду у частинах поновлення на
роботі ОСОБА_3 та стягнення заробітної
плати на його користь за один місяць.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 21 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що із
показань свідків неможливо встановити
вину ОСОБА_3 у виникненні нестачі у
роботодавця, оскільки такі не
підтверджують нестачу, зазначену в
акті ревізії від 17 травня 2013 року, яку
було проведено у відсутність позивача,
та дійшов висновку про незаконність
звільнення позивача.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в позові,
апеляційний суд виходив із того, що
відповідач довів невнесення позивачем
до каси товариств грошових коштів,
отриманих від приватних підприємців за
договорами доручень у рахунок оплати
поставленого товару, що стало
підставою втрати довіри до нього як до
працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові цінності.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанції, відповідно до
наказу № 150 від 14 грудня 2012 року ОСОБА_3
був прийнятий на роботу до ТОВ «ВКФ
«Кондитероптторг» на посаду менеджера.

14 грудня 2012 року ОСОБА_3 ознайомився з
посадовою інструкцією менеджера та з
ним було укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність.

4 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ВКФ
«Кондитероптторг» було укладено
договір оренди транспортного засобу,
згідно якого позивач у службових цілях
використовував власний автомобіль.

Наказом директора ТОВ «ВКФ
«Кондитероптгорг» № 59 від 13 травня 2013
року створено комісію для проведення
документальної ревізії діяльності
менеджера ОСОБА_3 у складі: головного
бухгалтера Перекрестової А.М.,
начальника складського господарства
Вертіть Ю.В., старшого менеджера
Сергієнко С.І.

Згідно із актом документальної ревізії
від 17 травня 2013 року, складеного
зазначеною комісією, були виявлені
факти розкрадання грошових коштів,
переданих покупцями менеджеру ОСОБА_3
за товар: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_9 - 200 грн; фізичної
особи-підприємця ОСОБА_10 - 1 965 грн 25 коп.;
фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 - 11 736
грн 70 коп.; фізичної особи-підприємця
ОСОБА_12 - 277 грн 15 коп.; фізичної
особи-підприємця ОСОБА_13 - 682 грн 43 коп.;
фізичної особи-підприємця ОСОБА_14 - 864
грн 92 коп.; фізичної особи-підприємця
ОСОБА_15 - 672 грн 38 коп.; фізичної
особи-підприємця ОСОБА_16 - 700 грн;
фізичної особи-підприємця ОСОБА_17 - 335
грн, всього у розмірі 17 433 грн 83 коп.

Наказом № 62 від 17 травня 2013 року ОСОБА_3
було звільнено з 27 травня 2013 року з
посади менеджера у зв'язку із втратою
довіри. Підставою для звільнення став
акт документальної ревізії від 17
травня 2013 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
апеляційний суд виходив із того, що
позивач не надав належні докази -
розрахункові документи, які б
підтверджували виконання ним
зобов'язань за договором доручення та
внесення грошових коштів, отриманих
від приватних підприємців, до каси
товариства.

Апеляційний суд виходив також із того,
що відповідач проводив перевірку
виконання ОСОБА_3 своїх трудових
обов'язків щодо внесення до каси
товариства грошових коштів, отриманих
від приватних підприємців у рахунок
оплати постановленого товару, а не
інвентаризацію матеріальних цінностей
товариства. Тому участь ОСОБА_3 у
проведенні документальної ревізії не є
обов'язковою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України
крім підстав, передбачених статтею 40
цього Кодексу, трудовий договір з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний також у випадку винних дій
працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові, товарні або
культурні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

Із змісту положень п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП
України випливає, що звільнення з
підстав втрати довір'я суд може визнати
обґрунтованим, якщо працівник, який
безпосередньо обслуговує грошові або
товарні цінності (зайнятий їх
прийманням, зберіганням,
транспортуванням, розподілом і т.п.)
вчинив умисно або необережно такі дії,
які дають власнику або уповноваженому
ним органу підстави для втрати до нього
довір'я.

Згідно з п. 1.1. договору про повну
матеріальну відповідальність,
укладеного між ТОВ «ВКФ
«Кондитероптторг» і ОСОБА_3, працівник
бере на себе повну індивідуальну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження майна та
інших цінностей, переданих йому для
виконання своїх обов'язків згідно
посадової інструкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
того, що позивач не довів своїх
позовних вимог.

Такі висновки апеляційного суду є
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права
та встановленим обставинам справи,
підстав для скасування рішення суду
апеляційної інстанції не вбачається.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції в межах
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судом
першої інстанції або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставинами, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді судом апеляційної інстанції
допущені порушення норм матеріального
або процесуального права, які
передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як
підстави для скасування рішення,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 21 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.І.
Євтушенко

Судді:

Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

А.С. Олійник