№ 308/7070/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01.10.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгород
цивільну справу за позовом ОСОБА_1
подану представником позивача - ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без
самостійних вимог - Державна
Міграційна Служба України про
визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням та зобов'язання вчинити
певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
звернувся до Ужгородського
міськрайонного суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без
самостійних вимог - Державна
Міграційна Служба України про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням у
квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язання
вчинити певні дії. Мотивуючи свої
позовні вимоги тим, що на підставі
договору купівлі-продажу квартири від
25.07.1997 року, посвідченого приватним
нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу контори ОСОБА_5
зареєстрованого в реєстрі №7- 4781 їй на
праві власності належить квартира
АДРЕСА_1, в цілому. 19.03.2002 року позивач
на прохання відповідачів по справі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєструвала їх
місце проживання у вищезазначеній
квартирі, хоча в ній фактично вони не
проживали, а їх реєстрація носить
формальний характер.

З посиланням на викладене, а також на
те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
даній квартирі не проживають, але
залишаються зареєстрованими за
вказаною адресою, що змушує нести
позивача додаткові витрати по оплаті
житлово - комунальних послуг, не є
членами сім'ї власника квартири,
реєстрація відповідачів перешкоджає
їй в реалізації прав як власника
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю, а також з посиланням на
норми ст. 41 Конституції України, ст. ст.
319, 383,391 ЦК України, просить суд винести
рішення яким визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 та зобов'язати Державну
міграційну службу України примусово
зняти з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із
житлової квартири, розташованої за
адресою АДРЕСА_1.

В судове засідання позивач та
представник позивача не з'явилися, про
час та місце розгляду справи були
повідомлені у встановленому законом
порядку. 30.09.2014 року на адресу суду
надійшла заява від представника
позивача про розгляд справи у його
відсутності, проти заочного розгляду
справи не заперечує.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
судове засідання повторно не з'явилися,
про час та місце розгляду справи були
повідомлені у встановленому законом
порядку, про причини неявки суд не
повідомляли, клопотань про відкладення
розгляду справи, а також заяв про
розгляд справи за їх відсутності до
суду не надходило, тому суд згідно ч.4
ст.169 ЦПК України ухвалив провести
заочний розгляд справи.

В судове засідання представник третьої
особи Державної міграційної служби
України не з'явився, про час та місце
розгляду справи був повідомлений у
встановленому законом порядку, про
причини неявки суд не повідомляв,
клопотань про відкладення розгляду
справи, а також заяв про розгляд справи
за його відсутності до суду не
надходило.

Вивчивши та перевіривши в
судовому засіданні матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для

розгляду справи і вирішення спору по
суті, враховуючи принципи рівності
сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить ОСОБА_6 на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 25.07.1997 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Ужгородського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 7-4781
/а.с.5/.

Згідно довідки КП ЖРЕР №8 від 27.03.2014
року за №558 у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані відповідачі - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 /а.с.6/

Як встановлено судом, судові виклики
відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за
адресою місця їх реєстрації не вручені
в зв'язку з тим, що останні не
проживають у спірній квартирі за
місцем реєстрації, що стверджується
відмітками Укрпошти на поштових
конвертах, що повернуті на адресу суду.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції
України, юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносин, що виникають у
державі .

Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41
Конституції України ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Право члена сім'ї власника жилого
будинку, який не є співвласником на
користування цим будинком відповідно
до ст. 156 ЖК України обумовлене
наявністю сімейних відносин із
власником і спільним із ним
проживанням у даному будинку.

Як встановлено судом, відповідачі по
справі не є членами сім'ї власника
квартири і не перебувають з власником
квартири у сімейних відносинах.

Відповідно до вимог ч.1 ст.150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Аналогічне положення закону
передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК
України до членів сім"ї власника
будинку (квартири) належать дружина
власника, їх діти і батьки. Членами
сім"ї власника може бути визнано й
інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом із власником і ведуть
з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави
для висновку про те, що у разі будь -
яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права.

Що стосується позовної вимоги про
зобов'язання Державної міграційної
служби України примусово зняти з
реєстрації місця проживання
відповідачів , суд вважає що така не
підлягає до задовлення з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється зокрема
на підставі: заяви особи або її
законного представника; судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
тощо.

Реєстрація місця проживання є
похідним правом від права користування
житлом, а тому зняти відповідача з
реєстрації місця проживання можна лише
за умови втрати ним права користування
цим житлом чи у зв'язку з його
виселенням (добровільно чи у
примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по
справам даної категорії є окремою
безпосередньою підставою зняття з
реєстрації особи, яка визнана за
рішенням суду такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України,
судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові, зокрема, для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст. 7
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", на підставі
рішення суду, яке набрало законної
сили, про позбавлення відповідача
права користування житловим
приміщенням, зобов'язаний зняти
відповідача з реєстрації.

При цьому слід зазначити, що
Державна міграційна служба України не
є відповідачем по справі , а третьою
особою яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, а рішенням суду
не можуть покладатися обов'язки на
третю особу без самостійних вимог на

предмет спору.

З урахуванням всіх обставин
справи, а також те, що відповідно до
вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, користуючись
рівними правами, на засадах
змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК
України, виходячи із принципів
розумності та справедливості,
враховуючи те що позивач є єдиним
власником квартири АДРЕСА_1, що в м.
Ужгороді, а реєстрація відповідачів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушує права
позивача вільно користуватися та
розпоряджатися своєю власністю та
беручи до уваги факт не проживання
відповідачів у вказаній квартирі суд
приходить до висновку, що позовна
вимога про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 є обґрунтованою і підлягає до
задоволення, оскільки представник
позивача належними і допустимими
доказами довів ті обставини на які
посилався, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.41 Конституції України, та
ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226
ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 подану
представником позивача - ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без
самостійних вимог - Державна
Міграційна Служба України про
визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового
збору в розмірі 243,60 грн.(двісті сорок
три гривні шістдесят копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідачів, яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
К.К. Бенца