Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Дербенцевої Т.П.,
Закропивного О.В.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Київської
міської ради, треті особи: реєстраційна
служба Головного управління юстиції у
м. Києві, ОСОБА_4, про визнання права
власності у порядку спадкування

за касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 2 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 17 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6
право власності на домоволодіння по
АДРЕСА_1 та визнати за нею право
власності на указане майно у порядку
спадкування після смерті батьків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись
на те, що будинок разом із надвірними
спорудами був побудований її батьками
у 1956-1966 роках за дозволом Райпрофсожа
Київського відділення
Південно-Західної залізничної дороги.
У 1987 році на домоволодіння був
складений технічний паспорт. Батько
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а мати -
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після їх смерті вона
прийняла спадщину, проте у видачі
свідоцтва про право на спадщину будо
відмовлено з тих підстав, що будинок не
був зареєстрований за спадкодавцями.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 2 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 17 грудня 2013 року, у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Спадщина після смерті батька позивача -
ОСОБА_6 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1, після
смерті матері - ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2. Із
заявою про видачу свідоцтва про
прийняття спадщини ОСОБА_3 звернулася у
2005 році. У видачі свідоцтва було
відмовлено у зв'язку із пропуском
строку для прийняття спадщини.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 26 лютого 2013 року ОСОБА_3
визначено додатковий строк для
прийняття спадщини тривалістю два
місяці.

Таким чином, до спадщини, яка
відкрилася після смерті батьків
ОСОБА_3, застосовуються правила книги
шостої ЦК України.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати: 1)
правовий режим земельної ділянки, на
якій розташоване спірне нерухоме майно
(будинок, споруда); 2) чи отримано
спадкодавцем дозволи на спорудження
будинку, чи затверджено проект на
спорудження будинку; 3) коли
спадкодавцем було завершено
спорудження будинку; 4) чи дотримано при
будівництві проекту на спорудження
будинку, вимог державних
протипожежних, санітарних норм; 5) чи
посвідчено право власності на нерухоме
майно в установленому законом порядку
на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

Згідно технічного паспорту будинок по
АДРЕСА_1 збудовано у 1956 році,
господарські будівлі та споруди у 1956-1966
роках (а. с. 15-16).

У 1956 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року) (визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ), і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року
постановою Ради Міністрів СРСР від 26
серпня 1948 року «Про порядок
застосування Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Постанова від 26 серпня
1948 року), які, зокрема, визначали умови
та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948
року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
такими правовстановлюючими
документами про право власності на
жилий будинок є нотаріально
посвідчені договори про право
забудови, складені до видання Указу
Президії Верховної Ради УРСР від 14
травня 1949 року "Про внесення змін у
законодавство Української РСР у
зв'язку з виданням Указу Президії
Верховної Ради СРСР від

26 серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю та будівництво
індивідуальних жилих будинків" та
затверджений виконкомом місцевої Ради
депутатів трудящих акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

За п. 3.1. Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж, затвердженого наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 19 березня 2013
року № 95, документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Аналіз вищенаведених норм закону
свідчить про те, що право власності на
такі будинки у порядку спадкування
можуть визнаватися лише у разі, якщо
будівництво житлового будинку, який є
об'єктом спадщини, відбувалось
відповідно до чинного на час його
будівництва законодавства на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці на підставі наданого
виконавчим комітетом дозволу на його
будівництво, тобто будинок не є
самовільним будівництвом у розумінні
ст.105 ЦК Української РСР.

Якщо відсутні документи про відведення
земельної ділянки під забудову, таке
будівництво слід визнавати самочинним
та відмовляти у визнанні права
власності на нього у порядку
спадкування.

Надана позивачем заява її батька
ОСОБА_6 про надання йому земельної
ділянки для будівництва житла,
завізована головою Райпрофсожа
Київського відділення
Південно-Західної залізничної дороги
(а. с. 101), не свідчить про надання йому
земельної ділянки у безстрокове
користування для будівництва будинку у
встановленому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції та суд апеляційної
інстанції, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішили
справу згідно із законом на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.
Судами правильно застосовано норми
матеріального права. Порушень
процесуального закону не вбачається.

Доводи касаційної скарги про те, що всі
господарсько-побутові будівлі та
споруди у домоволодіннях, які належать
громадянам і були побудовані до Указу
Президії Верховної Ради Української
РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з
самовільним будівництвом
господарсько-побутових будівель", і під
час технічної інвентаризації не були
відображені в матеріалах
інвентаризації як самовільні, не
відносяться до категорії самовільних
(самочинних), не спростовують
правильність висновків судів, оскільки
підстави виникнення права власності на
будинок як об'єкт цивільних прав до 22
січня 1979 року встановлено окремо
визначеними нормами законодавства, а
господарсько-побутові будівлі й
споруди є лише приналежністю будинку.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 2 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
Т.П. Дербенцева

О.В. Закропивний

І.К. Парінова

В.О. Савченко