Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6,
ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах
дітей та сім'ї Бориспільської міської
ради Київської області, про звернення
стягнення предмет іпотеки, за
касаційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_5 на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом, у якому з урахуванням уточнень
просило у рахунок стягнення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на квартиру
АДРЕСА_1 шляхом продажу з укладенням
від імені відповідачів договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, виселити зі
спірного жилого приміщення ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та інших
осіб, які зареєстровані або проживають
у ньому.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 13 березня 2008 року між банком та
ОСОБА_9 був укладений кредитний договір
№ K3R0GA15006743, згідно
з яким останній отримав кредит у
розмірі 202 000 грн на споживчі
цілі зі сплатою 16,08 % річних та терміном
повернення до 13 березня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 13
березня 2008 року між банківською
установою, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки,
відповідно до якого відповідачі надали
в іпотеку нерухоме майно, а саме:
квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на
підставі договору купівлі-продажу від
09 вересня 2002 року № 4662.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником своїх зобов'язань станом
на 05 листопада 2013 року утворилася
заборгованість в розмірі 744
905,45 грн, яку банк просив стягнути
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року, залишеним
без зміни ухвалою апеляційного суду
Київської області від 24 червня 2014 року,
позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 13
березня 2008 року № K3R0GA15006743 у сумі 578 190,09
грн звернуто стягнення на предмет
іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 65,60 кв. м та житловою
площею 39,70 кв. м, вартістю 631 250 грн, що
належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу від
09 вересня 2002 року № 4662, шляхом продажу з
укладенням від імені відповідачів
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, з
реєстрацією правочину купівлі-продажу
предмета іпотеки в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування та з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
неповнолітню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житла.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_8, ОСОБА_5
просить скасувати рішення та ухвалу
судів попередніх інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права і неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині
звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, на підставі ст.ст. 526,
527, 530, 590, 1050, 1054 ЦК України дійшов
висновку про те, що оскільки відповідач
не виконав взяті на себе зобов'язання
за кредитним договором, то у позивача є
право вимагати повернення кредиту та
інших передбачених договором платежів
шляхом продажу предмета іпотеки.

Такі висновки судів відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
фактичних обставинах справи.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» в частині виселення
відповідачів із житлового будинку,
який є предметом іпотеки, суди виходили
з того, що у силу ст.ст. 39, 40 Закону
України «Про іпотеку» (далі - Закон) та
на підставі ст. 109 ЖК Української РСР з
урахуванням суми заборгованості та
вартості предмета іпотеки вимоги банку
є обґрунтовані.

Проте з такими висновками судів в цій
частині погодитися не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
яке звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК
Української РСР.

У п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
(далі - Постанова) роз'яснено, що
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 13 березня 2008 року укладений
кредитний договір на споживчі цілі у
розмірі 202 000 грн зі сплатою 16,08 % річних
та терміном їх повернення до 13 березня
2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 13
березня 2008 року між банком, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір
іпотеки, відповідно до якого
відповідачі надали в іпотеку нерухоме
майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка
належить їм на підставі договору
купівлі-продажу від 09 вересня 2002 року
№ 4662.

Відповідач свої зобов'язання перед
позивачем належним чином не виконував,
у зв'язку з чим станом на 05 листопада 2013
року утворилася заборгованість в
розмірі 744 905,45 грн.

Вирішуючи спір, суди на порушення вимог
ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені
положення вимог закону уваги не
звернули, роз'яснень, наданих у
Постанові, не врахували, належним чином
не дослідили і не встановили факту
надсилання банком повідомлення про
виселення усім особам, які проживають у
спірному жилому приміщенні, та
отримання такого, як того вимагає ч. 2
ст. 40 Закону.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що, в
свою чергу, призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій судові
рішення в частині виселення
відповідачів не можуть вважатися
законними і обґрунтованими, у зв'язку
із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України
їх слід скасувати в цій частині з
передачею справи до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 24 червня 2014 року в частині
вимог про виселення скасувати, справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко