У х в а л а

іменем україни

4 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області,
треті особи: Управління праці та
соціального захисту населення
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області,
Новосанжарський районний
територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг), про скасування розпорядження,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 18 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що з 5 серпня 2010 року він працював
на посаді директора Новосанжарського
районного територіального центру
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг). Наказом голови
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області
№ 55-К від 4 липня 2013 року позивача
звільнено із займаної посади на
підставі п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку з поновленням на вказаній
посаді ОСОБА_5 Вважаючи наказ
незаконним, оскільки Новосанжарською
районною державною адміністрацією
Полтавської області були порушені
норми трудового законодавства при його
звільненні, а ОСОБА_5 поновлено на
посаді без достатніх правових підстав,
просив суд позов задовольнити.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 25
листопада 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано протиправним та скасовано
розпорядження голови Новосанжарської
районної державної адміністрації
Полтавської області № 55-К від 4
липня 2013 року про звільнення ОСОБА_4 з
посади директора Новосанжарського
районного територіального центру
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг) 5 липня 2013 року у
зв'язку з поновленням на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу, згідно п. 6 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора
Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг). Стягнуто з Новосанжарської
районної державної адміністрації
Полтавської області на користь ОСОБА_4
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 12 667 грн 20 коп., з
відрахуванням обов'язкових платежів,
та 1 000 грн на відшкодування моральної
шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 18 липня
2014 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст.
335 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не надав в судовому
засіданні докази стосовно дотримання
ним вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України при
звільненні ОСОБА_4 з роботи.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд обґрунтовано
виходив із того, що позивачу офіційно
була запропонована посада директора
клубу юних техніків, від якої останній
відмовився.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження апеляційного
суду та додаткового правового аналізу
не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
суду, обґрунтовано викладеного в
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 18 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко