Справа № 2/408/112/14
РІ Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року

с.Біловодськ

Біловодський районний суд
Луганської області в складі:

Головуючого- судді-
Карягіної В.А.

при секретарі
Ступаченко А.В.

розглянув в відкритому судовому
засіданні в залі судового засідання в
смт. Біловодськ цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до комунального
закладу « Біловодська районна
центральна лікарня» Луганської
області про поновленні на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, тримісячний
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, -

в
с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом
про поновленні її на посаді
заступника головного бухгалтера КЗ «
Біловодська ЦРЛ», з якої її під тиском
головного лікаря установи звільнено
21.02.104року за ст.. 38 КЗпП України( у
зв*язку із зміною місця проживання), у
зв*язку із чим просить стягнути
середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу та тримісячний
заробіток у зв*язку із незаконним
звільненням.

В суді позивачка вимоги, викладені в
позові, підтримала в повному обсязі,
вказав, що працює у відповідача з 1995
року, з 2008 року на посаді заступника
головного бухгалтера, неодноразово
заохочувалася за виконання робіт, до
Дня медичного працівника, останнього
разу у 2013році. З часу призначення на
посаду головного лікаря КЗ ОСОБА_3 на
неї з боку керівника став відчуватися
тиск з метою звільнення її з роботи . З
цією метою головній лікар ОСОБА_3
зверталася з надуманими
обвинуваченнями до правоохоронних
органів, прокуратури, у зв*язку з чим
постійно здійснювалася перевірка її
роботи, їй в очі казали, що все одно її
звільнять, працювати з нею головний
лікар не збирається.. Разом з колишнім
головним бухгалтером установи ОСОБА_4
вона неодноразово зверталася до
прокурора області з заявами про
здійснення перевірки в даній установі ,
оскільки головним лікарем порушуються
норми бухгалтерського обліку та інше. У
зв*язку із незаконними діями головного
лікаря у неї погіршилося
самопочуття,що змусило її звертатися
до різних лікувальних закладів, де
вона знаходилася на лікуванні з 13
грудня 2013р по 20 лютого 2014року. Під час
її лікування керівник Біловодської ЦРЛ
вступила у змову з керівником
Департаменту охорони здоров*я в
Луганській області, наслідком чого
стали запити до лікувальних закладів,
де вона проходила лікування, з метою
заборонити їм проводити її лікування. 21
лютого 2014року, після закриття
лікарняних, вона хотіла піти у
відпустку, для чого їй потрібно
підписати зайву у головного лікаря.
Бути присутньою при цьому вона
попросила ОСОБА_4 та свою мати, ОСОБА_5,
які залишилися у приймальній головного
лікаря. В кабінеті ОСОБА_3 знову почала
тиснути на неї з метою звільнення з
посади заступника головного
бухгалтера, ці дії продовжувалися
майже 10 хвилин, після чого вона під
диктовку головного лікаря написала
заяву про звільнення за власним
бажанням з 21.02.2014року з виплатою
компенсації за невикористану
відпустку. Коли вийшла з кабінету
головного лікаря, в приймальні нікого з
вищеназваний осіб вже не було, де вони
поділися, сказати не може. Вона з заявою
в руках пройшла до відділу кадрів, де
розписалася під наказом та отримала
трудову книжку. З 21.02.2014р вона не
оскаржувала дій керівника
Біловодської ЦРЛ, а лише звернулася до
суду.

Представники відповідача Гаспарянц
Д.М. та Степанян С.Ю. . в суді позовні
вимоги не визнали в повному обсязі,
вказав, що звільнення ОСОБА_2 відбулося
у повній відповідності з вимогами
законодавства про працю. Заява про
звільнення на підставі ст.. 38 КЗпП
України є волевиявленням особи, з датою
звільнення, визначеною робітником,
керівник закладу погодилася,що не є
порушенням норм трудового
законодавства та відповідає ст.. 43
Конституції України. Крім того, не є
обов*язковим надання доказів для
причини звільнення. Доказів написання
заяви під тиском керівника закладу
позивачем не надано.

Свідок ОСОБА_4 пояснила в суді, що
працювала разом з ОСОБА_2 в КЗ «
Біловодська ЦРЛ» головним бухгалтером.
21 лютого 2014року позивачка попросила її
бути присутньою при зустрічі з
головним лікарем. Вона запізнилася і
прийшла до приймальні головного
лікаря, коли ОСОБА_2 вже була в кабінеті
ОСОБА_3. Про що була розмова на
завищених тонах в кабінеті головного
лікаря між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вона не
чула, а потім позивачка вийшла з
кабінету із сльозами на очах і сказала,
що звільнилася за власним бажанням.
Самої заяви вона не бачила, воно
писалося в кабінеті ОСОБА_3. Після неї
до приймальної зайшла її мати, ОСОБА_5.
ОСОБА_2 пішла до відділу кадрів, а вона
поїхала з лікарні.

Свідок ОСОБА_5 пояснила в суді, що є
матір*ю позивачки та підтверджує, що
протягом останнього року на її доньку
головним лікарем КЗ «Біловодська ЦРЛ»
здійснюється тиск з метою її
звільнення з роботи. Вона майже кожний
день приходила до доньки в лікарню і
все це бачила.21 лютого 2014року головний
лікар викликала позивачку до себе і
змусила написати заяву на звільнення.
Вона в цей час знаходилася у
приймальній керівника закладу і ,коли
позивачка у сльозах пройшла до відділу
кадрів, то вийшла головний лікар ОСОБА_3
і сказала їй, свідку, що її ОСОБА_2 не
зможе з нею змагатися.

Вислухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши письмові докази , суд вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 10,11 ЦПК України
сторони та інші особи, які приймають
участь у справі, мають рівні права
щодо подання доказів, їх дослідження
та доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Суд розглядає справу в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Статтею 256 ЦК України передбачено
право особи звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу в межах строку
позовної давності.

В суді встановлено, що позивачка
ОСОБА_2 працювала в КЗ « Біловодська
ЦРЛ» з 1995 року,на посаді заступника
головного бухгалтера - з 01.08.2008
року.

21.02.2014року позивачка звернулася до
керівника закладу з заявою про
звільнення з займаної посади за
власним бажанням( у зв*язку з переїздом
на інше місце проживання) за ст. 38 КЗпП
України з 21.0.2.2014р, на підставі чого був
виданий наказ №37 від 21.02.2014року про її
звільнення та про проведення
розрахунку в строки, передбачені
законом, з яким позивачка була
ознайомлена 21.02.2014року.( арк..спр.35,21
відповідно). Як вказує позивачка, дана
заява була написана нею під тиском
головного лікаря ОСОБА_3, яка протягом 10
хвилин змушувала її писати заяву ,не
випускаючи з кабінету , що вважає
причиною для поновлення її на роботі.
Крім того, позивач посилається на
відсутність письмового документу про
зняття її з реєстрації на час написання
заяви про звільнення, що є доказом
тиску на неї з боку керівника закладу,
яка повинна була в разі добровільного
звільнення в день написання заяви
наполягати на документальному
підтвердженні причини звільнення.

Згідно вимогам ст..38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу ( переїзд на нове
місце проживання та інші підстави) ,
власник або уповноважений ним орган
повинен розірвати трудовий договір у
строк, про який просить працівник. При
цьому законодавством не
передбачається обов*язковою вимогою
для звільнення в день звернення з
заявою за ст.. 38 КЗпП України надання
письмових доказів про , в тому числі, і
переїзд до іншого місця проживання. За
відсутності причин, які свідчать про
неможливість продовження працівником
роботи, сторони трудового договору
вправі домовитися про будь-який строк
звільнення після подання працівником
заяви про це в межах двотижневого
строку. За наявності такої
домовленості працівника можна
звільнити навіть у день подачі заяви
про звільнення. Однак власник не вправі
звільнити працівника до закінчення
двотижневого строку після подачі
працівником заяви про звільнення, якщо
працівник про це не просить. З
вищевикладеного видно, що у разі
звернення працівника з заявою про
звільнення за власним бажанням з
поважних причин, передбачених ст.. 38
КЗпП України , а також інших, не
перелічених у ст.38 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
може звільнити працівника в день його
звернення в разі такого прохання
працівника. У зв*язку з чим суд не
вбачає підстав вважати незаконними
дії керівника комунального закладу
щодо звільнення працівника на його
прохання в день звернення з заявою про
звільнення за ст.. 38 КЗпП України без
витребування письмових доказів
поважності причини звільнення.

Доводи позивачки щодо здійснення
на неї тиску з боку керівника КЗ «
Біловодська ЦРЛ» ОСОБА_3 з метою
написання заяви про звільнення за
власним бажанням не знайшли свого
підтвердження доказами, дослідженими
в судовому засіданні. Свідки ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 , які були допитані в суді за
клопотанням саме позивачки, дали різні
пояснення щодо мети появлення та
самого знаходження позивачки в
кабінеті головного лікаря КЗ «
Біловодська ЦРЛ» , оскільки, як
показала позивачка, вона прийшла до
головного лікаря вільно з заявою про
відпустку, а після її виходу з кабінету
головного лікаря з заявою про
звільнення в приймальній нікого із
свідків не було, де вони ділися,
пояснити не може. В той же час свідок
ОСОБА_4 показує в суді, що на прохання
позивачки, яка боялася йти до ОСОБА_3,
була в приймальній, коли позивачка у
сльозах вийшла з кабінету головного
лікаря і сказала про написання заяви
про звільнення, саму ж заяву вона не
бачила, ОСОБА_5 прийшла пізніше. Свідок
ОСОБА_5 дає пояснення в суді, що
позивачку взагалі викликала головний
лікар до себе і змусила написати заяву,
вона була в приймальній весь час та під
час виходу доньки з кабінету головного
лікаря, бачила заяву, яку написала
донька, позивачка у справі, але в
поясненнях свідок не вказувала про
крик, який буцім-то був в кабінеті
головного лікаря ОСОБА_3, про що казала
свідок ОСОБА_4. До пояснень свідків суд
відноситься критично, оскільки свідок
ОСОБА_4 займала посаду головного
бухгалтера Біловодської ЦРБ і була
звільнена з посади саме ОСОБА_3, що
вказано в зверненнях позивачки і
свідка на ім.*я прокурора області,
свідок ОСОБА_5 є матір*ю позивачки, яка
бажає захистити свою доньку, чим суд і
може пояснити протиріччя в поясненнях
свідків.

Вирішуючи питання про наявність
тиску на позивачку з боку головного
лікаря Чередниченко суд враховує, що
під час знаходження в кабінеті
головного лікаря закладу, перебуваючи
10 хвилин під моральним тиском
керівника, як вказувала позивачка, вона
мала змогу піти з кабінету, не писати
заяву про звільнення, так як фізичних
заходів з боку ОСОБА_3 до неї не
приймалося, але цього не зробила. Після
виходу з кабінету головного лікаря
ОСОБА_3 з заявою, яка була написана
буцім-то під тиском керівника закладу,
позивачка мала змогу не йти до відділу
кадрів за наказом про звільнення, а
звернутися до правоохоронних органів
та прокуратури району та області,
однак, і ці дії не здійснила з підстав,
які пояснити не може.

Крім того, доводи позивачки про
здійснення тиску з боку головного
лікаря під час її знаходження на
лікуванні в Луганській обласній
клінічній лікарні та в Луганській
обласній психоневрологічній лікарні
у вигляді запитів , які надходили на
ім*я керівника закладу, де вона
знаходилася, не підтвердилися в суді,
про що свідчить відповідь головного
лікаря Луганської обласної
психоневрологічної лікарні ОСОБА_8 (
арк..спр.67).

Звернення ж позивачки разом з
колишнім головним бухгалтером ОСОБА_4
до прокурора області з проханням
провести перевірку в комунальному
закладі, яке очолює ОСОБА_3, у зв*язку з
порушенням нею чинного законодавства
суд не вважає такими, що несуть
доказову базу про здійснення тиску на
позивачку з боку головного лікаря, а
лише свідчать про негативну ситуацію,
яка склалася в колективі КЗ «
Біловодська ЦРЛ». Жодного доказу
неправомірності дій головного лікаря
ОСОБА_3, викладених у зверненні,
позивачем до суду не надано і
поясненнями підтверджено факт
відсутності таких на даний час.

З записів в трудовій книжці
позивачки видно, що у 2013рік ОСОБА_2
вручалися грамоти до Дня медичного
працівника . Враховуючи, що ОСОБА_3
займає посаду головного лікаря КЗ
«Біловодська ЦРЛ», який був
реорганізований з КЗ « Біловодське
районне ТМО», з серпня 2012 року, в
червні 2013року позивачці була вручена
грамота до Дня медичного працівника, в
жодному зверненні на ім.*я прокурора
області за період з листопада 2013р по
лютий 2014 року позивачка не вказує, що на
неї з боку головного лікаря ОСОБА_3
чиниться тиск з метою її звільнення,
про це пише лише ОСОБА_4, суд вважає, що
пояснення позивачки та її матері про
здійснення тиску з боку ОСОБА_3 на
протязі року не знайшли свого
підтвердження.( арк..спр.7-20).

Тобто, доказів щодо здійснення на
позивачку тиску з боку головного
лікаря ОСОБА_3 під час написання заяви
про звільнення за власним бажанням від
21.02.2014року позивачем суду не надано.

Звертаючись до суду з позовом про
поновлення на роботі , позивачем не
заявлено вимогу про визнання наказу
незаконним і його скасуванні. Так як
позов розглядається в межах заявлених
вимог, а поновити на роботі можливо
лише при скасуванні наказу про
звільнення, з врахуванням
вищевикладеного суд вважає відсутніми
підстави для поновлення позивачки
ОСОБА_2 на посаді заступника головного
бухгалтера КЗ « Біловодська ЦРЛ» з
21.02.2014року.

Оскільки суд прийшов до висновку
про відмову в задоволенні позову про
поновлення на роботі , а позовні
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
тримісячного середнього заробітку є
похідними від позовної вимоги про
поновлення на роботі, суд вважає
необхідним в задоволенні і цих вимог
відмовити.

Керуючись викладеним та ст. 10,11.,60,88, 212-215
ЦПК України, ст..256 ЦК
України,ст..ст.38,235КЗпП України , суд-

В И Р І Ш И В
:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Луганської області через
Біловодський районний суд шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя

Біловодського районного суду
В.А.Карягіна

Луганської області