У х в а л а

іменем україни

21 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Завод імені

В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод ім. В.О.
Малишева»), відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Харкові (далі -
Фонд) про стягнення суми, відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м.
Харкові на рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 19
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 12
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 1980 по 2003 рік він знаходився у
трудових відносинах з ДП «Завод ім. В.О.
Малишева», де працював на роботах зі
шкідливими умовами праці. З 15 січня 2001
року його було переведено на роботу без
шкідливих умов праці, оскільки згідно
акту розслідування від 19 січня 2001 року
він одержав професійне захворювання.
Висновком медико-соціальної
експертної комісії (далі - МСЕК) від 28
лютого 2001 року йому встановлено 30 %
втрати професійної працездатності.
Зазначав, що підприємством неправильно
обчислено середньомісячний заробіток
для призначення йому Фондом сум
відшкодування, унаслідок чого йому
було не донараховано суми страхових
виплат. Неправомірними діями ДП «Завод
ім. В.О. Малишева» йому було
завдано моральної шкоди.

У звґязку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд визнати
таким, що не відповідає закону
розпорядження ДП "Завод ім. В.О.
Малишева" від 15 травня 2001 року № 118 про
обчислення відшкодування шкоди
позивачу у зв'язку з професійним
захворюванням; визнати довідку про
розмір втраченого заробітку станом на 1
квітня 2001 року у сумі 70 грн 41
коп. недійсною та встановити розмір
втраченого заробітку станом на 1
квітня 2001 року в сумі 119 грн 06 коп;
зобов'язати ДП "Завод ім. В.О.
Малишева" надати Фонду нову довідку про
розмір втраченого заробітку станом на 1
квітня 2001 року в розмірі 119 грн 06 коп.;
стягнути з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на
його користь 20 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди;
стягнути з Фонду на його користь
недонараховану та недоплачену суму
втраченого заробітку за період з
23 лютого 2006 року по 1 серпня 2013 року
одноразово в розмірі 38 363 грн 39 коп.,
недоплачену суму одноразової допомоги
з повторного ушкодження здоров'я
одноразово в розмірі 6 184 грн 83 коп.;
зобов'язати Фонд виплачувати на його
користь, починаючи з 1 серпня 2013 року та
пожиттєво, по 1 917 грн 90 коп. на місяць з
подальшим перерахунком у
відповідності до чинного
законодавства.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Червонозаводського
районного суду м. Харкова від

19 вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 12 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов'язано ДП «Завод ім. В.О. Малишева»
надати відділенню виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у м.
Харкові нову довідку про розмір
втраченого заробітку станом на 1 квітня
2001 року в сумі 119 грн 06 коп. Стягнуто з ДП
«Завод ім. В.О. Малишева» на користь
ОСОБА_3 20 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди. Стягнуто з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Харкові на
користь ОСОБА_3 38 363 грн 39 коп.
недонарахованої та недоплаченої суми
втраченого заробітку за період з 23
лютого 2006 року по 1 серпня 2013 року
одноразово та 6 184 грн 83 коп.
недоплаченої суми одноразової
допомоги з повторного ушкодження
здоров'я. Зобов'язано відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Харкові
виплачувати на користь ОСОБА_3 по 1 917
грн 90 коп. на місяць з подальшим
перерахунком у відповідності до
діючого законодавства, починаючи з
1 серпня 2013 року та пожиттєво. У
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Харкові,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судом установлено, що 28 лютого 2001 року
висновком МСЕК ОСОБА_3 було
вперше встановлено втрату 30 %
професійної працездатності строком до
1 лютого 2002 року.

Розпорядженням ДП «Завод ім. В.О.
Малишева» від 15 травня 2001
року № 118 призначені щомісячні суми
відшкодування шкоди в розмірі 70 грн 41
коп., виходячи із середньомісячної
заробітної плати за 12 місяців роботи.

25 січня 2003 року висновком МСЕК ОСОБА_3
було встановлено втрату 40 %
професійної працездатності.

14 лютого 2007 року ОСОБА_3 за результатами
огляду МСЕК було встановлено 60 %
стійкої трати працездатності та третю
групу інвалідності.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що ДП «Завод
ім. В.О. Малишева» при оформленні
довідки про розмір середнього
місячного заробітку позивача порушило
порядок його розрахунку, обравши 12
місяців роботи позивача, які мають бути
повними місяцями, однак у вересні 2000
року позивачем було відпрацьовано
неповну кількість робочих днів.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши, що позивачем для
розрахунку втраченого заробітку було
обрано період: червень, серпень,
вересень 1999 року, які є повними
відпрацьованими місяцями, відтак,
розрахований позивачем
середньомісячний заробіток за
вказаний період має бути покладений в
основу для обчислення розміру
відшкодування за втрату ним
працездатності при отриманні
одноразової допомоги й щомісячних
платежів. При цьому суд послався на п. 22
Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків (далі - Правила),
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472.

Також апеляційний суд зазначив, що
розмір моральної шкоди позивачем
доведено.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Проте суд апеляційної інстанції не
врахував висновки Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, викладені в ухвалі від 28
листопада 2012 року про направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, що є порушенням норм
процесуального права.

Так, відповідно до п. 22 Правил
середньомісячний заробіток для
обчислення розміру відшкодування
потерпілому втраченого заробітку (або
відповідної його частини) визначається
за бажанням потерпілого за 12 або
3 останні повні календарні місяці
роботи, що передували каліцтву, а при
професійному захворюванні - стійкій
втраті професійної працездатності.

Якщо працівнику встановлено
професійне захворювання після
переходу (звільнення) його з роботи, з
якою пов'язане це ушкодження здоров'я,
то середній заробіток береться за 12 або
за бажанням потерпілого за останні
повні 3 календарні місяці до часу
переходу (звільнення) з цієї роботи.

Таким чином, конкретний період
визначається за бажанням потерпілого.
Це дає йому можливість вибрати той
період, який для нього найбільш
прийнятний за розміром середнього
заробітку.

При цьому повними вважаються місяці,
протягом яких працівник відпрацював
усі встановлені для нього робочі дні.
Неповні - це такі місяці, протягом яких
працівник відпрацював менше
передбаченої для нього норми.
Обчислення середньомісячного
заробітку провадиться шляхом ділення
суми заробітку за фактично
відпрацьовані повні місяці в
розрахунковому періоді на кількість
цих місяців.

Отже, вимога «повних» місяців
стосується лише розрахункового
періоду в три місяці.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд
виходив із того, що Правила
передбачають, що всі 12 місяців періоду,
за який розраховується
середньомісячний заробіток, мають бути
повними. Разом з тим, у п.
22 Правил передбачено, що повними мають
бути саме 3 останні календарні місяці, а
не всі 12 місяців роботи, що передували
каліцтву, а при професійному
захворюванні - стійкій втраті
професійної працездатності.

Відповідно до п. 22 Правил, в редакції,
яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, середньомісячний
заробіток у зазначений період підлягає
коригуванню на час встановлення МСЕК
стійкої втрати професійної
працездатності з урахуванням
підвищення тарифних ставок, посадових
окладів відповідних працівників
виробничого підрозділу (дільниці, цеху)
підприємства, де працював потерпілий
до моменту ушкодження здоров'я, або
індексації доходів відповідно до
чинного законодавства.

Згідно з положеннями п. 28 Правил
перерахування розміру відшкодування
шкоди (втраченого заробітку, витрат на
соціальну і медичну допомогу)
проводиться у разі підвищення тарифних
ставок (окладів) працівників
госпрозрахункових і бюджетних
підприємств. Перерахований або
нарахований розмір втраченого
заробітку у перерахунку на 100 відсотків
втрати професійної працездатності не
може бути більшим від
середньомісячного заробітку
відповідного працівника (після
підвищення тарифних ставок) за умови
його роботи протягом повного
календарного місяця або у перерахунку
на повний календарний місяць роботи.

З матеріалів справи вбачається, що з 1
січня 2001 року на підприємстві були
підвищені тарифні ставки в 1,6 разів.

Проте, суд апеляційної інстанції не
перевірив, з яких причин при визначенні
середнього заробітку не коригувалася
заробітна плата з 1 січня 2001 року, не
з'ясував, чи відбулося фактичне
підвищення заробітної плати по
підприємству, не витребував від
відповідача відомості про розмір
середнього заробітку за професією
позивача на кожний момент підвищення
тарифних ставок протягом повного
календарного місяця або перерахунку
на повний календарний місяць роботи,
внаслідок чого не визначився з
відповідністю розміру суми
відшкодування, нарахованої позивачу,
граничним сумам середньої заробітної
плати відповідно до п. 28 Правил.

Крім того, апеляційний суд не врахував,
що в наявній в справі довідці, на
підставі якої здійснювався розрахунок
середньомісячного заробітку,
відображена заробітна плата за іншою
професією (ОСОБА_4, якому встановлено 4
розряд кваліфікації формовика, тоді як
ОСОБА_3 має 3 розряд
кваліфікації формовика.

Отже, у порушення вимог ст. 212-214, 315 ЦПК
України суд апеляційної інстанції не
перевірив, чи відбулося фактичне
підвищення заробітної плати на
підприємстві; не витребував й не дав
оцінки відомостям про нарахування та
одержання заробітної плати за
професією позивача в оспорюваний
період, не вказав середній заробіток по
професії, що позбавляє можливості
перевірити правильність чи
неправильність застосування
підприємством коефіцієнтів підвищення
тарифних ставок і посадових окладів
при перерахуванні позивачу розміру
відшкодування втраченого заробітку.

Також, визначаючи розмір стягнутої на
користь позивача моральної шкоди,
апеляційний суд, на навів належних і
допустимих доказів такого розміру, на
навів мотивів відхилення заперечення
відповідачів, на навів міркувань, з
яких він виходив при визначенні такого
розміру шкоди (п. п. 4, 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №
4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Крім того, апеляційний суду не усунув
недоліки суду першої інстанції в
частині вирішення питання про розподіл
судових витрат. Залишивши в силі
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення з Фонду судового
збору, апеляційний суд не врахував
положення п. 18 ст. 5 Закону України «Про
судовий збір», згідно з яким органи
Фонду звільняються від сплати судового
збору.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 12 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська