УХВАЛА

іменем україни

08 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Гончара
В.П., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - орган опіки та піклування
Коростишівської районної державної
адміністрації Житомирської області,
про усунення перешкод у користуванні
квартирою шляхом виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - орган опіки та піклування
Коростишівської районної державної
адміністрації Житомирської області,
про визнання дійсним договору
дарування квартири, за касаційною
скаргою ОСОБА_5, яка діє від імені
ОСОБА_4, на рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 18 листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом та просив
на підставі ст. ст. 317, 319, 383, 386, 391 ЦК
України усунути перешкоди в
користуванні власністю шляхом
виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 В
обґрунтування вимог позивач посилався
на те, що після розірвання шлюбу з
ОСОБА_4 він на підставі договору
купівлі-продажу від 04 травня 2006 року
придбав вищевказану квартиру. З 2006 року
по даний час з його дозволу в квартирі
проживає ОСОБА_4 разом з малолітньою
дочкою ОСОБА_6 Рішенням
Коростишівського районного суду від 17
квітня 2006 року визнано за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_2 та встановлено порядок
користування зазначеною квартирою, за
яким ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_6
виділено в користування кімнату
розміром 17,3 кв. м та позивачу разом з
малолітнім ОСОБА_7 виділено в
користування кімнату розміром 11,7 кв. м.
Позивач зазначав про те, що він створив
нову сім'ю і має намір проживати з нею в
квартирі АДРЕСА_1. Письмова вимога
позивача щодо звільнення займаної
квартири залишена відповідачем без
задоволення.

ОСОБА_4 звернулась до суду із
зустрічним позовом, який мотивувала
тим, що рішенням Коростишівського
районного суду від 17 листопада 2006
року задоволено її позов про стягнення
з ОСОБА_3 аліментів на дочку ОСОБА_6 в
розмірі 300 грн щомісяця. ОСОБА_3 обіцяв
подарувати квартиру АДРЕСА_1 їй та
дочці після сплати кредиту, на
забезпечення якого вказана квартира
була передана в іпотеку. Рішенням
Коростишівського районного суду від 18
грудня 2006 року за позовом ОСОБА_3
зменшено розмір аліментів до 100 грн
щомісячно. З 2006 року по даний час вона з
дочкою проживає у спірній квартирі,
сплачує квартирну плату, комунальні
послуги. Однак ОСОБА_3 відмовляється
укласти нотаріально посвідчений
договір дарування квартири. У зв'язку з
викладеним, просила визнати дійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений між нею та ОСОБА_3

Рішенням Коростишівського районного
суду Житомирської області від
18 листопада 2013 року у позові ОСОБА_3 та у
зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 23 грудня
2013 року рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 18 листопада 2013 року в частині
відмови у позові ОСОБА_3 скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
задоволення позову. Виселено ОСОБА_4 з
квартири АДРЕСА_1. В решті рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє від
імені ОСОБА_4, просить скасувати
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у зустрічному позові
та рішення апеляційного суду,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3 та в
зустрічному позові, суд першої
інстанції, посилаючись на положення ст.
116 ЖК Української РСР, виходив із того,
що виселення ОСОБА_4 зі спірної
квартири можливе лише у разі
встановлення факту самовільного
зайняття квартири. Крім того, договір
дарування житлового приміщення може
бути укладено лише в письмовій формі та
такий договір є дійсним лише у разі
його нотаріального посвідчення,
оскільки відсутні докази укладення
такого договору в письмовій формі та
його нотаріального посвідчення в
зустрічному позові про визнання
договору дарування укладеним
необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в позові
ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове
рішення про задоволення позову,
апеляційний суд виходив з того, що
ОСОБА_4 вселилась до належної позивачу
квартири після розірвання шлюбу не як
член сім'ї, має на праві власності інше
житло, тому підлягає виселенню.

Судами встановлено, що після
розірвання шлюбу з ОСОБА_4 ОСОБА_8 на
підставі договору купівлі-продажу від
04 травня 2006 року придбав квартиру
АДРЕСА_1.

З 2006 року з дозволу ОСОБА_8 в квартирі
АДРЕСА_1 як тимчасовий мешканець
проживає ОСОБА_4 разом з малолітньою
дочкою ОСОБА_6

Рішенням Коростишівського районного
суду від 17 квітня 2006 року визнано за
ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_2 та встановлено
порядок користування зазначеною
квартирою, за яким ОСОБА_4 та малолітній
ОСОБА_6 виділено в користування кімнату
розміром 17,3 кв. м та ОСОБА_8 разом з
малолітнім ОСОБА_7 виділено в
користування кімнату розміром 11,7 кв. м.,
кухню, коридор, ванну та туалет
залишено у спільному користуванні.

ОСОБА_8 створив нову сім'ю і має намір
проживати з нею в квартирі в АДРЕСА_1.

Письмова вимога ОСОБА_8 щодо звільнення
займаної квартири залишена ОСОБА_4 без
задоволення.

Відповіднол до ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Пленум Верховного Суду України в п. 13
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до
ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Договір дарування житлового будинку
(або його частини) підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, а тому не може
бути визнаний дійсним на підставі ч. 2
ст. 220 ЦК України.

Такий висновок викладено і в
постановах Верховного суду України від
30 січня 2013 року № 6-162цс12 та від 19 червня
2013 року 6-49цс13, який відповідно до ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Ухвалюючи рішення про відмову в
зустрічному позові про визнання
договору дарування дійсним, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, дійшов обґрунтованого
висновку про те, що сторонами не було
додержаного письмової форми укладення
та нотаріального посвідчення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК Української РСР
підстави для позбавлення права на
житло.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 9 ЖК
Української РСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР).

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 35 постанови від 07 лютого 2014
року № 5 «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав», задовольняючи
позов про захист права власності від
порушень, не пов'язаних із позбавленням
володіння, суд має право як заборонити
відповідачу вчиняти певні дії, так і
зобов'язати відповідача усунути
наслідки порушення права позивача.

Судами встановлено, що на підставі
рішення Коростишівського районного
суду від 17 квітня 2006 року ОСОБА_4 на
праві власності належить 1/2 частини
квартири АДРЕСА_2 та встановлено
порядок користування зазначеною
квартирою, за яким ОСОБА_4 та малолітній
ОСОБА_6 виділено в користування кімнату
розміром 17,3 кв. м.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в позові
про усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом виселення,
апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку про те, що ОСОБА_4 вселилась у
спірну квартиру зі згоди позивача
після розірвання шлюбу не як член його
сім'ї, має на праві власності інше житло
в тому ж населеному пункті, тому може
бути виселена зі спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про
неправильне застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права є безпідставними,
не спростовують висновків
апеляційного суду та не дають підстав
для скасування оскаржуваного рішення
суду першої інстанції в незміненій
частині та рішення апеляційного суду.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
суду першої інстанції в незміненій
частині та рішення апеляційного суду
без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 366, 337, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від
імені ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 18
листопада 2013 року в незміненій частині
та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 23 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О. Кузнєцов

Судді:
В.П. Гончар

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

Д.О. Остапчук