У Х В А Л А

іменем україни

21 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») на заочне рішення
Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 12 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 14 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 17 лютого
2007 року із ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за яким
йому надано кошти в сумі 1 666 грн 80 коп.
зі сплатою 12 % річних із погашенням суми
кредиту щомісячними платежами
терміном до 17 лютого 2008 року.
Позичальник взяті на себе зобов'язання
по поверненню кредиту та виплати
відсотків за його користування
належним чином не виконував, допустив
заборгованість.

У звґязку з цим, уточнивши позовні
вимоги, позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість за кредитним договором,
яка станом на 2 липня 2013 року склала 29 104
грн 89 коп., а також понесені банком
судові витрати.

Заочним рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від
12 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 14 січня 2014
року, у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що згідно з
п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув; оскільки остання сплата за
договором кредиту була здійснена
відповідачем 14 травня 2008 року, а
позивач звернувся до суду із позовом
25 липня 2013 року, відтак, позивачем
пропущено строк позовної давності.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 17 лютого 2007 року
ОСОБА_3 подано до ПАТ КБ «ПриватБанк»
заяву позичальника, яка разом з Умовами
про надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), тарифами складає
кредитно-заставний договір, за яким
йому надано кошти у розмірі 1
666 грн 80 коп. терміном до 17 лютого 2008
року зі сплатою 1 % на місяць, щомісячної
винагороди у розмірі 40 грн 84 коп. та
одноразової винагороди у розмірі 277 грн
80 коп.

За умовами договору позичальник
зобов'язався сплачувати
заборгованість за кредитним договором
щомісяця.

Умови договору ОСОБА_3 належним чином
не виконувалися, унаслідок чого
утворилась заборгованість, яка за
розрахунком банку станом на 2 липня 2013
року складала 29 104 грн 89 коп.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

У ч. 1 ст. 259 ЦК України визначено, що
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін.

Позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 ЦК України).

У матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування строків
позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
послалися на п. 7 ч.
11 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно з яким позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності сторони у
спорі. При цьому суди послалися на п. 31
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеної в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 3607 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України,
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України суди на вказані вимоги закону
уваги не звернули та прийшли до
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 12
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 14 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська