Справа №1806/2-412/11 Головуючий у суді у 1
інстанції - АлфьоровНомер провадження
22-ц/788/1470/14 Суддя-доповідач - Сибільова Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. ,
Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 16 жовтня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Третя Сумська
державна нотаріальна контора Сумської
області, про зобов'язання знести
самочинно побудовану будівлю,

в с т
а н о в и л а:

11 листопада 2009 року мати ОСОБА_3 ОСОБА_5
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
мотивуючи вимоги тим, що їй на праві
приватної власності належить 38/100
частини житлового будинку,
розташованого в м. Суми, АДРЕСА_1, в
якому вона мешкає.

Власницею решти 62/100 частини будинку до
2006 року була ОСОБА_6

В 1993 році рішенням Ковпаківського
районного суду м. Суми було встановлено
порядок користування земельною
ділянкою за вказаною адресою: їй
виділено земельну ділянку під
забудовами розміром 51 кв. м, під двором -
89 кв. м, під садом - 41 кв. м, всього 181 кв.
м. ОСОБА_6 було виділено земельну
ділянку під забудовами розміром 71 кв. м,
під двором -101 кв. м, під садом - 133 кв. м,
всього 305 кв. м.

7 лютого 2001 року вона отримала
Державний акт на право приватної
власності на землю, згідно з яким їй у
часткову власність - 38/100 - передано
земельну ділянку загальним розміром
0,0506 га, розташовану за вказаною
адресою.

У 2006 році власником 62/100 частини
домоволодіння в м. Суми, АДРЕСА_2 став
ОСОБА_2

В травні 2007 року відповідач, не
отримавши дозвільних документів на
будівництво, без погодження з нею,
самовільно, без дотримання пожежних та
санітарних вимог, розпочав будівництво
будівлі, відступивши від огорожі, яка
розділяє його та її територію, всього
на 1 метр. В результаті два вікна
житлових кімнат, в яких вона проживає,
виявилася закритими стіною
новозбудованої ним будівлі, оскільки
відстань від її частини будинку до
нової будівлі складає 2,5 м.

Вона неодноразово зверталась до ОСОБА_2
з вимогою припинити самочинне
будівництво, яким він істотно порушує
її інтереси як співвласника
домоволодіння, але він на її зауваження
не реагував і надалі продовжував
зводити будівлю.

В зв'язку з цим вона звернулась зі
скаргами на його дії до відділення з
питань наглядово - профілактичної
діяльності Сумського міського відділу
Управління з питань наглядово -
профілактичної діяльності ГУ МНС
України в Сумській області, інспекції
Державного архітектурно - будівельного
контролю в Сумській області, з
відповідей яких вбачається, що
будівельні роботи відповідачем
ведуться без дозволу на будівельні
роботи; він був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
порушення містобудівного
законодавства у вигляді штрафу,
одержав припис про призупинення робіт
до одержання відповідного дозволу.

Після цього самовільне будівництво ним
було призупинено, але 19 червня 2009 року
відповідач відновив самовільне
будівництво.

З метою з'ясування, чи отримав ОСОБА_2
дозвільні документи на будівництво, 23
червня 2009 року вона знову звернулась до
інспекції Державного архітектурно -
будівельного контролю в Сумській
області і отримала відповідь, що
дозвіл на будівництво відповідач не
отримав.

Як на правову підставу для задоволення
її позову посилалась на ч. 5 ст. 319, ст. 358,
ч. 1 ст. 375, ч. ч. 1, 4 ст. 376 ЦК України,
згідно яких власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі; право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою; право
власника на забудову здійснюється ним
за умови додержання архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил, а також за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням; житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил;
якщо самочинне будівництво порушує
права інших осіб, майно підлягає
знесенню особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво, або
за її рахунок.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 і надалі
істотно порушує її права та інтереси як
співвласника домоволодіння, створює
умови, за яких вона змушена буде решту
свого життя мешкати у напівтемній
кімнаті, просила зобов'язати його
знести самовільно побудовану будівлю,
розташовану за адресою: м. Суми, АДРЕСА_2
(а.с.2-4).

На підставі заяви ОСОБА_3 вона залучена
до участі в даній справі позивачем як
правонаступник ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1

27 вересня 2013 року ОСОБА_3 уточнила
позовні вимоги та, посилаючись на те, що
при розгляді цивільної справи за її
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності в порядку спадкування була
проведена будівельно - технічна
експертиза, і експертом при обстеженні
домоволодіння вияснено, що саме
відповідач самочинно побудував.

Просила зобов'язати ОСОБА_2 знести
самочинно побудовану господарську
будівлю на цегляному фундаменті з
цегляним цоколем та частково
збудованими стінами з легкобетонних
блоків, розташовану на території
домоволодіння в м. Суми, АДРЕСА_2 (а.с.90).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 16 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 знести самочинно
побудовану господарську будівлю на
цегляному фундаменті з цегляним
цоколем та частково збудованими
стінами з легкобетонних блоків,
розташованих на території
домоволодіння АДРЕСА_2 м. Суми

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 37 грн. 00 коп.

Ухвалою Ковпаківського районного суду
м. Суми від 14 березня 2014 року виправлено
описки у виконавчому листі, виданому на
підставі вказаного рішення суду (а.с.159).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову.

Вказує, що під час перевірки Сумським
міським відділом Головного управління
МНС України в Сумській області
встановлено, що будівництво
проводиться в межах однієї присадибної
ділянки, а відповідно до примітки 7 п.1
додатку 3.1 ДБН 360-92 мінімальні
протипожежні розриви між житловими
будівлями та господарськими спорудами
в межах однієї присадибної ділянки не
нормуються, тобто протипожежні норми
ним не порушені.

Крім того, зазначає, що він має проект
на вказане будівництво; земельна
ділянка, на якій зводяться будівлі,
належить йому на праві власності, від
паркану, який розділяє земельну
ділянку, він відступив 1 метр. Відстань
між належною позивачці частиною
житлового будинку і будівлями, які
зводяться, становить 2,8 метри.
Позивачем не надані докази порушення
її прав.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідача та його
представника, які підтримали скаргу з
викладених в них мотивів, позивачки та
її представника, які заперечують проти
скарги та вважають рішення суду вірним,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
будівля, яка будується відповідачем за
адресою: м. Суми, АДРЕСА_2, є самочинним
будівництвом, оскільки вона будується
без відповідного документу, який дає
право виконувати будівельні роботи,
відповідач не бажає усунути вказане
порушення, а тому право позивача
порушене і підлягає захисту.

Проте такий висновок суду не
узгоджується з обставинами справи та
вимогами матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 - матері ОСОБА_3 на праві
спільної часткової власності належали
38/100 частини житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_2 в м. Суми. 62/100
частини будинку належали ОСОБА_6, а з 28
жовтня 2003 року - ОСОБА_7 (а.с. 5 - 9, 11, 18-22, 172,
229-232).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 12 квітня 1993 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6
встановлено порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_2 в м. Суми,
а саме: закріплено за сторонами
порядок користування земельною
ділянкою, який склався між ними. ОСОБА_5
виділено під будівлями 51 кв. м, під
двором - 89 кв. м, під садом - 41 кв. м,
всього 181 кв. м. Іншому співвласнику
ОСОБА_6 виділено в домоволодінні під
будівлями - 71 кв. м, під двором - 101 кв. м,
під садом - 133 кв. м, всього 305 кв. м
(а.с.10).

Згідно державного акту ІІ-СМ №022549 на
право приватної власності на землю,
виданого ОСОБА_5 1 лютого 2001 року на
підставі рішення XIV сесії ХХІІІ
скликання Сумської міської ради
депутатів від 21 червня 2000 року передана
у спільну часткову власність у розмірі
38/100 частини земельна ділянка загальною
площею 0,0506 га, розташована по АДРЕСА_2 в
м. Суми для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель. Державний акт
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 15786 (а.с.13-14).

26 вересня 2006 року ОСОБА_2 купив у ОСОБА_7
належні їй 62/100 частини будинку з
господарськими спорудами і 62/100 частини
земельної ділянки, кадастровий №
:21:025:0013, загальною площею 0,0506 га, в
т. ч. під ріллею - 0,0228, під будівлями та
іншими угіддями - 0,0278 га., яка належала
продавцю на підставі Державного акту
серії ЯД № 165845, виданого Сумською
міською радою, зареєстрованого в Книзі
записів реєстрації державних
актів на право власності на землю за №
46 від 7 вересня 2006 року.

На підставі договору купівлі-продажу
від 26 вересня 2006 року ОСОБА_2 18 жовтня 2007
року отримав Державний акт на право
власності на земельну ділянку - в
розмірі її 62/100 частини, в якому
співвласником ділянки зазначена
ОСОБА_5 як співвласник 38/100 вказаної
ділянки (а.с.119-120, 169-175).

Обидві сторони підтвердили, що порядок
користування земельною ділянкою, який
склався між попередніми власниками
будинку і закріплений рішенням суду
від 12 квітня 1993 року, не змінювався з 1993
року, і нині відповідає рішенню суду.

З матеріалів справи також вбачається,
що після встановлення порядку
користування земельною ділянкою кожен
з співвласників домоволодіння
самостійно розбудовував фактично
належні їм частини домоволодіння, в
тому числі мати ОСОБА_3 ОСОБА_5
прибудувала до своєї частини будинку
прибудову а2, і її право власності на
неї узаконене рішенням виконавчого
комітету Сумської міської ради № 730
від 1 листопада 2003 року (а.с.68-75, 213-216).

Відповідач на своїй частині земельної
ділянки почав зводити господарську
будівлю на цегляному фундаменті з
цегляним цоколем з частково зведеними
стінами з легкобетонних блоків, що
підтверджується висновком
будівельно-технічної експертизи,
проведеної у справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання права власності
в порядку спадкування, зміну розміру
часток. Вказаної обставини він не
оспорює. (а.с.92-137).

Згідно повідомлення відділення з
питань наглядово-профілактичної
діяльності Сумського міського відділу
Управління з питань
наглядово-профілактичної діяльності
ГУ МНС України в Сумській області від 05
листопада 2007 року №3146 ОСОБА_5
повідомлено, що 02 листопада 2007 року
було здійснено вихід для розгляду
скарги за адресою: м. Суми, АДРЕСА_2 а.
Під час перевірки було встановлено, що
будівництво проводиться в межах однієї
присадибної ділянки. Відповідно до
примітки 7 п.1*, додатку 3.1 ДБН 360-92**,
мінімальні протипожежні розриви між
житловими будівлями та господарськими
спорудами в межах однієї присадибної
ділянки не нормуються; згідно п. 2.2
Правил пожежної безпеки в Україні,
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
ї України 4 листопада 2004 року за №
1480/10009, забезпечення пожежної безпеки в
житлових будинках (квартирах)
приватного житлового фонду та інших
приватних, окремо розташованих
господарських спорудах і гаражах, на
територіях, а також у дачних будинках,
на садових ділянках покладається на їх
власників чи наймачів, якщо інше не
обумовлено договором найму (а.с.17).

Згідно відповіді Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю
Сумської міської ради від 19 вересня 2007
року №229/01-13 ОСОБА_5 повідомлено, що за
результатами виїзду на місце виявлено,
що дозволу на будівельні роботи за
адресою м. Суми, АДРЕСА_2 не надавалось.
По даному факту складено протокол про
порушення містобудівного
законодавства, на підставі якого
співвласник будинку ОСОБА_2 був
притягнутий до адміністративної
відповідальності у вигляді штрафу та
одержав припис про призупинення робіт
до одержання відповідного дозволу.
Рекомендовано позивачці у випадку,
якщо вважає, що ОСОБА_2 порушує її права
як співвласника будинку, спірні
питання вирішувати в судовому порядку
(а.с.16).

Згідно відповіді Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області від 10 серпня 2009 року
№7/18-2322, дозвіл на виконання
будівельних робіт за адресою: м. Суми,
АДРЕСА_2 не надавався, на час проведення
перевірки будівельні роботи не
проводились (а.с.15).

Згідно актового запису про смерть №1095
від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.33-34).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 25 жовтня 2010 року,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Сумської державної
нотаріальної контори, зареєстрованого
в реєстрі за №1-1307, дочка ОСОБА_5 ОСОБА_3
отримала у спадщину 38/100 частини
земельної ділянки від загальної площі
0,0506 га, наданої для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель за адресою: м.
Суми, АДРЕСА_2 (а.с.38 - 39).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 26 березня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_7, Сумської міської ради, третя
особа: Друга Сумська державна
нотаріальна контора, про визнання
частково недійсним договору, визнання
права власності та зміну розміру
часток визнано за ОСОБА_3 право
власності на 38/100 частин будинку
АДРЕСА_2 м. Суми, а саме: кімнати у
будинку «А-І»: 2-3 площею 3,4 кв. м, 2-1
площею 5,5 кв. м; 2-2 площею 15,62 кв. м; 2-4
площею 2,7 кв. м; 2-5 площею 1,7 кв. м; 2-6
площею 10,2 кв. м; та надвірні споруди:
сарай Д, вбиральню З, огорожу №1,5 в
порядку спадкування за законом після
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову
в іншій частині за необґрунтованістю
(а.с. (а.с.53- 59, 68-70).

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 27 квітня 2013 року рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 26 березня 2013 року в даній справі в
частині відмови в задоволенні позову
про зміну часток у праві спільної
часткової власності скасовано та
ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
зміну часток у праві спільної
часткової власності на будинок АДРЕСА_2
в м. Суми задоволено.

Змінено частки у праві спільної
часткової власності на будинок АДРЕСА_2
м. Суми та визначено їх ОСОБА_3 у
розмірі 52/100 часток, ОСОБА_2 48/100 часток.

Дане рішення в частині визначення
частки, яку успадкувала ОСОБА_3,
змінене, збільшивши її частку з 38/100 на
52/100.

В іншій частині рішення залишено без
змін (а.с.71-75, 94-108).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 04 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
Сумської міської ради про виділ у
натурі частини майна, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Виділено ОСОБА_3 в натурі приміщення,
розташовані у домоволодінні за адресою
м. Суми, АДРЕСА_2, а саме: у житловому
будинку: 2-1 площею 5,5 кв. м, 2-2 площею 15,6
кв. м, 2-3 площею 3,4 кв. м, 2-4 площею 2,7 кв. м,
2-5 площею 1,7 кв. м, 2-6 площею 10,2 кв. м;
господарських будівель та споруд:
сараю «Д», навісу «Е», вбиральні «З»,
огорожі №1, 5.

Зобов'язано ОСОБА_3 для відповідності
об'ємно-планувальних рішень
виділюваних квартир вимогам
будівельних норм і правил провести
наступні переустаткування:

- демонтувати дверний блок та
замурувати проріз між приміщеннями 2-5
та 2-6; улаштувати проріз та вставити
блок між приміщеннями 2-4 та 2-5;

- частково демонтувати
перегородку між приміщеннями 2-1 та 2-5,
утворивши житлову кімнату площею 20,64
кв. м;

- - улаштувати у приміщенні 2-3
(кладова) вбудовану шафу;

- - улаштувати подвійний дверний
блок входу до приміщення 2-4 з вулиці.

Зобов'язано ОСОБА_3 для приведення у
відповідність освітлення приміщень
житлового будинку до норм п.3.4 ДБН
В.2.2-15-2005, провести роботи по збільшенню
або улаштуванню додаткових віконних
прорізів в приміщенні 2-2.

Зобов'язано ОСОБА_3 для приведення у
відповідність відстані від прибудови
«а2» до межі частини домоволодіння, що
виділяється, провести перенесення
внутрішнього паркану на загальну
відстань 1,0 м. від стіни прибудови «а2».

Припинено право спільної часткової
власності на житловий будинок та
надвірні будівлі за адресою м. Суми,
АДРЕСА_2 між сторонами по справі і кожну
з часток співвласників визнано окремим
об'єктом нерухомого майна.

В судовому засіданні апеляційного суду
експерт ОСОБА_8 пояснив, що в висновку
експертизи, проведеної в справі №
1806/2-2863/11 від 3 жовтня 2013 року допущена
помилка, оскільки пропонувалось в
частині будинку, належній ОСОБА_3
демонтувати частково перегородку між
приміщеннями 2-1 і 2-2, а помилково
вказано замість приміщення 2-2
приміщення 2-5.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, що є
принципом диспозитивності цивільного
судочинства.

Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачає, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства; має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно ст. ст. 10, 57, 59, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення у справі і щодо яких у сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі, виникає спір.

Згідно ст. ст. 317, 391 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування, розпорядження своїм
майном. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була відведена
їй для цієї мети, за умови надання
земельної ділянки у встановленому
порядку особі під уже збудоване
нерухоме майно.

Якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила (здійсню)
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, або якщо це порушує
права інших осіб, майно підлягає
знесенню особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво, або
за її рахунок.

На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Суд зазначив в рішенні, що, оскільки
відповідно до роз'яснень, які містяться
в ч. ч. 1, 3-5 п. 24 Постанови №6 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
ЦК України (про правовий режим
самочинного будівництва)» знесення
нерухомості, збудованої з істотним
відхиленням від проекту, що суперечить
інтересам або порушує права інших осіб,
істотним порушенням будівельних норм і
правил (у тому числі за відсутності
проекту), можливе лише за умови, що
неможлива перебудова нерухомості
відповідно до проекту або відповідно
до норм і правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови, суд вважає за необхідне
знести самочинну будівлю, так як
матеріали справи містять
підтвердження про небажання
відповідача усунути порушення прав
позивача.

Між тим, суд не врахував загальний
зміст роз'яснень, які містяться у п. п. 5,
17, 22 - 24, 26 вказаної Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ:

5. Відповідно до вимог статті 376 ЦК право
на звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб
право на звернення до суду належить і
таким особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

Відповідно до положень статті 38 Закону
N 3038-VI право на звернення до суду з
позовом про знесення самочинно
збудованих об'єктів містобудування
належить також відповідним інспекціям
державного архітектурно-будівельного
контролю. Такий позов може бути
пред'явлено до суду у разі, якщо особа в
установлений строк добровільно не
виконала вимоги, встановлені у приписі
про усунення порушень вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил із
визначенням строку для добровільного
виконання припису, та/або якщо
перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови
відповідно до вимог вказаної норми та
положень частини сьомої статті 376 ЦК,
суди мають встановлювати, чи було
видано особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи можлива перебудова об'єкту
та чи відмовляється особа, яка
здійснила самочинне будівництво, від
такої перебудови.

17. Позов про знесення самочинно
збудованого нерухомого майна може бути
пред'явлено власником чи користувачем
земельної ділянки або іншою особою,
права якої порушено, зокрема, власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Якщо позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно пред'явлено до власника
(користувача) земельної ділянки, який
заперечує проти визнання права
власності на це майно за особою, що його
збудувала, власник (користувач) має
право відповідно до вимог статті 123 ЦПК
пред'явити зустрічний позов про
знесення нерухомого майна.

Позов може бути пред'явлено до особи,
яка здійснила будівництво, як про
зобов'язання знесення забудови, так і
про знесення забудови за рішенням суду
самим власником (користувачем)
земельної ділянки за рахунок особи, яка
здійснила самочинне будівництво, з
одночасним відшкодуванням
підтверджених витрат на його знесення.

22. Знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування про зобов'язання особи,
яка, маючи дозвіл на будівництво
нерухомого майна, допустила при цьому
істотне відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, чи істотне
порушення будівельних норм і правил,
провести відповідну перебудову можуть
бути заявлені як у разі, коли ці
відхилення були допущені при
будівництві нерухомості, так і
внаслідок перебудови під час її
експлуатації (частина сьома статті 376
ЦК).

Під істотним порушенням будівельних
норм і правил слід розуміти, зокрема,
недодержання архітектурних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших вимог і правил, а також зміну
окремих конструктивних елементів
житлового будинку, будівлі, споруди, що
впливає на їх міцність і безпечність.

23. При вирішенні питання про те, чи є
відхилення від проекту істотним і
таким, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
суди повинні в кожному випадку
з'ясовувати, зокрема, наскільки
збудована будівля за розміром
відповідає площі, поверховості,
розміщенню та іншим умовам,
передбаченим проектом; як впливає
допущене порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, благоустрій вулиці, на
зручність утримання суміжних ділянок
тощо.

У необхідних випадках для з'ясування
питань, що виникають при розгляді таких
справ і потребують спеціальних знань,
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може призначити відповідну
експертизу згідно з вимогами статті 143
ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у
разі необхідності її проведення може
бути підставою для відмови в позові,
при цьому факт відхилення від проекту
та порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва
(частина сьома статті 376 ЦК, частина
перша статті 60 ЦПК).

24. Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В інших випадках суд за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі частини сьомої статті 376 ЦК
зобов'язати забудовника здійснити
перебудову житлового будинку, будівлі,
споруди або іншого об'єкта нерухомості,
який побудовано чи будується з
істотними відхиленнями від проекту або
з істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Погодження забудовника на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови, якщо це підтверджено, є
підставою для відмови в позові лише
тоді, коли рішення суду, яке набрало
законної сили, про зобов'язання
здійснити перебудову не виконано не з
вини забудовника, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

26. Притягнення особи до
адміністративної чи кримінальної
відповідальності за самочинне
будівництво не позбавляє відповідні
державні органи, органи місцевого
самоврядування або осіб, права яких
порушено самочинним будівництвом
нерухомого майна, можливості
пред'явити позов про перебудову чи
знесення самовільно збудованого
об'єкта нерухомості, а також про
відшкодування витрат, пов'язаних із
приведенням земельної ділянки до
попереднього стану.

З огляду на обставини справи, колегія
суддів вважає доводи скарги
відповідача такими, що дають підстави
для скасування рішення суду, оскільки
матеріали справи не містять доказів
про порушення прав позивачки як
власника частини будинку і земельної
ділянки самочинним зведенням
позивачем спірної будівлі на час
розгляду даної справи судом.

Є безпідставними посилання
представника позивачки на те, що її
право порушене і в зв'язку з тим, що на
даний час, хоча рішенням суду і
припинене право спільної власності
сторін на будинок, проте вони
залишаються співвласниками земельної
ділянки, а тому зведення відповідачем
без її згоди спірної будівлі на
ділянці, що є спільною, суперечить
вимогам закону.

Позивачка не спростувала тієї
обставини, що відповідач звів спірну
будівлю саме на тій частині земельної
ділянки, яка була виділена рішенням
суду в 1993 році в користування
попередньому власнику його частини
домоволодіння, і такий порядок
користування зберігає чинність і для
нинішніх співвласників частин
домоволодіння, не надала доказів тому,
що відповідач здійснює самочинне
будівництво з порушенням установлених
рішенням суду від 12 квітня 1993 року меж і
розмірів частин земельних ділянок,
виділених в користування кожному із
попередніх співвласників будинку та
ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Позивачка в позові посилалась на
порушення її прав як власника будинку,
яке полягає у затіненні її частини
будинку як житлом, порушення інсоляції,
і належних доказів цьому суду не
надала.

Самочинність спірної будівлі, за
наявності проекту (а.с.167-183). і без
наявності відповідного документу, який
дає право на таке будівництво, не є
підставою для зобов'язання відповідача
до її знесення, оскільки положення ст.
376 ЦК України, на яку позивачка
посилається як правову підставу для
знесення будівлі, не підлягають
застосуванню в даних спірних
правовідносинах без доказів порушення
права позивачки на користування
власністю, зокрема, за недоведеності, в
чому воно полягає.

Доводи про те, що сторони як
співвласники часток нерухомого майна
повинні, відповідно до ст. 358 ЦК України,
здійснювати право спільної часткової
власності за їх згодою, без
доведеності порушення такого права, не
дають підстав для задоволення позову.

Колегія суддів враховує і ту
обставину, що за рішенням суду від 4
листопада 2013 року ОСОБА_3 зобов'язано
для забезпечення виділюваних квартир
вимогам будівельних норм і правил
провести переобладнання, в тому числі
в кімнаті, в якій, як вона посилається,
будуть затемнені вікна, чим порушене
її право власності на користування
належною їй частиною будинку.

Позивачка посилається на затінення
спірною будівлею кімнати 2-1. Між тим,
суд рішенням її зобов'язав частково
демонтувати перегородку між
приміщеннями 2-1 і 2-2, утворивши одну
житлову кімнату площею 20, 64 кв. м, та
провести роботи по збільшенню або
улаштуванню додаткових віконних
прорізів в приміщенні 2-2, яке за
рішенням суду повинне складати з
приміщенням 2-1 одну кімнату (а.с.203).

Вказане судове рішення сторонами не
оскаржувалось.

Таким чином, у вказаній справі на час її
розгляду відсутні підстави для
зобов'язання відповідача зносити
спірну будівлю, оскільки докази
порушення її зведенням прав позивачки
в справі відсутні, а тому висновки суду,
наведені в рішенні, є помилковими.

Позивачці та її представнику,
відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, роз'яснювалось право на
проведення в справі відповідної
експертизи на предмет встановлення
факту порушення прав позивачки на
користування належною їй частиною
будинку за її призначенням як житлом,
від чого вона відмовилась.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню;
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 312-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і
ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 16 жовтня 2013 року в даній
справі скасувати і ухвалили нове
рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про зобов'язання знести
самочинно побудовану господарську
будівлю на цегляному фундаменті з
цегляним цоколем та частково
збудованими стінами з легкобетонних
блоків, розташованих на території
домоволодіння АДРЕСА_2 м. Суми.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 121, 8
гр. судового збору, сплаченого за
апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -