АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3786/14
Справа № 4-с/641/2/2014
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Тичкової О.Ю.,
Малінської С.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 08 квітня
2014 року

у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії
старшого державного виконавця
Комінтернівського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду зі скаргою на дії старшого
державного виконавця
Комінтернівського ВДВС ХМУЮ, в
обґрунтування якої зазначив, що 17.10.2007
року між ним та ЗАТ «Міжнародний
іпотечний банк», правонаступником прав
та обов'язків якого є ПАТ «Платинум
Банк», було укладено кредитний Договір
відповідно до умов якого банк надав
скаржнику у кредит грошові кошти у
розмірі 39800 доларів США строком на 120
місяців, на власні потреби. В
забезпечення вказаного Договору 17.10.2007
року між скаржником та Банком було
укладено Іпотечний договір, згідно
умов п. 1.1 ст. 1 якого ОСОБА_2 було
передано банку в іпотеку нерухоме
майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 На
підставі вказаного договору
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, було
накладено заборону на відчуження
зазначеної квартири.

03.12.2010 року Комінтернівським
районним судом м. Харкова видано
виконавчий лист №2-135/10 про стягнення з
ОСОБА_2 на користь банку заборгованості
за договором іпотеки та за договором
поточного рахунку, на загальну суму у
розмірі 415326,42 грн.

В подальшому постановою старшого
державного виконавця
Комінтернівського ВДВС ХМУЮ
Задорожньою Л.В. від 02.06.2011 року було
відкрито виконавче провадження, з
матеріалами якої скаржнику надали
можливість ознайомитися лише 30.10.2013
року.

02.06.2011 року тим же виконавцем
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, відповідно до якої
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1,
яка на праві власності належить ОСОБА_2

20.12.2012 року постановою того ж
виконавця було призначено експерта,
суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання у виконавчому
провадженні щодо надання письмового
висновку, звіту про оцінку (акт оцінки
майна) з питань вартості арештованого
майна скаржника. Однак, в порушення
вимог законодавства державним
виконавцем постанову про призначення
експерта ОСОБА_2 направлено не було.
Також скаржник зазначив, що дії
старшого державного виконавця ВДВС
ХМУЮ щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки є такими, що суперечать
чинному законодавству в зв'язку, з тим,
що стягнення на предмет іпотеки
здійснюється виключно на підставі
рішення суду, а оскільки такого рішення
суду не має , тому державні виконавці не
вправі здійснювати будь-які дії щодо
предмета іпотеки. Крім цього,
нотаріусом при укладанні іпотечного
договору було накладено заборону на
відчуження іпотечного майна , а чинне
законодавство не наділяє виконавчу
службу правом самостійно знімати
заборону на відчуження , так як таке
зняття можливе лише за рішенням суду.

На підставі викладеного ОСОБА_2
просив суд визнати дії старшого
державного виконавця
Комінтернівського ВДВС ХМУЮ
Задорожньої Л.В. при винесенні
постанови про призначення експерта,
суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання для участі у
виконавчому провадженні від 20.12.2012 року
неправомірними та таким, що не
відповідають вимогам п.2.7.2. «Інструкції
з організації примусового виконання
рішень» затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року за №512/5 та вимогам ст. 13 Закону
України «Про виконавче провадження»;
визнати незаконними дії старшого
державного виконавця
Комінтернівського ВДВС ХМУЮ щодо
звернення стягнення на предмет іпотеки
- квартиру АДРЕСА_1 в межах виконавчого
документу про стягнення з ОСОБА_2
заборгованості.

Ухвалою Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 08 квітня
2014 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 на
дії старшого державного виконавця
Комінтернівського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції -
відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою,
ОСОБА_2 звернувся на неї з апеляційною
скаргою, в якій, з посиланням на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати цю ухвалу з направлення
справи до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до
наступного.

Відмовляючи у задоволенні
скарги, суд виходив з того, що дії
державного виконавця відповідають
вимогам Закону України «Про виконавче
провадження», а тому підстави для
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК
України розглянувши скаргу на ухвалу
суду першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

За приписами ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі.

Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку, визначаються
Законом України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV
(далі: Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст. 1
зазначеного Закону виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України, та
здійснюється на підставі виконавчих
документів, у тому числі й виконавчих
листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17
Закону № 606-XIV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 606-XIV
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Обов'язки і права державних
виконавців визначені законодавцем у
ст. 11 Закону № 606-XIV.

Відповідно до вказаної
правової норми державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

За правилами ст. 20 Закону № 606-XIV
виконавчі дії провадяться державним
виконавцем за місцем проживання,
перебування, роботи боржника або за
місцезнаходженням його майна.
Виконання рішення, яке зобов'язує
боржника вчинити певні дії,
здійснюється державним виконавцем за
місцем проведення таких дій.

Відповідно до ст. 27, 30, 32
Закону № 606-XIV у разі ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

Державний виконавець
провадить виконавчі дії з виконання
рішення до завершення виконавчого
провадження у встановленому цим
Законом порядку, а саме: закінчення
виконавчого провадження - згідно із
статтею 49 цього Закону; повернення
виконавчого документа стягувачу -
згідно із статтею 47 цього Закону;
повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадовій особі),
який його видав, - згідно із статтею 48
цього Закону.

Порядок оскарження рішень, дій
або бездіяльності посадових осіб
державної виконавчої служби
визначений у ст. 82 Закону України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до вказаної
правової норми рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби можуть бути
оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Боржник має право
оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби виключно в судовому
порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Положення ч. 4 ст. 82 Закону
України «Про виконавче провадження»
кореспондуються зі ст. 383 ЦПК України,
відповідно до якої сторони виконавчого
провадження мають право звернутися до
суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

У разі встановлення
обґрунтованості скарги суд визнає
оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи (ч. 2 ст. 387 ЦПК України).

Як встановлено судом та
підтверджено наявними в матеріалах
цивільної справи доказами, 17.10.2007 року
між ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародний
іпотечний банк», правонаступником прав
та обов'язків якого є ПАТ «Платинум
Банк», було укладено кредитний Договір
відповідно до умов якого банк надав
скаржнику у кредит грошові кошти у
розмірі 39800 доларів США строком на 120
місяців, на власні потреби. В
забезпечення вказаного Договору 17.10.2007
року між ОСОБА_2 скаржником та Банком
було укладено Іпотечний договір,
згідно умов п. 1.1 ст. 1 якого ОСОБА_2 було
передано банку в іпотеку нерухоме
майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 На
підставі вказаного договору
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, було
накладено заборону на відчуження
зазначеної квартири.

03.12.2010 року Комінтернівським
районним судом м. Харкова видано
виконавчий лист №2-135/10 про стягнення з
ОСОБА_2 на користь банку заборгованості
за договором іпотеки та за договором
поточного рахунку, на загальну суму у
розмірі 415326,42 грн.

В подальшому постановою старшого
державного виконавця
Комінтернівського ВДВС ХМУЮ
Задорожньою Л.В. від 02.06.2011 року було
відкрито виконавче провадження.

02.06.2011 року тим же виконавцем
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, відповідно до якої
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1,
яка на праві власності належить ОСОБА_2

20.12.2012 року постановою того ж
виконавця було призначено експерта,
суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання у виконавчому
провадженні щодо надання письмового
висновку, звіту про оцінку (акт оцінки
майна) з питань вартості арештованого
майна скаржника.

Суд першої інстанції, відмовляючи
у задоволенні скарги виходив з того, що
згідно договору іпотеки від 17.10.2007 року
цей договір забезпечує вимоги, що
витікають з договору про іпотечний
кредит від 17.10.2007 року. В резолютивній
частині виконавчого листа №2-135/2010
вказано - стягнути з ОСОБА_2 на користь
ПАТ «Платінум Банк» заборгованість
саме за вказаним вище кредитним
договором.

Відповідно до ст.590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Звернення стягнення на предмет
іпотеки не є обов'язком стягувача. В
даному випадку банк скористався своїм
правом та звернувся до суду з позовом
про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості
за договором про іпотечний кредит на
загальну суму 415326 грн. 42 коп.

У зв'язку з невиконанням боржником
ОСОБА_2 в добровільному порядку рішення
суду та відсутності у нього рухомого
майна та інших цінностей для
задоволення вимог стягувача державний
виконавець Комінтернівського ВДВС
ХМУЮ Задорожна Л.В., відповідно до
ст. 52 Закону України «Про виконавче
провадження», провів 02.06.2011 року опис і
арешт заставного майна, розташованого
за адресою: квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Згідно з ч.1 ст.54 Закону України
«Про виконавче провадження» звернення
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчим
документом для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що наведені в
апеляційній скарзі доводи не є
підставою для задоволення скарги
ОСОБА_2, оскільки державним виконавцем
дотримані вимоги норм діючого
законодавства при винесенні акту опису
і арешту майна.

Інші доводи апеляційної скарги
заявника ОСОБА_2, що наведені на її
обґрунтування, які фактично зводяться
до незгоди з ухваленим районним судом
по справі судовим рішенням та
суб'єктивної його переоцінки, в даному
випадку є несуттєвими, судове рішення,
прийняте районним судом по суті
розглянутої ним скарги не
спростовують, і не дають підстав для
висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на
викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307,
312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Ухвалу Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 08 квітня
2014 року

залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий :

Судді :