У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,суддів:
Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Попович
О.В.,Ступак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
приватного підприємства «ЧАРА» про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
приватного підприємства «ЧАРА», яка
подана його керівником - Мізрахіном
Ігорем Володимировичем на рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 30 квітня 2013 року та рішення
апеляційного суду Донецької області
від 17 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, в якому
просила суд стягнути з відповідача на
її користь борг в сумі 1 452 833 грн.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що відповідно до рішення власника
ПП «Чара» - ОСОБА_8 від 19 лютого 1999 року
позивачу надано дозвіл на залучення
особистих коштів в сумі 1 452 833 грн на
умовах позики.

На виконання вказаного рішення 02
березня 1999 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
позики, відповідно до умов якого
позивач зобов'язалась передати до каси
підприємства грошові кошти у
вищевказаному розмірі окремими
частинами в період з 02 березня 1999 року
по 31 грудня 2001 року.

Позивач свої зобов'язання за договором
позики виконала та внесла вказані
кошти до каси підприємства, що
підтверджується відповідними
квитанціями до приходних касових
ордерів за підписами касира та
головного бухгалтера, скріпленими
печатками підприємства.

05 квітня 2006 року ОСОБА_8 подарувала
корпоративні права підприємства
ОСОБА_9

У 2007 році позивач звернулась до нового
власника підприємства з проханням
повернути суму позики, проте їй було
необґрунтовано відмовлено.

З огляду на зазначені обставини,
позивач звернулась до суду з вказаним
позовом за захистом порушеного права.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 30 квітня 2013 року
позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача борг за договором позики від 02
березня 1999 року в сумі 1 452 833 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 17 липня 2013 року рішення
суду першої інстанції змінено та
виключено з мотивувальної частини
рішення текст наступного змісту: «сама
розписка позивачки від 12.04.2006 року про
одержання від засновника ОСОБА_8 боргу
в більшій сумі - 1 500 000 грн., чим за
договором позики, викликає в суду
сумніви щодо її дійсності, тому що
розписка надрукована на комп'ютері, а
не написана власноручно, поруч із
підписом позивачки не написані
власноручно прізвище й ім'я по
батькові» та «із цього суд робить
висновок про те, що сума в розписці
підігнана під суму, зазначену в
договорі позики. У зв'язку із такими
фактами судом 21.05.2007 року було
постановлено окрему ухвалу (Т.1 а.с. 99)».

В решті рішення залишено без змін.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями відповідач
звернувся із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані по справі судові рішення
вказаним вимогам закону не
відповідають, виходячи з наступного.

Так ухвалюючи оскаржуване судове
рішення, суд першої інстанції з
висновками якого частково погодився
апеляційний суд, виходив з того, що між
сторонами було укладено договір
позики, а відтак відповідач, що порушив
умови вказаного договору зобов'язаний
повернути суму позики.

Разом з тим, з такими висновками
колегія суддів повністю погодитись не
може та вважає їх такими, що здійсненні
з порушенням вимог процесуального
права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 179, 212 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі.

В той же час, в матеріалах справи
міститься копія договору позики від 02
березня 1999 року, який і досліджувався
судами.

У порушення вимог закону суди не
долучили у справу оригінал цього
договору, оскільки між сторонами
виникли боргові зобов'язання.

Крім цього, суди не залучили у справу
оригінал рішення засновника ПП «Чара»
ОСОБА_8 від 19 лютого 1999 року про
залучення від ОСОБА_6 суми позики у
розмірі 1 500 тис. грн.

Не залучено у справу оригіналів
документів у підтвердження боргових
зобов'язань між сторонами у справі, а
саме квитанції до прибуткових касових
ордерів.

Крім того, даючи оцінку діям директора
ПП «Чара» щодо укладення договору
позики від 02 березня 1999 року суди
виходили з того, що позивач діяла в
інтересах та від імені підприємства, що
не суперечило чинному на той час
Статуту підприємства.

Разом з тим, аналізуючи п. п. 3.1-3.3, 3.5.1, 3.5.2
Статуту суди виходили з того що
засновник здійснює свої права по
управлінню підприємством
безпосередньо або через уповноважені
ним органи. Підприємство очолює
директор, діючий на підставі єдино
начальства і засновник має право
прийняти обов'язки директора на себе
або призначити директора на підставі
контракту (договору). Директор, зокрема,
має право без довіреності укладати
всякого роду угоди і інші юридичні акти
згідно з діючим законодавством
України. Директор підзвітний
засновнику.

Разом з тим, судами не з'ясовано питання
щодо повноважень директора по
розпорядженню майном підприємства, з
урахуванням положень Статуту та
чинного на момент укладення договору
позики законодавства, зокрема положень
ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР, що має важливе
значення для правильного вирішення
спору, оскільки наділення
повноваженнями щодо укладення
договорів автоматично не означає, що
уповноважена особа вправі
розпоряджатись майном та грошовими
коштами підприємства.

Таким чином, оскільки судами не надано
належної правової оцінки обставинам по
справі, що має важливе значення для
правильного вирішення спору по суті, не
усунуто суперечності при дослідженні
наданих сторонами доказів, допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскаржувані
судові не можна вважати законними та
обґрунтованими, а тому вони підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного
підприємства «ЧАРА», яка подана його
керівником - Мізрахіном Ігорем
Володимировичем, задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 30 квітня 2013 року
та рішення апеляційного суду Донецької
області від 17 липня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. ШтеликСудді:В.М. Коротун
А.В. Маляренко О.В. Попович О.В. Ступак