Справа № 298/1087/14-ц
Номер провадження 2/298/271/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
смт. Великий Березний

Великоберезнянський районний суд
Закарпатської області в складі:
головуючого-судді Цибика І.Й., при
секретарі Тисянчин М.В., з участю
позивачки ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Великий
Березний цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
неправомірною відмови у підписанні
акту погодження меж земельної ділянки
із суміжними власниками та
землекористувачами, акту
прийому-передачі межових знаків на
зберігання від 07.08.2014 року та визнання
права на приватизацію та реєстрацію
земельної ділянки без підпису ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з
зазначеним вище позовом, посилаючись
на те, що 22 серпня 2013 року вона
отримала у спадок житловий будинок з
надвірними будовами та спорудами за
адресою: АДРЕСА_1, Закарпатської
області, який належав її померлому
синові - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
виданого державним нотаріусом
Великоберезнянської державної
нотаріальної контори Гончар Т.М., 23.11.2004
року за реєстровим № 1193 та
зареєстрованого у
Великоберезнянському районному
підприємстві технічної інвентаризації
номер запису 97 в книзі 29 від 28.12.2004 року,
реєстраційний № 7448001. На підставі
отриманого нею свідоцтва про право на
спадщину за законом того ж 22 серпня 2013
року вона отримала витяг з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності
вищезгаданого нерухомого майна на її
ім'я.

У липні 2014 року вона звернулася до
ФОП ОСОБА_5, який має кваліфікаційний
сертифікат інженера-землевпорядника №
000065, який надав їй перелік документів
необхідних для виготовлення технічної
документації на земельну ділянку,
передану для обслуговування згаданого,
належного їй, житлового будинку, а саме
акт погодження меж земельної ділянки
із суміжними власниками та
землекористувачами та акт
прийому-передачі межових знаків на
зберігання від 07.08.2014 року. У зв'язку з
цим, вона звернулася до сусідки
(відповідачки) - власниці
(землекористувача) суміжної ділянки
для підписання цих актів. Однак,
відповідачка безпідставно відмовилася
їх підписати.

Проте, як стало їй відомо,
підставою для непогодження
відповідачкою меж є своєрідний
самозахват останньою належної до її
дворогосподарства земельної ділянки.
Так, з огляду на акт погодження меж від
07.08.2014 року, в позиції від 2 до 3 (відстані
від А до Б) зазначена належна довжина її
ділянки розміром 7,90 м. Ця довжина,
навіть розміром 8,90 м., існувала ще в
далекому 1946 році, коли виготовлявся
один з перших генеральних планів
селища. Правдивістю цього виступає
схема з генплану селища від 24.06.1946 року
відносно її теперішнього
дворогосподарства, де згадана вище
довжина складає 8,90 м. Крім того, ця
довжина зазначена в державному акті на
право приватної власності на землю
відповідачки та

- 2 -

в схемі генплану дворогосподарства
відповідачки, але розмір довжини не
вказаний. Також, позивачка стверджує,
що довжина розміром 7,90 м. має своє
відображення і в геодезичній зйомці
її земельної ділянки. А тому є всі
підстави вважати законною її вимогу
про погодження межі її ділянки без
підпису відповідачки. Крім того, 11
жовтня 2013 року нею отримано рішення
Великоберезнянської селищної ради за
№ 724 про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення у
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, в якому зокрема
зазначено, що площа земельної ділянки
згідно земельно-облікових документів
складає 0,15 га, що повністю співпадає з
актом погодження меж її земельної
ділянки із довжиною 7,90 м. в межі з
відповідачкою.

За таких підстав, позивачка
просить визнати неправомірною відмову
відповідачки у підписанні акта
погодження меж земельної ділянки із
суміжними власниками та
землекористувачами від 07.08.2014 року та
акта прийому-передачі межових знаків
на зберігання від 07.08.2014 року, та
визнати за нею право на приватизацію та
реєстрацію земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1, Закарпатської
області, без підпису відповідачки.
Стягнути на її користь сплачений
судовий збір.

У свою чергу, 09.09.2014 року
відповідачка подала до суду
заперечення на позовну заяву, в якому
вказала, що вивчивши всі надані для
погодження позивачкою документи та
співставивши їх з державним актом на
право приватної власності на землю
ІІ-ЗК № 029375 від 16.12.2002 року за адресою:
АДРЕСА_2, Закарпатської області,
виданого на її ім'я, виявила, що в
позиції від 2 до 3 на схемі землеустрою
ділянки ОСОБА_1 зазначена довжина 7,90 м.,
а за даними землевпорядних документів
на її ділянку, а саме державного акту на
право приватної власності на землю
ІІ-ЗК № 029375 від 16.12.2002 року,
генерального плану земельної ділянки
від 22.03.1973 року з інвентарної справи №
246 від 22.03.1973 року, а також повторно
підтвердженого в інвентарній справі
№ 537 від 07.06.2005 року, яка оформлялася
при отриманні свідоцтва про право на
спадщину за законом, фактичними
розмірами ширини земельної ділянки, ця
відстань складає 5,30 м. Так, ширина
ділянки по лінії АА на копії земельного
акту в натурі складає 16,80 м., являється
бетонно-залізно-сітковою огорожею,
ширина її земельної ділянки - 11,50 м.,
різниця становить 5,30 м., і це є та
відстань від її межі до межі позивачки,
або відрізок позицій від 2 до 3 на схемі
землеустрою ділянки останньої. Ця
огорожа побудована й стоїть незмінно з
60-х років минулого сторіччя і ніколи
спорів щодо меж ділянок не було.
Вказавши позивачці на ці розбіжності,
вона порекомендувала їх усунути, тому
що в реальності додаткових 2,6 м. на
користь позивачки не має. Звідки
взялися 7,9 м. їй пояснити важко,
оскільки коли проводився обмір
земельної ділянки ОСОБА_1 вона чи члени
її сім'ї присутні не були.

Щодо генерального плану селища
смт. Великий Березний 1946 року
відповідачка зазначила, що такі
генеральні плани населених пунктів
розроблялися і розробляються по
сьогоднішній час як архітектурні
документи стану та перспективи
розвитку населених пунктів, а не як
землевпорядні документи встановлення
меж. Для встановлення розмірів та меж
земельних ділянок розроблялись в
радянські часи окремі генеральні плани
(схеми) земельних ділянок та ділянок
під будівництво. Щодо самого
генерального плану від 1946 року,
то він виготовлений до часу
організації колгоспів на зорі
становлення радянської влади. Після
створення колгоспів, додаткових прав і
пільг, в тому числі земельних, набули
члени колгоспів та сільська
інтелігенція (вчителі, лікарі), що
приводило до перерозподілу земельних
ділянок, їх урізання та збільшення.
Тому керуватись цим документом для
встановлення сьогоднішніх меж
неможливо через необ'єктивність та
безпідставність.

Так, її батьки, які працювали
сільськими вчителями, в 1956 році
викупили домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_2, а в 1973 році виготовили
інвентарну справу на це
будинковолодіння, в тому числі
генеральний план земельної ділянки, та
оформили свідоцтво про право особистої
власності на домоволодіння від 12.04.1974
року. Крім того, в документах, вона
знайшла довідку

- 3 -

райфінвідділу, видану її матері ОСОБА_6
в 1986 році, про розмір присадибної
ділянки - 1 356 кв.м., інвентарну
справу № 537 від 07.06.2005 року з
генеральним планом земельної ділянки
та свідоцтво про право спадщини за
законом.

Що стосується сумніву позивачки
щодо справжності державного акту на
право приватної власності на землю на
її (ОСОБА_2.) ім'я, відповідачка
зазначила, що рішення про надання їй
присадибної ділянки у приватну
власність селищна рада прийняла
14.09.1999 року. Заява про виготовлення акту
разом з необхідними документами,
інвентаризаційними матеріалами були
здані в земельний відділ орієнтовно в
кінці 1999 року. Виготовлення акту дуже
розтягнулося в часі і був виданий їй на
руки 16.12.2002 року. Нею було оплачено
послуги спеціалістів земельного
відділу, які разом з представником
селищної ради все переміряли,
обстежили, погодили з сусідами межі, в
тому числі з матір'ю ОСОБА_1 Тому її
ділянка в натурі чітко відповідає
даним генерального плану земельної
ділянки від 22.03.1973 року, земельного акту
на неї, як по розмірам так і по площі.

За таких підстав, відповідачка
вважає, що позивачка безпідставно
намагається порушити існуючі межі
земельних ділянок, а тому зобов'язана
надати суду матеріали інвентаризації
домоволодіння та своєї земельної
ділянки проведені після 1956 року, року
придбання її (відповідачки) батьками
домогосподарства, а ще краще такі
матеріали виконані в 70-80 рр. минулого
сторіччя, коли був організований
достовірний облік домогосподарств та
земельних ділянок. Просить визнати її
відмову у підписанні акта погодження
меж земельної ділянки із суміжними
власниками та землекористувачами від
07.08.2014 року та акта прийому-передачі
межових знаків на зберігання від 07.08.2014
року правомірною; право на
приватизацію та реєстрацію земельної
ділянки ОСОБА_1 згідно представленої
технічної документації із землеустрою
за адресою: АДРЕСА_1, Закарпатської
області, без її підпису не надавати;
Великоберезнянській селищній раді
разом з земельним відділом РДА та
постійною комісією районної ради
вирішити питання розмежування між
дворогосподарствами по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 і на підставі цього рішення
надати позивачці дозвіл на
виготовлення технічної документації
землеустрою.

У судовому засіданні позивачка
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві. Додатково
зазначила, що рішенням 22 сесії 6
скликання Великоберезнянської
селищної Ради № 724 від 11.10.2013 року, їй
було надано дозвіл на розробку проекту
землеустрою щодо відведення у
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, де зазначено, що площа її
земельної ділянки згідно
земельно-облікових документів складає
0,15 га. ФОП ОСОБА_5 було складено акт
погодження меж земельної ділянки із
суміжними власниками та
землекористувачами та акт
прийому-передачі межових знаків на
зберігання від 07.08.2014 року, який було
підписано суміжними
землекористувачами, окрім
відповідачки. Остання відмовилася
підписати ці документи, оскільки
самовільно захопила частину її
земельної ділянки, в зв'язку з чим ще її
покійний син звертався до
Великоберезнянської селищної ради
щодо сприяння у встановленні порушень
в оформленні державного акта на право
приватної власності на землю та акта
погодження меж земельної ділянки,
виданих відповідачці. Проте, йому
порадили звернутися з даним питанням
до суду. В зв'язку з зазначеним,
оскільки вона ставить під сумнів
дійсність державного акту на право
приватної власності на землю
відповідачки через те, що в акті
погодження меж земельної ділянки
останньої прізвище її матері, як
тодішнього суміжного
землекористувача, фігурує як "ОСОБА_8", а
не як правильне "ОСОБА_8" і стоїть підпис
не її матері, адже після перенесених
інсультів мати фізично не могла
поставити підпис і взагалі перебувала
в в неї м. Калуш,
Івано-Франківської області, просить
визнати неправомірною відмову ОСОБА_2 у
підписанні акту погодження меж
земельної ділянки із суміжними
власниками та землекористувачами, акту
прийому-передачі межових знаків на
зберігання від 07.08.2014 року та визнати за
нею право на приватизацію та
реєстрацію земельної ділянки без
підпису відповідачки.

- 4 -

Відповідачка в судовому
засіданні позов не визнала та пояснила,
що її батьки купили сусіднє з
позивачкою будинковолодіння ще в 1956
році, а в 1973 році виготовили інвентарну
справу, в тому числі генеральний план
земельної ділянки, та оформили
свідоцтво про право особистої
власності на домоволодіння від 12.04.1974
року. Так, з того часу вони користуються
земельною ділянкою, яка по розмірам
чітко відповідає даним генерального
плану та земельного акту на неї. В
подальшому вона оформила на себе цю
земельну ділянку, про що свідчить
державний акт на право приватної
власності на землю від 16.12.2002 року.

13 жовтня 2014 року ухвалою суду в
порядку ст. 54 ЦПК України, за
клопотанням відповідачки, до розгляду
справи були залучені спеціалісти а
саме ФОП ОСОБА_5, який має
кваліфікаційний сертифікат
інженера-землевпорядника № 000065, і який
складав позивачці акт погодження меж
земельної ділянки із суміжними
власниками та землекористувачами від
07.08.2014 року та акт прийому-передачі
межових знаків на зберігання від 07.08.2014
року, в яких вказав площу земельної
ділянки останньої саме 0,15 га,
довжиною 7,90 м. в позиції від 2 до 3
(відстані від А до Б), та ОСОБА_7, який
здійснював геодезичну зйомку
позивачки, з метою встановлення істини
по справі.

У судовому засіданні спеціалісти
ОСОБА_5, ОСОБА_7 показали, що
конфігурація земельних ділянок сторін
співпадає по межі 1, 2, 3, 4, 5. Ніяких
правових підстав не має змінювати
конфігурацію по межі відрізку 2 - 3
(відстані від А до Б) у бік збільшення
площі земельної ділянки позивачки за
рахунок площі земельної ділянки
відповідачки, що є власністю останньої
з 2002 року згідно державного акту на
право приватної власності на землю.
Обмір земельної ділянки позивачки
здійснювався з її слів, як замовника,
для виготовлення кадастрової справи.
При цьому, позивачка показала
викопіровку за 1954 рік, технічний
паспорт за 2004 рік. Тому згідно
кадастрової зйомки в акті погодження
меж вказано 7,90 м. При здійсненні
обмірів земельної ділянки позивачки
також не було враховано державного
акту відповідачки, оскільки на її
земельну ділянку не зроблено
геодезичної зйомки. Разом з тим,
кадастровий номер земельній ділянці
позивачки не присвоєно, оскільки не
підписані акт погодження меж земельної
ділянки із суміжними власниками та
землекористувачами та акт
прийому-передачі межових знаків на
зберігання. В свою чергу, земельній
ділянці відповідачки також не
присвоєно кадастровий номер, так як при
виготовленні на той час державного
акта на право приватної власності на
землю не передбачалося присвоєння
кадастрового номера земельним
ділянкам.

Суд, заслухавши пояснення
учасників процесу, дослідивши зібрані
по справі докази, з'ясувавши дійсні
обставини справи, виходить з
наступного.

У судовому засіданні належними
доказами встановлено, що позивачка
ОСОБА_1 являється власницею
житлового будинку з надвірними
будовами та спорудами по АДРЕСА_1,
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 22.08.2013 року.
Рішенням 22 сесії 6 скликання
Великоберезнянської селищної Ради
№ 724 від 11.10.2013 року, ОСОБА_1 було надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення у власність земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку за
вказаною вище адресою: АДРЕСА_1, де
зазначено, що площа її земельної
ділянки згідно земельно-облікових
документів складає 0,15 га.

Також по справі встановлено, що
сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є суміжними
землекористувачами земельних ділянок
по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в смт.
Великий Березний, Закарпатської
області. Відповідачці ОСОБА_2 згідно
державного акту на право приватної
власності на землю від 16.12.2002 року
належить земельна ділянка площею 0,13 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_2

ФОП ОСОБА_5, який має
кваліфікаційний сертифікат
інженера-землевпорядника № 000065, було
надано позивачці ОСОБА_1 перелік
документів необхідних для
виготовлення технічної документації
на земельну ділянку, передану для
обслуговування згаданого, належного
їй, житлового будинку, а саме акт
погодження меж земельної ділянки

- 5 -

із суміжними власниками та
землекористувачами та акт
прийому-передачі межових знаків на
зберігання від 07.08.2014 року, в якому
містяться підписи суміжних
землекористувачів, крім підпису
відповідачки.

Частина 1 ст. 15 ЦК України
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (ст. 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (ч.1 ст. 55).

На час оформлення відповідачкою
земельної ділянки, редакція ст. 125 ЗК
України визначала, що право власності
на земельну ділянку виникає після
одержання її власником документа, що
посвідчує право власності та його
державної реєстрації, а відповідно до
ст. 126 ЗК України (в тій же
редакції) таким документом був
державний акт, форма якого
затверджувалась Кабінетом Міністрів
України.

Згідно зі ст. 158 ЗК України,
виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства.

Відповідно до п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 року № 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" згідно зі ст. 158 ЗК України суди
розглядають справи за спорами про межі
земельних ділянок, що перебувають у
власності чи користуванні
громадян-заявників, які не
погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Тобто встановлення меж
земельної ділянки не є компетенцією
суду.

Разом з тим, згідно з п.7 цієї ж
постанови, власник земельної ділянки
або землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його
права, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Саме тому, суд, роз'яснивши
положення ч.4 ст. 10 ЦПК України, виходячи
зі змісту заявлених позовних вимог і на
підставі доказів сторін та інших
учасників, які брали участь у справі,
перевірив межі земельних ділянок
сторін, їх конфігурацію та взаємне
розташування, з'ясував чи має місце
накладення земельних ділянок та їх
точні розміри і обгрунтував свій
висновок, що полягає в наступному.

Згідно ч.1 ст. 118 ЗК України,
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У разі відмови органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування у передачі земельної
ділянки у власність або залишення
заяви без розгляду питання вирішується
в судовому порядку.

Захист прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки здійснюється
згідно з ч.3 ст. 152 ЗК України шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ст. 196 ЗК України,
склад відомостей Державного
земельного кадастру визначається
законом.

Статтею 198 ЗК України визначено,
що кадастрові зйомки - це комплекс
робіт, виконуваних для визначення та
відновлення меж земельних ділянок.
Кадастрова зйомка включає: а)
геодезичне встановлення меж земельної
ділянки; б) погодження меж земельної

- 6 -

ділянки з суміжними власниками та
землекористувачами; в) відновлення меж
земельної ділянки на місцевості; г)
встановлення меж частин земельної
ділянки, які містять обтяження та
обмеження щодо використання землі; ґ)
виготовлення кадастрового плану.

Проте, в погодженні меж земельної
ділянки з суміжними
землекористувачами покладений принцип
добровільності вчинення цієї дії
суб'єктами земельних відносин.
Земельним кодексом не передбачено
жодної можливості зобов'язати
землекористувачів суміжних земельних
ділянок погоджувати межі земельних
ділянок та не передбачені правові
наслідки їхньої відмови від підписання
акту, оскільки така відмова не тягне за
собою відмову у встановленні меж
земельної ділянки у натурі (на
місцевості) та закріплення їх межовими
знаками з урахуванням вимог п.3.12
Інструкції встановлення (відновлення)
меж земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженою Наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18.05.2010 року, в
якій зазначено, що закріплення
межовими знаками меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості)
може здійснюватися за відсутності
власників (користувачів) суміжних
земельних ділянок у випадку їх
нез'явлення якщо вони були належним
чином повідомлені про час проведення
вищезазначених робіт, про що
зазначається у акті прийомки-передачі
межових знаків на зберігання.
З чого зовсім не випливає, що в разі
відмови суміжного землекористувача
від підписання цих актів, процедура
приватизації земельної ділянки має
зупинитись.

Разом з тим, у виїзному судовому
засіданні шляхом проведення замірів
ширини спірного місця земельної
ділянки у відрізку 2 - 3 судом було
встановлено, що позивачка просила
відповідачку погодити межу своєї
земельної ділянки, частина якої
належить саме відповідачці згідно
державного акту на право приватної
власності на землю від 16.12.2002
року, в результаті чого остання
відмовилася підписати акт погодження
меж земельної ділянки із суміжними
власниками та землекористувачами та
акт прийому-передачі межових знаків на
зберігання від 07.08.2014 року.

Так, як вбачається з акту
погодження меж земельної ділянки із
суміжними власниками та
землекористувачами від 07.08.2014 року, у
відрізку 2 - 3 ширина земельної ділянки
позивачки вказана 7,90 м. Однак, згідно
державного акту відповідачки ширина
земельної ділянки останньої у спірному
місці становить 11,50 м (відрізок 2.2 - 2.1).
Відтак ширина земельної ділянки
позивачки становить 5,30 м згідно
відрізку на місцевості 2.1 - 3 (2.2 - 2 - 2.1 - 3).

Крім того, під час виїзного
судового засідання спеціаліст ОСОБА_7
пояснив, що здійснював обмір земельної
ділянки позивачки для виготовлення їй
кадастрової зйомки з її слів, як
замовника. Додатково вона показала
викопіровку за 1954 рік, технічний
паспорт за 2004 рік. Однак, державного
акту відповідачки при цьому враховано
не було, оскільки на її земельну
ділянку не зроблено геодезичної
зйомки. Тобто виник земельний спір по
межі земельних ділянок сторін при їх
обмірах.

З урахуванням зазначеного, суд
дійшов висновку, що позивачкою не
надано будь-яких доказів порушення зі
сторони відповідачки її цивільного
права чи інтересу внаслідок відмови у
погодженні меж земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України
визначено перелік способів захисту
порушених прав та інтересів у суді.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника. Проте, вибраний
позивачкою спосіб захисту свого права
не передбачений ст. 152 ЗК України, ст. 16
ЦК України, а питання визнання
державного акта на право приватної
власності на землю відповідачки нею не
ставилось.

За наведеного, у задоволенні
позову слід відмовити повністю.

- 7 -

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 118, 125, 126,
152, 158, 196, 198 ЗК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання неправомірною
відмови у підписанні акту погодження
меж земельної ділянки із суміжними
власниками та землекористувачами, акту
прийому-передачі межових знаків на
зберігання від 07.08.2014 року та визнання
права на приватизацію та реєстрацію
земельної ділянки без підпису ОСОБА_2 -
відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Закарпатської
області через Великоберезнянський
районний суд шляхом подачі протягом
десяти днів з дня його проголошення
апеляційної скарги (сторонами, які не
були при цьому присутні - в той же строк
з дня отримання ними копії цього
рішення) і набере законної сили після
закінчення вищезазначеного строку,
якщо не буде оскаржене, а в разі
оскарження - після апеляційного
розгляду справи, якщо не буде
скасоване.

Головуючий: