У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Молодіжно-житловий комплекс
«Вознесеновка» до ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4, про витребування майна та
визнання права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 24 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 04 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Молодіжно-житловий комплекс
«Вознесеновка» (далі - ТОВ «МЖК
«Вознесеновка») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, уточнивши його у
процесі розгляду справи, і просило:

- витребувати від ОСОБА_3 приміщення
підвалу та першого поверху (літ. А-12), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
загальною площею 237,2 кв. м, та передати
його ТОВ «МЖК «Вознесеновка»;

- визнати за ним право власності на
вищевказані приміщення.

На обґрунтування позовних вимог
товариство посилалося на те, що
12 травня 2005 року між Закритим
акціонерним товариством «Молодіжний
житловий комплекс «Вознесенка» (далі -
ЗАТ «МЖК «Вознесенка») (виконавець) та
ТОВ «МЖК «Вознесеновка» (замовник) було
укладено договір № 12/05/05 про
фінансування будівництва житлового
будинку АДРЕСА_2, відповідно до
умов якого виконавець в ІІІ кварталі 2006
року повинен був передати замовнику
вбудовано-прибудовані приміщення у
зазначеному житловому будинку, проте
взяті на себе зобов'язання не виконав.

Позивач вказав, що рішенням
Господарського суду Запорізької
області від 21 червня 2010 року ЗАТ «МЖК
«Вознесенка» зобов'язано виконати
умови договору шляхом фактичної
передачі позивачу у власність
вбудовано-прибудовані приміщення за
вищевказаною адресою, які визначені у
технічній документації.

Однак ЗАТ «МЖК «Вознесенка»
здійснило відчуження спірного об'єкта
нерухомого майна на користь одного зі
своїх учасників, ОСОБА_4, який в
подальшому подарував ці приміщення
своєму сину - ОСОБА_3 на підставі
договору дарування від 08 квітня 2011
року.

Товариство також зазначило, що
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 04 грудня 2013
року визнано недійсними рішення
виконавчого комітету Запорізької
міської ради «Про оформлення права
власності на приміщення за ОСОБА_4» та
свідоцтво про право власності ОСОБА_4
на вказані приміщення.

Посилаючись на вищевикладене, ТОВ
«МЖК «Вознесеновка» просило
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від
24 квітня 2014 року позов ТОВ «МЖК
«Вознесеновка» задоволено.

Витребувано від ОСОБА_3 приміщення
підвалу та першого поверху (літ. А-12), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
загальною площею 237,2 кв. м, та передано
його ТОВ «МЖК «Вознесеновка».

Визнано за ТОВ «МЖК «Вознесеновка»
право власності на приміщення підвалу
та першого поверху (літ. А-12), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
загальною площею 237,2 кв. м.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 04 червня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та
заяву ОСОБА_4 про приєднання до
апеляційної скарги ОСОБА_3 відхилено,
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, з рішенням
якого погодився й апеляційний суд,
ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, врахував ухвалу
колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 квітня 2014 року, роз'яснення,
викладені у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», та
дійшов висновку, що на теперішній час
право власності на спірні нежитлові
приміщення оформлені за відповідачем,
тому первісний власник цих приміщень
вправі звернутися до суду з
відповідним позовом, оскільки належне
йому майно вибуло з його володіння на
підставі рішення виконавчого комітету
Запорізької міської ради від 23 жовтня
2008 року № 456/30, яке в судовому
порядку визнано недійсним.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення судів попередніх
інстанцій ухвалено із дотриманням норм
матеріального і процесуального права з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 12 травня 2005 року
між ЗАТ «МЖК «Вознесенка» (виконавець)
та ТОВ «МЖК «Вознесеновка» (замовник)
було укладено договір № 12/05/05 про
фінансування будівництва житлового
будинку АДРЕСА_2 (а. с. 27).

Відповідно до п. п. 2.2.1, 2.2.2
зазначеного договору в ІІІ кварталі
2006 року виконавець повинен передати
замовнику вбудовано-прибудовані
приміщення у вказаному житловому
будинку згідно зі специфікацією-планом
з оформленням необхідних документів.

Згідно з п. 2.1.3 цього договору
загальна площа приміщень, що
передається замовнику, визначена
специфікацією-планом (додатком 1), яка є
невід'ємною частиною договору.
Розрахункова загальна площа становить
228,8 кв. м, фактична загальна площа за
умовами договору мала бути визначена
за даними бюро технічної
інвентаризації.

11 вересня 2008 року між ЗАТ «МЖК
«Вознесенка» (виконавець) та ОСОБА_4
(замовник) було укладено договір № 14
про співучасть у будівництві
вбудованих нежитлових приміщень,
відповідно до умов якого ОСОБА_4
приймає співучасть у будівництві
вбудованих приміщень у житловому
будинку АДРЕСА_2) площею 237,2 кв. м (а. с. 87).

Того ж дня ЗАТ «МЖК «Вознесенка» та
ОСОБА_4 звернулися до виконавчого
комітету Запорізької міської ради із
заявами про оформлення свідоцтв про
право власності замовнику з
будівництва житлового будинку
АДРЕСА_2), а ОСОБА_4 на нежитлове
приміщення АДРЕСА_1 загальною площею
237,2 кв. м.

23 жовтня 2008 року виконавчим
комітетом Запорізької міської ради
було прийнято рішення № 456/30 «Про
оформлення права власності на
приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_4».

Судами також встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ЗАТ «МЖК «Вознесенка» свої
зобов'язання за договором від 12 травня
2005 року не виконало, у зв'язку з
чим ТОВ «МЖК «Вознесеновка» звернулося
з позовом до Господарського суду
Запорізької області, рішенням якого
від 21 червня 2010 року зобов'язано ЗАТ
«МЖК «Вознесенка» виконати умови
договору від 12 травня 2005 року № 12/05/05 (з
урахуванням додатків до цього
договору) шляхом фактичної передачі
ТОВ «МЖК «Вознесеновка» у власність
вбудовано-прибудованого приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, що визначені у
технічній документації, а саме:

- у приміщенні АДРЕСА_1 в підвалі
житлового будинку: приміщення НОМЕР_1
площею 20,5 кв. м; НОМЕР_2 площею 1,7 кв. м;
НОМЕР_3 площею 1,9 кв. м; НОМЕР_4 площею 1,9
кв. м; НОМЕР_5 площею 1,5 кв. м; НОМЕР_6
площею 2,8 кв. м; НОМЕР_7 площею
24,9 кв. м; НОМЕР_8 площею 7,3 кв. м; НОМЕР_9
площею 13,76 кв. м; НОМЕР_10 площею 7,4 кв. м;
НОМЕР_11 площею 13,56 кв. м; НОМЕР_12 площею
5,88 кв. м;

- у приміщенні АДРЕСА_1 на першому
поверсі житлового будинку: приміщення
НОМЕР_13 площею 21,2 кв. м; НОМЕР_14 площею 6,7
кв. м; НОМЕР_15 площею 14,1 кв. м; НОМЕР_16
площею 22,2 кв. м; НОМЕР_17 площею 1,6 кв. м;
НОМЕР_18 площею 19 кв. м; НОМЕР_19
площею 31 кв. м (а. с. 19-21).

Також із матеріалів справи
встановлено, що ОСОБА_4 подарував
вищезазначені приміщення ОСОБА_3, що
підтверджується договором дарування
від 08 квітня 2011 року, який посвідчено
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстровано в реєстрі за № 1241(а. с.
31, 32).

Крім того, матеріалами справи
підтверджується, що рішенням
апеляційного суду Запорізької області
від 04 грудня 2013 року, яке залишено без
змін ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 квітня 2014 року, визнано
недійсним рішення виконавчого
комітету Запорізької міської ради від
23 жовтня 2008 року № 456/30 «Про
оформлення права власності на
приміщення АДРЕСА_1 (літ. А-12) по
бульвару Центральному за
ОСОБА_3», визнано недійсним свідоцтво
про право власності ОСОБА_4 на
приміщення підвалу та першого поверху
(літ. Л-12), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 загальною площею 237,2 кв. м. (а. с.
22-26).

Врахувавши висновки рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 04 грудня 2013 року, суд апеляційної
інстанції встановив, що саме нежитлові
приміщення за АДРЕСА_1 незаконно
перейшли у власність відповідача за
договором дарування.

Із мотивувальної частини
вищевказаного рішення також
встановлено, що, зокрема, посадові
особи ЗАТ «МЖК «Вознесенка» ухиляються
від виконання рішення Господарського
суду Запорізької області від 21 червня
2010 року, на теперішній час право
власності на спірні нежитлові
приміщення оформлено за відповідачем
ОСОБА_3, тому первісний власник цих
приміщень ТОВ «МЖК «Вознесеновка»
вправі захищати свої права в порядку
ст. 388 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суди
попередніх інстанцій, дослідивши
докази у справі й надавши їм належну
оцінку, правильно встановили характер
правовідносин сторін у справі та
застосували норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини, і
дійшли обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог, оскільки
на час розгляду справи власником
спірних нежитлових приміщень є
ОСОБА_3, а рішення виконавчого комітету
Запорізької міської ради від 23
жовтня 2008 року № 456/30, на підставі якого
спірне майно вибуло із володіння
позивача, в судовому порядку визнано
недійсним.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 24
квітня 2014 року та ухвали апеляційного
суду Запорізької області від 04 червня
2014 року.

Докази та обставини, на які
посилається заявник у касаційній
скарзі, спростовуються матеріалами
справи та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судами
попередніх інстанцій були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від
24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 04
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська

6

№ 6-25609св14

Головуючий в суді І інстанції - Рибалко
Н.І.

Доповідач - Мазур Л.М.