У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука
М.І.,Мостової Г.І., Остапчука
Д.О.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 17 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
25 квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
права власності.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим,
що з 1987 року вона з ОСОБА_8 проживала
однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1. В 1993
році вказана квартира була обмінена на
квартиру АДРЕСА_2 в тому ж будинку.
Рішенням Малиновського районного
народного суду м. Одеси від 24 грудня 1993
року за ОСОБА_8 було визнано право
власності на вказану квартиру та 24
січня 1994 року зареєстровано в БТІ. 13
січня 2001 року між нею та ОСОБА_8 було
укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу
вони проживали у спірній квартирі.
Протягом 2008 року вона за свої кошти
провела капітальний ремонт вказаної
квартири, оскільки
ОСОБА_8,будучи інвалідом 2-ї групи, не
працював та ніяких додаткових грошових
коштів, окрім пенсії не отримував.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, заповівши
спірну квартиру їй та своїй дочці
ОСОБА_7 в рівних частинах.

Позивач вважає, що вартість спірної
квартири значно була збільшена за
рахунок того, що вона за свої кошти
зробила капітальний ремонт у квартирі,
у зв'язку з чим вона має право на Ѕ
частину квартири, а спадкодавець,
заповідаючи спірну квартиру, вийшов за
рамки належного йому майна, тому
просила визнати спірну квартиру
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визначити її
частку в зазначеній квартирі в розмірі
Ѕ частини та виключити цю частку із
заповідального спадкового майна,
визнати за нею право власності на Ѕ
частину спірної квартири, визнати за
нею право власності на ј частину
спірної квартири в порядку спадкування
за заповітом, а також стягнути з
відповідача половину суми, затраченої
на поховання, утримання, догляд та
лікування.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 17 січня 2014 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 25 квітня 2014
року позов задоволено частково.
Визнано квартиру АДРЕСА_2, що
складається з двох кімнат жилою площею
26,4 кв м, загальною площею 43,4 об`єктом
права спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Визначено
частку ОСОБА_6 у праві спільної
сумісної власності з померлим
чоловіком ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2, в
розмірі Ѕ частини та виключено цю
частку із заповідального спадкового
майна. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на 1/4 частину квартири
АДРЕСА_2 в порядку спадкування за
заповітом. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 3 392,50
грн, що складає половину суми,
затраченої на поховання ОСОБА_8
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати ухвалені судові рішення
першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню,
з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідно до положень ч. 1 ст. 62 СК
України спірна квартира є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, оскільки ОСОБА_6 за свої
власні кошти здійснила капітальний
ремонт у квартирі, завдяки чому
збільшилась вартість спірної квартири.
У зв'язку з чим, ОСОБА_8 при складанні
заповіту в 2009 році вийшов за межі
належних йому майнових прав, оскільки
міг розпоряджатися лише щодо належної
йому на праві спільної сумісної
власності Ѕ частини квартири. При
цьому частка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у праві
власності на спірну квартиру в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_8 повинна становити по ј частині
кожній. Крім того, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, в частині
стягнення грошових коштів, витрачених
на догляд, утримання, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд виходив із
необґрунтованості позовних вимог. Що
стосується позовних вимог ОСОБА_6, в
частині стягнення витрат на поховання,
то суд першої інстанції вважав, що
стягненню з відповідача підлягають
половина витрат на поховання,
понесених ОСОБА_6

Повністю з такими висновками суду
першої та апеляційної інстанцій
погодитись не можна, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Малиновського районного
народного суду м. Одеси від 24 грудня 1993
року здійснено обмін квартири АДРЕСА_1,
яка була передана ОСОБА_8 в порядку
безоплатної приватизації в серпні 1993
року, на квартиру АДРЕСА_2 та визнано за
ним право власності на вказану
квартиру.

Право власності на вказану квартиру
було зареєстровано за ОСОБА_8 24 січня 1994
року Одеським міжміським бюро
технічної інвентаризації.

13 січня 2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6
було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась
спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до складеного заповіту від
01 квітня 2009 року, ОСОБА_8 заповів
належну йому квартиру АДРЕСА_2 своїй
дружині ОСОБА_6 та дочці ОСОБА_7 в рівних
частинах.

Звертаючись до суду з вказаним позовом
ОСОБА_6 посилалась на те, що вартість
спірної квартири була значно збільшена
за рахунок того, що вона за свої кошти
зробила капітальний ремонт у квартирі,
у зв'язку з чим вона вважає, що
відповідно до положень ч. 1 ст. 62 СК
України вказана квартира є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат другого з подружжя,
воно у разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених
зазначеною нормою правил збільшення
вартості майна повинно відбуватися
якраз внаслідок затрат подружжя,
незалежно від інших факторів (зокрема,
тенденцій до загального подорожчання
конкретного майна) і суттєвою ознакою
повинно бути істотне збільшення
вартості майна як об'єкта, його якісних
характеристик.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також
визначена на час розгляду справи
вартість ремонтних робіт не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Як на доказ істотного збільшення
вартості спірної квартири за основу
суд взяв договір про виконання робіт №
123 від 09 липня 2008 року та акт про
прийняття виконаних робіт від 18 жовтня
2008 року, відповідно до яких ОСОБА_6
виступила замовником щодо виконання
ТОВ «Білд Райд» капітального ремонту
спірної квартири.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, в частині визнання
спірної квартири об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
визначення частки ОСОБА_6 в зазначеній
квартирі в розмірі Ѕ частини та
виключення цієї частки із
заповідального спадкового майна,
визнання за нею права власності на Ѕ
частину спірної квартири, визнати за
нею право власності на ј частину
спірної квартири в порядку спадкування
за заповітом, на порушення вимог статей
213, 214 ЦПК України, суд не з`ясував
фактичні обставини справи, що мають
значення для правильного вирішення
справи, а саме не з`ясував збільшення
вартості майна та істотність такого
збільшення шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості спірної
квартири в стані, що існував до
поліпшення, та її вартості після
поліпшення, та не зазначив у рішенні, що
квартира істотно збільшилася у своїй
вартості саме внаслідок проведення
капітального ремонту, а не тенденції до
загального подорожчання об'єктів
нерухомості. Крім того, суд не звернув
уваги, що спірна квартира знаходиться в
багатоповерховому будинку, внаслідок
поліпшень як загальна площа, так і жила
не змінилася, у зв'язку з чим дійшов
передчасного висновку про задоволення
позову в цій частині.

Що стосується часткового задоволення
позовних вимог, в частині стягнення
витрат на поховання, то колегія суддів
також не погоджується з такими
висновками судів з огляду на наступне.

Стаття 2 Закону України "Про поховання
та похоронну справу" визначає
поховання померлого як комплекс
заходів та обрядових дій, які
здійснюються з моменту смерті людини
до поміщення труни з тілом або урни з
прахом у могилу або колумбарну нішу,
облаштування та утримання місця
поховання відповідно до звичаїв та
традицій, що не суперечить
законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових
дій розуміється, зокрема, організація
поховання померлого і проведення у
зв'язку з цим ритуальних послуг
відповідно до місцевих умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України
спадкоємці зобов'язані відшкодувати
розумні витрати, які були зроблені
одним із них або іншою особою на
утримання, догляд, лікування та
поховання спадкодавця.

Зазначена норма містить особливість
при покладенні на спадкоємців
обов'язку щодо покриття витрат на
поховання спадкодавця, а саме: такі
витрати повинні бути розумними, що
стосується їхнього розміру та
необхідності здійснення.

Суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, вирішуючи даний спір,
вказаних вимог закону не врахував та не
звернув уваги на те, що виходячи із
визначення поняття поховання
відповідно до закону, до таких витрат
можна віднести ті, які здійснюються з
моменту смерті людини до поміщення
труни з тілом у могилу. Визначаючи
розмір витрат на поховання, суд
зазначив суму, яку зазначила ОСОБА_6,
без обґрунтування конкретних витрати
із зазначенням їх вартості та
необхідності здійснення.

Отже, без з`ясування вказаних фактичних
обставин справи, не можна визначити
розмір витрат, понесених ОСОБА_6 на
поховання ОСОБА_8

Суд апеляційної інстанції, залишаючи
рішення суду першої інстанції без змін,
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не
виконав, на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув,
не перевірив доводів апеляційної
скарги, не зазначив конкретних
обставин та фактів, що спростовують
такі доводи.

За таких обставин, визнати ухвалені
судові рішення законними і
обґрунтованими не можна, тому вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 17 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 25 квітня 2014 року скасувати
та справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук