Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
Новоазовський районний суд Донецької
області у складі:

головуючого судді
Китаєва А.В.,

при секретарі
П'ятигорській О.В., Нуйкіній
В.М.,

за участю:

позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
адвоката ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача
адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Новоазовську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, спричиненої
злочином,

в с т а н о в и в :

02 вересня 2013 року позивач
звернулася до відповідача із вказаним
позовом, зазначаючи в обґрунтування
своїх позовних вимог наступне.

Постановою Новоазовського
райсуду Донецької області від 22
вересня 2011 року по кримінальній справі
за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні
злочинів, передбачених ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1
КК України, відповідач звільнена від
кримінальної відповідальності на
підставі ст.1 пункту «г», ст.6 Закону
України «Про амністію у 2011 році».

По даній кримінальній справі
вона, позивач, була визнана потерпілою,
оскільки зазначеними злочинами їй були
спричинено матеріальну та моральну
шкоду за встановлених судом і
викладених у постанові суду обставин. А
саме: 14 грудня 2009 року, у денний час,
ОСОБА_3 по запрошенню голови
обслуговуючого кооперативу човникової
станції «Волна» ОСОБА_5 прибула у
с.Широкине Новоазовського району
Донецької області на територію
зазначеного кооперативу, який
розташований по вул. Береговій, 1, для
участі у зборах членів зазначеного
кооперативу під головуванням члена
правління кооперативу ОСОБА_6 з питання
придбання права власності на
самовільно зведені об'єкти на
зазначеній території, а також земельні
ділянки для їх обслуговування. На
зборах ОСОБА_3, відрекомендувалася
заступником начальника - начальником
Східного відділу Маріупольського
управління інспекції ДАБК, виступила
перед присутніми на зборах членами
кооперативу і, достовірно знаючи про
самовільне будівництво на території
ОКЧС «Волна» членами кооперативу,
умисно, будучи посадовою особою і
державним службовцем, зловживаючи
своїм службовим становищем, з
корисливих мотивів, а також в інтересах
своєї дочки, приватного підприємця
ОСОБА_7, шляхом обману і зловживання
довірою, з метою заволодіння майном
членів кооперативу, переконала їх у
можливості за грошову винагороду
оформити у законному порядку право
власності на самовільно зведені
об'єкти з наступним отриманням права
власності на земельні ділянки під
зазначеними будівлями.

Продовжуючи
зловживати своїм службовим становищем,
ОСОБА_3 умисно, з метою заволодіння
грошовими коштами членів кооперативу,
шляхом обману і зловживання довірою,
переконала їх у необхідності
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок своєї дочки,
приватного підприємця ОСОБА_7 за
надання послуг з оформлення нею
правовстановлюючих документів на
самовільно збудовані об'єкти, а також
земельні ділянки під ними, пообіцявши
оформити документи про право власності
продовж двох тижнів з моменту
отримання грошових коштів на
зазначений нею розрахунковий рахунок.
ОСОБА_3 зазначила, що вартість послуги
становить від 2500 до 3000 грн. з кожного
члена кооперативу за один об'єкт. Члени
кооперативу могли перерахувати гроші
на розрахунковий рахунок ПП ОСОБА_7,
віддати їй особисто або передати через
її дочок ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які не були
обізнані про злочинні наміри ОСОБА_3

Вона, позивач, передала
ОСОБА_3 через її дочку ОСОБА_8 готівкою
3500 грн. Таким чином, злочинними діями
ОСОБА_3 їй спричинена матеріальна шкода
в сумі 3500 грн., а також моральна шкода в
сумі 4000 грн., яка полягає у душевних
стражданнях у зв'язку з протиправним
заволодінням її грошовими коштами.

З посиланням на ст.ст.1167-1168
ЦК України, ч.5 ст.28 КПК України позивач
просила стягнути з відповідача ОСОБА_3
на її, позивача, користь 3500 грн. у
відшкодування матеріальних збитків,
4000 грн. у відшкодування моральної
шкоди, спричинених у результаті
злочину, а також стягнути з відповідача
на її користь витрати з правової
допомоги адвоката 600 грн.

У судовому засіданні
позивач ОСОБА_1 та її представник
адвокат ОСОБА_2 підтримали позовні
вимоги з зазначених у позовній заяві
підстав.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому
засіданні пояснила, що не приймала
участі у зборах членів кооперативу
«Волна» та взагалі в цей день була в м.
Донецьк. ОСОБА_5 звернувся до неї в
інспекцію з питанням оформлення права
власності на гаражі. На той час в нього
вже було двадцять рішень суду про
визнання права власності. Ніяких
грошей особисто та на розрахунковий
рахунок за оформлення пакету
документів вона не отримувала. Усі
документи під розписку передали
адвокату ОСОБА_9, який супроводжував
зазначені позови у суді. В подальшому
зазначені позови були залишені судом
на підставі заяв позивачів без
розгляду. Крім того, під час слухання
кримінальної справи ОСОБА_1 не
заявляла, що передавала грошові кошти
за оформлення пакету документів, і
взагалі перший раз побачила її в суді.

Представник відповідача
адвокат ОСОБА_4 надав письмові
заперечення проти позову (а.с.18-19),
просив у задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі на підставі
наступного.

Відповідач ОСОБА_3 на
досудовому слідстві, а також у судових
засіданнях винною у скоєнні злочинів,
передбачених ч.2 ст.190, ч.1 ст.364 КК
України, не визнала, оскільки їх не
вчиняла. Вважала, що в кримінальній
справі був відсутній склад злочину. В
своїх поясненнях ОСОБА_3 наполягала, що
у 2009 році на територію кооперативу
«Волна» не приїжджала, на зборах не
була присутня та з членами кооперативу
не знайома. Грошові кошти відповідач не
від кого не одержувала, а тому не могла
спричинити будь-кому матеріальної та
моральної шкоди. Постановою від 22.09.2011
року ОСОБА_3 звільнена від кримінальної
відповідальності, а провадження по
справі закрито без визнання її вини в
скоєнні зазначених злочинів. А тому
позивачем не може застосовуватися ч.2
ст.14 Закону України «Про амністію»,
оскільки зазначеною постановою не
встановлена вина ОСОБА_3

Крім того, в 2011 році з
аналогічними позовними вимогами та з
тих самих підстав до Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Донецькій області
зверталися ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_1,
яким рішенням Новоазовського
районного суду було відмовлено у
задоволенні позовних вимог. При цьому
було встановлено, що факт спричинення
шкоди позивачам під час виконання
ОСОБА_3 покладених на неї посадовою
інструкцією обов'язків не знайшов
свого підтвердження в судовому
засіданні.

Свідок ОСОБА_8 у судовому
засіданні показала, що відповідач є її
матір'ю, позивача вона не знає,
працювала в Стратегії регіонального
розвитку. Пояснила, що до неї звернувся
ОСОБА_5 з питання оформлення пакету
документів для адвоката з метою
оформлення права власності на
кооперативні гаражі. Оформленням
пакету документів вона займалася разом
з ОСОБА_7, оскільки вона є фізичною
особою-підприємцем. Після того, як були
зібрані всі документи, був підписаний
акт виконаних робіт. Зазначила, що
гроші від ОСОБА_1 вона не отримувала та
нічого ОСОБА_3 не передавала.

Свідок ОСОБА_7 у судовому
показала, що відповідач є її матір'ю,
позивача вона не знає. Пояснила, що до
неї звернулася її сестра ОСОБА_8, яка
повідомила, що є люди, яким необхідно
зібрати пакет документів для адвоката.
До ОСОБА_8 звернувся ОСОБА_5 зі списком
людей. Їй в зборі пакету документів
допомагала сестра ОСОБА_8 Документи
були зібрані приблизно через місяць.
Акти виконаних робіт були направлені в
кооператив, документи передані
адвокату для звернення до суду.
Зазначила, що за виконану роботу
грошові кошти поступали їй на
банківський рахунок, її сестра ніяких
грошей їй не передавала, а та в свою
чергу не передавала грошей матері. Крім
того показала, що договір вона укладала
з ОСОБА_12, а не з ОСОБА_1

Суд, вислухавши у судовому
засіданні сторони, їх представників,
свідків, дослідивши письмові докази у
цивільній справі, а також матеріали
цивільної справи №2/238/29/13 за позовом
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_1 до інспекції
ДАБК у Донецькій області, третя особа -
ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди; матеріали
цивільної справи №2-367/10 за позовом
ОСОБА_12 до кооперативу човникової
станції «Волна» с. Широкине
Новоазовського району, Широкінської
сільської ради, треті особи - КП «Бюро
технічної інвентаризації»
Новоазовського району та ДАБК у
Донецькій області про визнання права
власності на самочинне будівництво;
матеріали кримінальної справи №1-73/11
за обвинуваченням ОСОБА_3 за ст.ст.190 ч.2,
364 ч.1 КК України, проаналізувавши
добуті докази в сукупності, вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено в
судовому засіданні, що 28 вересня 2010
року прокурором Новоазовського району
була порушена кримінальна справа у
відношенні ОСОБА_3 за фактом
зловживання службовим становищем, яке
заподіяло істотну шкоду охоронюваним
законом правам та інтересам окремих
громадян, і шахрайства, що завдало
значної шкоди потерпілим, за ознаками
злочинів, передбачених ст.ст.364 ч.1, 190 ч.2
КК України (а.с.37, т.1 крим.справи, а.с.1).
Постановою прокурора Новоазовського
району Донецької області від 27 грудня
2010 року ОСОБА_3 притягнута по
зазначеній кримінальній справі як
обвинувачена і їй пред'явлено
обвинувачення у скоєнні злочинів,
передбачених ст.ст.364 ч.1, 190 ч.2 КК
України (а.с.38, т.4 крим.справи, а.с.106-108).
Після проведення досудового слідства
зазначена кримінальна справа була
спрямована для розгляду до
Новоазовського районного суду і була
предметом розгляду у зазначеному
місцевому суді.

22 вересня 2011 року
постановою Новоазовського райсуду
ОСОБА_3 на підставі пункту «г» ст.1, ст.6
Закону України «Про амністію» від 08
липня 2011 року була звільнена від
кримінальної відповідальності за
ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України у зв'язку з
тим, що досягла 55-річного віку.
Провадження у кримінальній справі було
закрите. Цивільні позови потерпілих
були залишені без розгляду. Було
вирішено питання з речовими доказами
(а.с.3-4, т.5 крим.справи, а.с.232-233).

З пояснень у судовому засіданні осіб,
які беруть участь у цивільній справі, а
також з матеріалів кримінальної справи
судом встановлено, що у кримінальній
справі за обвинуваченням ОСОБА_3 за
ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України ОСОБА_1 була
визнана потерпілою і цивільним
позивачем. У цивільному позові ОСОБА_1
як потерпіла і цивільний позивач
просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь
3500 грн. завданої злочином матеріальної
шкоди (т.3 крим.справи, а.с.81-88).

Згідно з рішенням
Новоазовського районного суду
Донецької області від 08 лютого 2013 року
по справі №2/238/29/13 у позові ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_1 до інспекції ДАБК у
Донецькій області, третя особа - ОСОБА_3,
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди відмовлено, оскільки
факт спричинення шкоди позивачам під
час виконання ОСОБА_3 покладених на неї
посадовою інструкцією обов'язків не
знайшов свого підтвердження в судовому
засіданні (а.с.20-22).

Згідно з ухвалою
Новоазовського районного суду
Донецької області від 23 липня 2010 року
по справі №2-367/10 позовні вимоги ОСОБА_12
до кооперативу човникової станції
«Волна» с. Широкине Новоазовського
району, Широкінської сільської ради,
треті особи - КП «Бюро технічної
інвентаризації» Новоазовського району
та ДАБК у Донецькій області про
визнання права власності на самочинне
будівництво залишені без розгляду на
підставі заяви позивачки (а.с.93-94).

Згідно ч.1-2 ст.61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами чи іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Враховуючи, що в матеріалах цивільних і
кримінальної справ немає доказів того,
що мали місце неправомірні (злочинні)
дії та вчинені вони відповідачем
ОСОБА_3, оскільки у кримінальній справі
не був постановлений судом
обвинувальний вирок щодо підсудної
ОСОБА_3, суд за правилами ст.61 ч.4 ЦПК
України розглядає справу шляхом
оцінювання іншої прийнятої в рамках
кримінальної справи постанови (тобто
постанови про закриття провадження у
кримінальній справі від 22 вересня 2011
року) згідно з положеннями ст.212 ЦПК
України, як того вимагає п.7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18 грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі».

З постанови суду у кримінальній справі
від 22 вересня 2011 року про закриття
провадження у кримінальній справі
стосовно ОСОБА_3 у зв'язку із
застосуванням до неї акту про амністію
від 08 липня 2011 року, суд зазначив, що
органом досудового слідства ОСОБА_3
обвинувачується в умисному, з
корисливих спонукань і в інтересах
третіх осіб використанні службового
становища, яке спричинило суттєву
шкоду інтересам окремих громадян, а
також в умисному заволодінні чужим
майном шляхом обману і зловживання
довірою, яке спричинило значну шкоду
потерпілим. У цій же постанові суду
зазначено, що досудовим слідством
встановлено, що в результаті злочинних
дій ОСОБА_3 потерпілим, в тому числі
потерпілій ОСОБА_1, була спричинена
значна матеріальна шкода, а саме: на
суму 3500 грн. У зазначеній постанові
судом зазначено, що у судовому
засіданні підсудна ОСОБА_3, не визнаючи
себе винною, заявила клопотання про
застосування до неї Закону України
«Про амністію» від 08 липня 2011 року,
оскільки вона на день набрання
чинності зазначеним актом про амністію
досягла 55-річного віку (а.с.3-4).

У відповідності до ст.62
Конституції України і ст.212 ЦПК України
суд не може погодитися з твердженнями
позивача і його представника в тій
частині, що постановою про закриття
провадження у кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_3 від 22 вересня 2011
року підтверджено, що мали місце
протиправні дії з боку ОСОБА_3,
встановлені органом досудового
слідства, і що вчинені вони саме цією
особою.

Такий висновок суду
підтверджений добутими у судовому
засіданні письмовими доказами,
поясненнями сторін і свідченнями у
судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та
ОСОБА_7

Так, свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що
ОСОБА_3 доводиться їй матір'ю. Вона,
ОСОБА_13, у 2009 році працювала інженером
фірми «Стратегія регіонального
розвитку», фірма орендувала приміщення
у будівлі Новоазовської
райдержадміністрації, де був
розташований офіс інспекції ДАБК. Її
матір на той час працювала заступником
начальника інспекції ДАБК. Дату вона
вже не може назвати, вона була на
роботі, був робочий час, коли до неї на
робоче місце прийшов ОСОБА_5 і попросив
допомоги у підготовці документів для
складання позовних позовів до суду про
визнання права власності на човникові
гаражі, розташовані у човниковому
кооперативі «Волна», а також про
визнання права власності на земельні
ділянки, які розташовані під цими
гаражами. Оскільки така робота була їй
знайома у зв'язку з роботою у
зазначеній фірмі, вона погодилася на
пропозицію ОСОБА_5 Тож, ОСОБА_5 як голова
човникового кооперативу «Волна»
зібрав членів кооперативу у с.
Широкине, члени кооперативу привезли
документи, вона їх зібрала, щоб
перевірити і підготувати як додатки до
позовних заяв, які складала не вона, а
адвокат. Ніяких договорів вона або її
матір ОСОБА_3 з членами кооперативу не
укладали. Укладала договори з членами
кооперативу її рідна сестра ОСОБА_7, у
якої було свідоцтво про зайняття
роботою з підготовки офіційних
документів. Договори з ОСОБА_7 члени
кооперативу підписували особисто, їх
зразок вона передала їм через голову
кооперативу. На зборах членів
кооперативу була присутня бухгалтер
кооперативу, яка зібрала з членів
кооперативу гроші готівкою за зібрання
і оформлення документів до суду, а
також виготовлення експертних
висновків. Бухгалтер кооперативу
перераховувала гроші на розрахунковий
рахунок приватного підприємця ОСОБА_7,
яка розраховувалася з експертами після
виготовлення ними висновків і
сплачувала ці послуги за квитанціями,
які надавала для звіту членами
кооперативу, щоб підтвердити, на що
саме витрачені їх гроші. Всі пакети
документів були виготовлені і передані
адвокату для доручення їх до позовних
заяв. Їй не відомо, чому саме не були
винесені позитивні для членів
кооперативу судові рішення. Особисто
вона виконала свою роботу, про це
свідчить договір №52 на здійснення
послуг від 19.12.2009 року укладений між
ФО-П ОСОБА_7 та ОСОБА_12, яка є донькою
позивачки ОСОБА_1 та акт виконаних
робіт (а.с.49-50). Зазначений факт не
заперечувався позивачкою ОСОБА_1 у
судовому засіданні (журнал судового
засідання від 19.03.2014 року - а.с.60). При
цьому позивач пояснила, що гроші на
договір давала вона, а документи потім
переоформляла на себе, оскільки гараж
належав її дочці ОСОБА_12 (а.с.75). На
зборах членів кооперативу її матері
ОСОБА_3 не було, про це вона свідчила і в
суді при розгляді кримінальної справи.

Свідок ОСОБА_7 у судовому
засіданні підтвердила показання свої
матері ОСОБА_3 і сестри ОСОБА_8, що
дійсно у 2009 році займалася оформленням
пакета документів до суду зі своєю
сестрою ОСОБА_8 щодо визнання права
власності на самочинне будівництво.
Зазначила, що за виконану роботу
грошові кошти поступали їй на
банківський рахунок, її сестра ніяких
грошей їй не передавала, а та в свою
чергу не передавала грошей матері. Крім
того показала, що договір вона укладала
з ОСОБА_12, а не з позивачкою ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_3 як на
досудовому слідстві, так і у судових
засіданнях винною у скоєнні злочинів,
передбачених ч.2 ст.190, ч.1 ст.364 КК
України, себе не визнавала, оскільки їх
не вчиняла. Вважала, що в кримінальній
справі був відсутній склад злочину. В
своїх поясненнях ОСОБА_3 наполягала, що
у 2009 році на територію кооперативу
«Волна» не приїжджала, на зборах не
була присутня та з членами кооперативу
не знайома. Грошові кошти не від кого не
одержувала, а тому не могла спричинити
будь-кому матеріальної та моральної
шкоди.

Отже, з протоколів допитів
та свідчень наданих ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у
судовому засіданні вбачається, що
вказані особи факт отримання грошових
коштів від ОСОБА_1 не визнавали. Не
підтверджено цих обставин і при допиті
ОСОБА_1 (т.1 а.с.112-113, т.2 а.с.203-205, т.3 а.с.45-47,
232-235 кримінальної справи №1-73/11
Новоазовського районного суду
Донецької області), а також у судовому
засіданні (журнал судового засідання
від 19.03.2014 року - а.с.60).

Не встановлено цей факт і
при розгляді судом цивільної справи
№2/238/29/13 за позовом ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_1 до інспекції ДАБК у Донецькій
області, третя особа - ОСОБА_3, про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, а саме: факт
спричинення шкоди позивачам під час
виконання ОСОБА_3 покладених на неї
посадовою інструкцією обов'язків не
знайшов свого підтвердження в судовому
засіданні.

Таким чином, на думку суду
постанова про звільнення ОСОБА_3 від
кримінальної відповідальності від 22
вересня 2001 року, не є безумовним
доказом того, що з вини ОСОБА_3 позивачу
заподіяні матеріальні збитки та
моральна шкода.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків наряду з
іншими є завдання майнової
(матеріальної) та моральної шкоди іншій
особі. У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки виникають
безпосередньо з актів органів
державної влади, органів влади
Автономної Республіки Крим або органів
місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.16 ЦК України способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути наряду з іншими
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди;
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно ст.22 ЦК України, особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: 1) витрати,
яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода,
завдана фізичній або юридичні особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України,
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Аналіз положень статей 1166 і 1167 ЦК
України дозволяє стверджувати, що
загальними умовами відшкодування
заподіяної шкоди є: протиправність
поведінки заподіювача; причинний
зв'язок між діями заподіювача шкоди та
наслідком у вигляді заподіяної шкоди;
вина заподіювача шкоди.

Суд, оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, приходить до
висновку, що у судовому засіданні не
знайшло підтвердження спричинення
позивачу матеріальних збитків і
моральної шкоди в результаті скоєння
відповідачем злочинів, передбачених
ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України, у зв'язку з
чим суд в світі вимог ч.4 ст.61, ст.212 ЦПК
України і зазначених вище норм
Цивільного кодексу України відмовляє у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Оскільки ч.5 ст.28 КПК України в редакції,
яка була чинною до 19 листопада 2012 року,
за правилами якого розглянута
кримінальна справа стосовно ОСОБА_3,
позивач звільняється від сплати
судового збору, суд за правилами ст.88
ЦПК України відносить витрати зі
сплати судового збору за рахунок
держави, оскільки відмовляє у
задоволенні позовних вимог позивачу.
Витрати на правову допомогу, також не
підлягають задоволенню, у зв'язку з
відмовою позивачу у позові.

Керуючись ст.ст.10-11, 60-61, 79, 88, 212-215 ЦПК
України, ст.ст.22-23, 1166-1167 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного суду
України №6 від 27 березня 1992 року «Про
практику розгляду цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
спричиненої злочином - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду Донецької
області через Новоазовський районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
А.В. Китаєв