Ухвала

іменем україни

22 травня 2014 року
м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Євтушенко О.І.,
розглянувши матеріали за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» на рішення апеляційного
суду Тернопільскої області від 30 січня
2014 року,

в справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
кредиту,

в с т а н о в и в:

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від

1 жовтня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором в розмірі 38 413 грн 20
коп. У задоволені решти позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий
збір в розмірі 672 грн 83 коп.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 30 січня

2014 року рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 1 жовтня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким у
задоволені позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором кредиту
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБАнк» - Шуліка А.В. просить
скасувати рішення апеляційного суду
Тернопільської області від

30 січня 2014 року та залишити в силі
рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 1 жовтня 2013 року, мотивуючи
свої вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

У відкритті касаційного провадження
слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні судів першої та
апеляційної інстанції чи відкинуті
ними, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу та про перевагу
одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 5 червня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2
укладено кредитний договір № DNH 4KP29640145.
За умовами якого, ПАТ КБ «ПриватБанк»
наддав ОСОБА_2 кредит в розмірі 6 019 грн
строком на 42 місяці з кінцевим терміном
повернення 7 грудня 2009 року, зі сплатою
2,09 % в місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом. Кошти
отримувалися для придбання оргтехніки.

За умовами договору погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку: щомісяця, в період
сплати, за який приймається період з
«21» по «28» число кожного місяця,
позичальник повинен надати банку
грошові кошти (щомісячний платіж ) в
розмірі 217 грн 84 коп для погашення
заборгованості за кредитом, яка
складається із заборгованості за
кредитом, відсотків, винагороди,
комісії, а також інших витрат згідно з
умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
Стандарт).

Отже, поряд із встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобовʼ?язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобовʼ?язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі судом встановлено, що згідно з
умовами кредитного договору
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) в розмірі та в
строки, визначені графіком повернення
кредиту та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного місяця то початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
зобов'язання.

Така ж позиція викладена і в постанові
судової палати у цивільних та
господарських справах Верховного Суду
України від 6 листопада 2013 року в справі
№ 6-116цс13.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції ОСОБА_2 просив застосувати
строк позовної давності, посилаючись
на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено
цей строк.

Таким чином суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку скасувавши
рішення суду першої інстанції та
відмовивши у задоволені позову
застосувавши строк позовної давності.

Судове рішення апеляційної інстанції
ухвалено у відповідності до вимог
матеріального та процесуального права.

Із матеріалів касаційної скарги,
оскаржуваного судового рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою і наведені в ній
доводи не дають підстав для висновків
щодо незаконності та неправильності
зазначеного судового рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,
у разі якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені в ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Тернопільскої
області від 30 січня 2014 року, в справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором кредиту,
відмовити.

Копію ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ разом із доданими
до касаційної скарги матеріалами
направити скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ:
О.І. Євтушенко