Справа № 534/1804/14-ц
№ 2/534/797/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2014 року
Комсомольський міський суд
Полтавської області в складі:
головуючого судді при
секретарі Крикливого В.В.
Гончар С.Т.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Комсомольську справу за цивільним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та
Комсомольського міського управління
юстиції в Полтавській області про
визнання договору дарування недійсним
та скасування державної реєстрації
права власності,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду із
згаданим позовом, в якому прохає
визнати недійсним догові дарування
квартири, укладений 25 липня 2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Комсомольського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрованого в реєстрі за
номером 1900. Скасувати рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обмеження індексний номер 4335489 від
25.07.2013 року права приватної власності
ОСОБА_4 на об'єкт нерухомого майна:
реєстраційний номер нерухомого майна:
192 квартира за адресою: АДРЕСА_1, що
проведена на підставі договору
дарування серії ВТК №159858,
реєстраційний номер 1900, посвідченого 25
липня 2013 року приватним нотаріусом
Комсомольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

Свої вимоги мотивує тим, що з
причин похилого віку (86 років) та
незадовільного стану здоров'я вона
потребує стороннього догляду. У 2013 році
ОСОБА_3 попрохала свою доньку - ОСОБА_4
переїхати з Російської Федерації
доглянути її до смерті. 25 липня 2013 року
між позивачкою та відповідачкою було
укладено договір дарування, на
підставі якого ОСОБА_3 передала у
власність ОСОБА_4 належну їй квартиру
АДРЕСА_1. Умовою укладення згаданої
угоди було те, що до смерті ОСОБА_3
відповідачка ОСОБА_4 буде проживати
разом із позивачкою, доглядати її та
надавати їй матеріальну допомогу.
Таким чином, укладаючи згадану угоду
позивачка мала на меті укласти договір
довічного утримання.

Після укладення згаданої угоди
відповідачка поїхала до Російської
Федерації, пояснивши, що їй потрібно
закінчити свої справи і більше не
повернулася. В телефонній розмові
ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3 про те, що не
має бажання проживати у
м.Комсомольську, тому виникла
необхідність у зверненні до суду із
згаданим позовом.

Будучи належно повідомленими про
час і місце розгляду справи, позивачка
та відповідачі до залу суду не
з'явилися. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися
із заявами про розгляд справи у їх
відсутність. У своїй заяві ОСОБА_3
наполягала на задоволенні позову,
ОСОБА_4 проти розгляду справи у її
відсутність не заперечувала.
Представник Комсомольського міського
управління юстиції в Полтавській
області причин неявки не повідомив,
заперечень проти позову не надав.

Розглянувши справу у межах
заявлених вимог, дослідивши надані
сторонами докази, суд вважає, що позов є
обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якості речей, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України
правочин, який вчинений особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі свідоцтва на право особистої
власності на квартиру №35 виданого
Комсомольською міською радою народних
депутатів від 09 грудня 1994 року квартира
АДРЕСА_1 на праві приватної власності
належала ОСОБА_3

25 липня 2013 року приватним нотаріусом
Комсомольського міського
нотаріального округу посвідчено
договір дарування, згідно умов якого
ОСОБА_3 передала безоплатно у власність
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5).

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності право
власності на згадану квартиру
зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4
(а.с.6).

Згідно паспорта громадянина
України ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1
і на час укладення спірної угоди їй
виповнилося 86 років (а.с.16).

Відповідно до копії паспорта та
довідки ЗАТ «УК «ВКС» відповідачка
ОСОБА_4 починаючи з 01 квітня 2014 року
постійно проживає у м.Всеволожск
Ленінградської області Російської
Федерації (а.с.13,17).

З роз'яснень, які викладені в
пункті 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року №
9 «Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

В заяві про розгляд справи у її
відсутність відповідачка ОСОБА_4
зазначила, що повністю визнає всі
обставини, якими позивачка ОСОБА_3
обґрунтовує свої позовні вимоги, тому в
силу ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України
договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди. Тому вимоги
позивачки ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним є обґрунтованими.

Крім того, в письмовій заяві
відповідачки ОСОБА_4 зазначено, що
позовні вимоги ОСОБА_7 вона визнає у
повному обсязі, про наслідки визнання
позову обізнана.

Відповідно до ч.4 ст.174 у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що суд не має сумнівів
у добровільності визнання
відповідачкою заявлених до неї
позовних вимог, визнання нею позову не
суперечить закону та не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
вважає, що позов підлягає до
задоволення.

Вирішуючи питання щодо
обґрунтованості вимог позивача щодо
про скасування рішення про державну
реєстрацію права приватної власності
на квартиру, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч.4 ст.334 ЦК
України якщо договір про відчуження
майна підлягає державній реєстрації,
право власності у набувача виникає з
моменту такої реєстрації.

Частиною третьою ст.3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
визначено, що права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Статтею 26 згаданого Закону
передбачено, що записи до Державного
реєстру прав вносяться на підставі
прийнятого рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі
скасування на підставі рішення суду
рішення про державну реєстрацію прав
до Державного реєстру прав вноситься
запис про скасування державної
реєстрації прав.

З огляду на викладене, суд вважає, що
вимога про скасування рішення про
державну реєстрацію права приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1 підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.229, 717 ЦК України, ст.ст.3,26 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», ст.ст.174, 213 ПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити
повністю.

Визнати недійсним договір дарування
квартири, укладений 25 липня 2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Комсомольського
нотаріального округа ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за номером 1900.

Скасувати рішення про державну
реєстрацію прав та їх обмежень
індексний номер - 4335489 від 25.07.2013 року
права приватної власності ОСОБА_4
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_1, паспорт
громадянки Російської Федерації, серія
і номер: НОМЕР_2, виданий 18.02.2003 року
Биковським відділенням міліції
Раменського відділу внутрішніх справ
Московської області, код підрозділу
503-094, адреса: АДРЕСА_2) на об'єкт
нерухомого майна: реєстраційний номер
об'єкта нерухомого майна: 02
квартира за адресою: АДРЕСА_1, проведену
на підставі договору дарування серії
ВТК №159858, реєстраційний номер - 1900,
посвідченого 25 липня 2013 року приватним
нотаріусом Комсомольського міського
нотаріального округа ОСОБА_5

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Комсомольський міський суд.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя підпис
В.В. Крикливий

З оригіналом вірно.

Суддя
В.В. Крикливий