Єдиний унікальний номер 243/3442/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1538/2014
головуючий I інстанції Кривошеєв Д.А.
доповідач суддя Ткачук С.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого-судді Осипчук О.В.,

суддів: Смєлік
С.Г., Ткачук С.С.,

при секретарі
Біляєві М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 січня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
правонаступником якої є ОСОБА_3, ОСОБА_4,
про визнання правочинів недійсними,
визнання права власності на ? частку
житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 1990 року позивач звернулась з
позовом про визнання недійсною її
заяви про відмову від прийняття
спадщини, яка відкрилась після смерті
матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на
користь її сестри ОСОБА_2; визнати за
нею право власності на ? частку
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, що належав померлій
матері; розділити це домоволодіння в
натурі і виділити їй відповідну
частку житлового будинку та
господарських споруд.

Справа неодноразова переглядалася
судом першої інстанції, судовою
колегією по цивільним справам і
президією Донецького обласного суду,
судом апеляційної інстанції.

Вперше рішенням Слов'янського міського
суду Донецької області від 30 травня
1994року позов було задоволено: визнано
недійсним заяву позивача від 22.08.1989р.
про відмову від спадщини після смерті
матері ОСОБА_5, на користь ОСОБА_2;
визнано частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом від
17.10.1989р., виданого ОСОБА_2 після смерті
матері ОСОБА_5; визнано частково
недійсними договір дарування
укладений 15.12.1989р., за яким ОСОБА_2
подарувала ОСОБА_4 спірне
домоволодіння, та договір дарування
від 07.02.1990р., згідно якого ОСОБА_4
подарувала ОСОБА_2 дане домоволодіння.
Окрім того, судом це домоволодіння
було розділено з виділенням в натурі
сторонам 11/25 і 14/25 ідеальної долі
домоволодіння, вирішено питання
перепланування приміщення житлового
будинку та порядку користування
земельною ділянкою.

Ухвалою судової колегії по цивільним
справам Донецького обласного суду від
21 липня 1994р. рішення Слов'янського
міського суду Донецької області від 30
травня 1994року скасовано і справу
направлено на новий розгляд.

Рішенням Слов'янського міського суду
Донецької області від 11 вересня 1995 року
позов задоволено: визнано недійсним
заяву про відмову від спадщини;
визнано частково недійсними: свідоцтво
про право на спадщину за законом
виданого ОСОБА_2; договори дарування,
укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4;
вирішено питання виділено у
користування сторін своєї частки
домоволодіння, з визнанням з кожним
права власності на ? частину
домоволодіння; перепланування будинку,
компенсації різниці вартості частин
домоволодіння.

Ухвалою судової колегії по цивільним
справам Донецького обласного суду від
02.11.1995р. рішення Слов'янського міського
суду Донецької області від 11 вересня 1995
року залишено без змін.

Постановою президії Донецького
обласного суду від 27.03.1996р. ухвалу
судової колегії по цивільним справам
Донецького обласного суду від 02.11.1995р.
та рішення Слов'янського міського суду
Донецької області від 11 вересня 1995 року
скасовано і справу повернуто на новий
розгляд до Слов'янського міського суду
Донецької області.

Ухвалою Слов'янського міського суду
Донецької області 24.06.1998р. позов
залишено без розгляду через неявку
позивача в судове засідання.

За апеляційною скаргою позивача
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 02.04.2013р. дана ухвала суду
першої інстанції скасована, питання
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвалою Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області 10 липня 2013 року
провадження по справі закрито у зв'язку
з набуттям законної сили рішенням
Слов'янського міськрайонного суду
Донецької області від 16 травня 2012 року,
постановленого з приводу спору між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав.

Але ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 01.08.2013р. ухвала
про закриття провадження скасована і
справу повернуто до суду першої
інстанції на новий розгляд іншим
суддею.

Під судового розгляду позивач
змінювала позов і за останнім
уточненим від 20.08.2013р. просила визнати
недійсною її заяву про відмову від
прийняття спадщини від 22.08.1989р., яка
відкрилась після смерті матері через
укладення угоди у стані, коли вона не
мала можливості розуміти значення
своїх дій, бо приймала медичні
препарати у зв'язку з перенесенням
складаної операції, та невиконання
відповідачкою своєї обіцянки сплатити
вартість її частки; визнати недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
законом, видане 17.10.1989р. на ім'я ОСОБА_2
після смерті їх матері; договорів
дарування спірного домоволодіння від
15.121989р. та 07.02.1990р., укладених між ОСОБА_2
та її донькою ОСОБА_4, у зв'язку з їх
укладенням лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки.
Також просила визнати недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом, видане чоловіку ОСОБА_3
21.02.2011р. після смерті дружини ОСОБА_2, бо
під час судового розгляду 11.09.1995р..
Слов'янським міським судом Донецької
області ухвалювалось рішення, яким її
вимоги були задоволені у повному
обсязі і дане рішення після перегляду
судовою колегією по цивільним справам
Донецького обласного суду від 02.11.1995р.
було залишено без змін, набрало
законної сили. У січні 1996р. вона
зареєструвала за собою право власності
на ? частку спірного домоволодіння,
користувалася нею та виконувала усі
необхідні ремонтні роботи для
підтримки технічного стану приміщення.
Після скасування цих судових рішень за
переглядом президії Донецького
обласного суду 27.03.1996р., не відбувся
поворот виконання рішення
Слов'янського міського суду Донецької
області від 11.09.1995р. за ухвалою суду
згідно ст. 380-382 ЦПК України, що набрав
чинності з 01.09.2005 року. Підтримала свої
вимоги про визнання за нею право
власності на ? частку спірного
домоволодіння.

Обґрунтовуючи мотиви позову, заявник
посилалась на ст.ст.55-57,58,420-422,525,529,562 ЦК
Української РСР, 1963 року, ст.ст.12181220,1301
ЦК України 2004 року.

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 10 січня 2014
року у задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову на
підставі норм ЦК Української РСР 1963
року, суд першої інстанції виходив з
того, що висновками судово-психічної
експертизи від 11.03.1994р. спростовуються
її ствердження, що вона не розуміла
значення своїх дій та не могла керувати
ними під час написання заяви про
відмову від прийняття спадщини на
користь сестри, бо будь-якої
психологічної патології у період
здійснення оспорюваного діяння не
визначено. Доводи позовної заяви з
приводу того, що сестра ввела в оману
пообіцяв грошову компенсацію за її
частину спадкового майна, у зв'язку з
чим позивач відмовилась від спадщини,
судом першої інстанції не прийняті до
уваги, бо під помилкою у випадку
встановленому ст. 56 ЦК Української
РСР1963 року, слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена, Ці обставини
не поширюються на випадки, коли помилка
стосується до мотивів укладення угоди.
В судому засіданні не доведено про
укладення між позивачем та її померлою
сестрою угоди про сплату останньою
вартості частки спадщини у разі
відмови позивача від спадщини. За
статтею 553 цього Кодексу наступне
скасування спадкоємцем заяви про
відмову від прийняття спадщини не
допускається.

У зв'язку з тим, що вимоги про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
та свідоцтв про право на спадщину за
законом, визнання права власності на ?
частку спірного домоволодіння є
похідними від позовної вимоги про
визнання недійсною заяви про відмову
від спадщини, у задоволені якої
відмовлено, суд першої інстанції
відмовив у їх задоволені.

З цим рішенням не погодилась позивач
принесла апеляційну скаргу, де просить
рішення скасувати і ухвалити нове
рішення, яким її позов задовольнити у
повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач, вказує,
що відмову від спадщини нею вчинено у
хворобливому стані, внаслідок
перенесеної операції, через що вона
приймала медичні препарати, які
значної міри знижують інтелект та
процес мислення. Ці факти підтвердили в
суді свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
Заява написана у період загострення
хвороби, але суд першої інстанції не
мотивував у рішенні через що він надав
перевагу однім доказам та відкинув
докази надані нею. Крім того, суд не
врахував факту прийняття попередніх
судових рішень про задоволення її
позову і підставою їх скасування стала
необхідність дослідження технічної
можливості розподілу спірного будинку
в натурі з технічної точки зору. Суд
першої інстанції надав протилежну
оцінку тим самим доказам.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач та її представник доводи
апеляційної скарги підтримали і
просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, яка також діє в
інтересах свого батька ОСОБА_3, вважає
рішення законним та обґрунтованим,
тому заперечила по доводам скарги.

Апеляційний суд визнає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції визнано, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 і після
смерті відкрилась спадщина у вигляді
житлового будинку з господарчими
будівлями, розташованого на земельній
ділянці площею 600 кв.м., по АДРЕСА_1.

Спадкоємцями ОСОБА_5 є її доньки: ОСОБА_1
та ОСОБА_2

Позивач 22 серпня 1989 року звернулась до
Першої Слов'янської державної
нотаріальної контори із заявою про
відмову від спадщини, що залишилась
після смерті її матері ОСОБА_5, на
користь другого спадкоємця - ОСОБА_2 у
зв'язку з чим

17 жовтня 1989 року державним нотаріусом
цієї нотаріальної контори, ОСОБА_2
було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом внаслідок чого
ОСОБА_2 успадкувала після матері
ОСОБА_5 спірне домоволодіння.

15 грудня 1989 року ОСОБА_2 за нотаріально
посвідченим договором подарувала
спірне домоволодіння своїй доньці
ОСОБА_4

7 лютого 1990 року на підставі договору
ОСОБА_4 подарувала спірне
домоволодіння своїй матері ОСОБА_2, яка
09 квітня 2003 року померла і після її
смерті дане домоволодіння успадкував
її чоловік ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволені вимоги про
визнання заяви про відмову від
спадщини недійсною, судом першої
інстанції правильно надана оцінки
переконливому доказу відображаючому
психічний стан позивача в момент
написання цієї заяви, а саме, який
підтвердив розуміння позивачем своїх
дій та керування ними, - висновку
судово-психіатричної експертизи від
11.03.1994р. (а.с.142т.1)

За висновками даної судової
експертизи позивач у період вчинення
правочину психіатричної захворюванням
не страждала, бо представлені
експертам медичні документи та
цивільна справа якийсь вказівок про
наявність у неї якоїсь психічної
патології у період вчинення
оспорюваного діяння, не відмічено. Усі
зміні психіки, внаслідок яких позивач
була взята на диспансерний облік і
госпіталізацію у психоневрологічну
лікарню, практично виникли після
вчинення правочину, як реакція на не
вчинення другою стороною умов
договору.

Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, на які посилається апелянт у
скарзі, висновків цієї судової
експертизи не спростовують.

Частиною 1 статті 55 ЦК Української РСР
1963р. угода, укладена громадянином, хоч
і дієздатним, але який в момент її
укладення перебував у такому стані,
коли він не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними, може бути
визнання судом недійсною за позовом
громадянина.

Відповідно до частини 1 ст. 56 цього
Кодексу угода, укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення, може
бути визнана недійсного за позовом
сторони, яка діяла під впливом помилки.

Статтею 57 цього кодексу угода,
укладена внаслідок обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною, а
також угода, яку громадянин був
змушений укласти на вкрай невигідних
для себе умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Недійсною є угода згідно ст. 58 даного
Кодексу, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки (
мнима угода).

Суд першої інстанції правильно прийшов
до висновку про відсутність обставин
для визнання заяви про відмову від
прийняття спадщини недійсною на
підставі ст.ст. 55,56 ЦК Української РСР
1963р., через відсутність доказів, які б
вказували, що позивач як дієздатна
особа, в момент написання цієї заяви
перебувала у стані, коли вона не могла
розуміти значення своїх дій або
керувати ними, а також, існування
істотних умов для помилки з боку
позивача стосовно предмету правочину,
а саме, складання письмової заяви про
відмову від прийняття спадщини на
користь сестри. Обставини існування
обману з боку померлої сестри, на які
позивач посилається у позові, в
судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження.

Щодо визнання недійсними договорів
дарування, укладених ОСОБА_2 та ОСОБА_4
як мнимих угод, укладених лише про
людське око, без наміру створити
юридичні наслідки, на підставі ст. 58 ЦК
Української РСР 1963р., апеляційний суд
визнає безпідставними, бо позивач яка
не виступала стороною оскарженого
договору право на оскарження такого
договору немає. Суд першої інстанції
вірно визнав ці вимоги похідними від
результату розгляду по суті вимоги про
визнання недійсною дії про відмову від
спадщини, і обґрунтовано відмовив у їх
задоволені.

Посилення суду першої інстанції на
статтю 48 ЦК Української РСР 1963р. в
мотивувальній частині рішення є
зайвим, але на висновки суду це не
впливає.

Доводи апеляційної скарги щодо
незаконності оскарженого рішення до
вирішення судом питання про поворот
виконання рішення Слов'янського
міського суду Донецької області від
11.09.1995р. у зв'язку з його скасуванням
через необхідність дослідження
технічної можливості розподілу
спірного будинку в натурі, не
заслуговує уваги, бо постановою
президії Донецького обласного суду від
27.03.1996р. (а.с.288 т.1) судові рішення як
міського суду, так і Донецького
обласного суду були предметом
перевірки і скасовані з поверненнями
справи на новий розгляд. Після
скасування рішення суду першої
інстанції, яким за позивачем було
визнано право власності на ? частку
спадщини, таке право припинилося.

Суд першої інстанції всебічно і
повно з'ясував обставини справи, що
мають значення для справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи, тому до уваги не
приймаються.

Суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підстав для скасування рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги не
має, доводи апеляційної скарги
необґрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до
частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315 ЦПК України
апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 10 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: