Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.,

при секретарі -
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Києві,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення суми не
повернутого боргу за договором позики,
з урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення,
річних процентів від простроченої
суми, пені в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просить суд: стягнути з
відповідача на його користь - суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також з урахуванням
процентів, передбачених умовами
договору, пеню в розмірі подвійної 26
114,81 гривень, відшкодувати за рахунок
відповідача судові витрати у справі в
сумі 261,15 гривень.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що між ними було
укладено договір позики від 27 серпня 2013
року, згідно з умовами якого він
передав у борг відповідачу 10 000 гривень.
На підтвердження укладеного договору
позики та його умов відповідач написав
власноручно та передав йому розписку.
Згідно укладеного договору позики
відповідач взяв вищезазначену суму та
зобов'язувався повернути йому до 27
жовтня 2013 року на умовах сплати
процентів за користування наданою
сумою позики - суму 13 000 гривень. Сума в
3000 гривень - становить проценти по 1500
гривень за кожний місяць користування
позиченими грошима в сумі 10 000 гривень
за договором позики, які він має право
на одержання від позичальника від суми
позики згідно з положеннями ч. 1 ст. 1048
ЦК України. У відповідності до вимог
статті 1049 ЦК України відповідач
повинен був повернути йому суму позики
з урахуванням процентів не пізніше 27
жовтня 2013 року. Проте, не зважаючи на
його неодноразові нагадування про
необхідність виконання умов договору
позики - відповідач спочатку
обмежувався обіцянками повернути борг,
а в наступному взагалі відмовляється
брати телефонну слухавку у випадку
його телефонування. Таким чином, умови
договору позики відповідачем не
виконані. Заборгованість ним не
погашена. За таких умов вважає, що він
має право на стягнення з відповідача
суми 26 114,81 гривень.

Оскільки договором було встановлено
розмір процентів в сумі 3000 гривень за
два місяці користування сумою 10 000,00
гривень, що становить 180 % річних - три
проценти річних від простроченої суми
він не обраховує і не стягує.
Інфляційні нарахування (за прострочку
сплати 13 000 гривень в період з 01
листопада 2013 року по 01 травня 2013 року,
за пів-року) становить 13 221,91 гривень (13
000 гривень * 1,007 * 1,01). Річні проценти
становлять 12 000 гривень ( за прострочку
сплати 10 000 гривень в період з 27 серпня
2013 року по 27 жовтня 2013 року, за 2 місяці) =
(13 000 гривень - 10 000 гривень) : 2 * 12 : 10 000
гривень * 100% = 180 %. 180 проценти річних (за
прострочку сплати 10 000 гривень в період
з 27 серпня 2013 року по 27 квітня 2014 року,
за 8 місяців) = 10 000 гривень * 180 : 100 * 8 :12.
Крім того, розмір пені становить 892,90
гривень.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
просив позов задовольнити. Пояснив
суду, що надав відповідачу кошти в борг
на придбання автомобіля. Повернути
кошти відповідач мав через два місяці
після їх отримання. Спочатку вони з
відповідачем спілкувалися щодо
заборгованості в соцмережах, а потім
він взагалі перестав виходить на
зв'язок з ним. В той же час, дані кошти
були потрібні на лікування дружини.
Зазначив, що поняття проценти в
розписці, наданої відповідачем не має,
дана домовленість була встановлена між
ними усно, з розрахунку 3000 гривень
процентів по 1500 гривень на місяць.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов визнав частково, з
підстав викладених у запереченні,
долученого до матеріалів справи (а.с.
37-38). Пояснив, що розписка відповідача
не містить поняття процентів, тому
стягнення їх з відповідача є
безпідставним.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, оцінивши зібрані у
справі докази в їх сукупності,
приходить до наступного.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 2 ст.1047 Цивільного кодексу
України, на підтвердження укладання
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 27
серпня 2013 року ОСОБА_2 отримав від
ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 10 000
гривень та зобов'язався повернути суму
у розмірі 13 000 гривень до 27 жовтня 2013
року (а.с. 7).

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України, боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Як вбачається з розписки відповідача
ОСОБА_2, останній зобов'язався
повернути позику до 27 жовтня 2013 року, в
той же час останнє зобов'язання не
виконав, що не заперечувалось
сторонами в судовому засіданні.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який
прострочив виконання зобов'язання,
відповідає перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за
неможливість виконання, що випадково
настала після прострочення.

Відповідно до вимог ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, а також боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Так, враховуючи інфляційні нарахування
за період з 01 листопада 2013 року по 01
травня 2013 року, враховуючи індекси
інфляції за період: листопад 2013 року -
100,2, за грудень 2013 року - 100,5, за січень 2014
року - 100,2, за лютий 2014 року - 100,6, за
березень 2014 року - 100,2, сума
заборгованість відповідача за
договором позики від 27 серпня 2013 року
становить 13 221,91 гривень (13 000 гривень *
1,007 * 1,01).

З огляду на викладене вбачається, що з
боку відповідача має місце порушення
зобов'язання в частині повернення
позики, у зв'язку з чим позивач
правомірно вимагає стягнення не
повернутих грошових коштів за
розпискою від 27 серпня 2013 року у
розмірі 13 221,91 гривень.

Крім того, відповідно до ч. 1, 3 ст. 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 550 Цивільного кодексу
України, право на неустойку виникає
незалежно від наявності у кредитора
збитків, завданих невиконанням або
неналежним виконанням зобов'язання.

Так, позивачем до сплати відповідачу
розраховано суму пені в розмірі 892,90
гривень. Так, пеня в розмірі подвійної
ставки 6,5 % за період прострочки сплати
боргу з боку відповідача з 27 жовтня 2013
року по 13 квітня 2014 року (168 днів)
становить 777, 86 гривень (13 000 гривень * 13 *
168 : 100 : 365); пеня в розмірі подвійної
ставки 9,5 % за період прострочки сплати
боргу з 14 квітня 2014 року по 30 квітня 2014
року ( 17 днів) становить 115,04 гривень ( 13
000 гривень * 19 * 17 : 100 : 365). Загальний
розмір пені, що підлягає до стягнення з
відповідача на користь позивача
становить 892,90 гривень ( 777,86 гривень +
115,04 гривень).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення з відповідача суму процентів
в розмірі 12 000 гривень, то суд зазначає
наступне.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 14 Цивільного кодексу України
передбачено, що цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства. Особа не може бути
примушена до дій, вчинення яких не є
обов'язковим для неї.

Як вбачається з розписки відповідача
від 27 серпня 2013 року, між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було обумовлено суму, яка має
бути повернута позивачу, а саме: 13 000
гривень. При цьому, сторонами не було
обумовлено та зазначено, що 3 000 гривень,
за домовленістю між ними, є процентами,
що мають бути сплачені позичальником.

Таким чином, враховуючи, що сторони є
вільними в укладенні договору, як щодо
предмету, ціни договору, так і інших
істотних умов договору, судом
вбачається за неможливе визначення 3 000
гривень в якості процентів.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Аналізуючи вищевикладені обставини в
їх сукупності, суд приходить до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, а саме вважає за
можливе стягнути з відповідача ОСОБА_2
суму боргу в розмірі 14 114 гривень 81
копійка, що включає в себе суму
неповернутого боргу з урахуванням
індексу інфляції в розмірі 13 221
гривень 91 копійки та пеня в сумі 892
гривні 90 копійок.

В порядку ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, з
відповідача на користь позивача
підлягає до стягнення судовий збір у
розмірі 243 гривні 60 копійок.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 14, 525, 526, 527, 530, 549, 550, 604, 612, 625, 627, 1046
-1048 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10,
60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
суми не повернутого боргу за договором
позики, з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, річних процентів від
простроченої суми, пені в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг за договором позики від 27 серпня
2013 року в сумі 14 114 гривень 81 копійку,
та судовий збір в сумі 243 гривні 60
копійок, а всього 14 358 (тринадцять
тисяч триста п`ятдесят вісім) гривень 41
(сорок одну) копійку.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: