Номер провадження 2/754/1821/14
Справа №754/537/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2014 року Деснянський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Таран Н.Г.

при секретарі - Величко Л.П., Чернишовій
А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Київської міської
ради, третя особа: Деснянська районна в
місті Києві державна адміністрація,
про визнання права власності на
квартиру за набувальною давністю та за
зустрічним позовом Деснянської
районної в місті Києві державної
адміністрації до ОСОБА_1, треті особи:
Київська міська рада, комунальне
підприємство по утриманню житлового
господарства «Житлорембудсервіс»
Деснянського району м. Києва,
комунальне підприємство «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» Деснянського району
м. Києва, служба у справах дітей
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації, про
виселення, -

в с т а н о в и
в:

15.01.2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до Київської міської ради,
третя особа: Деснянська районна в місті
Києві державна адміністрація, про
визнання права власності на квартиру
за набувальною давністю, в якому
просить визнати за нею право власності
за набувальною давністю на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1.

При цьому ОСОБА_1 вказує на те, що 11.06.1972
року рішенням виконавчого комітету
Київської міської ради народних
депутатів трудящих громадянину ОСОБА_2
видано ордер № Г 212626 на право вселення
на проживання в однокімнатну квартиру
за адресою: АДРЕСА_1. З 19.06.1973 року по
08.10.1987 року громадянин ОСОБА_2 постійно
проживав та користувався квартирою.
08.10.1987 року ОСОБА_2, в зв'язку з постійним
перебуванням у відрядженнях, видав
довіреність на ім'я своєї племінниці
ОСОБА_1 на право користування та
проживання в однокімнатній квартирі за
адресою: АДРЕСА_1. Дана довіреність
посвідчена державним нотаріусом
Десятої Київської нотаріальної
контори. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Позивачка також зазначає, що з 08.10.1987
року після смерті ОСОБА_2 протягом
двадцяти семи років разом зі своєю
сім'єю безперервно проживає та
відкрито користується однокімнатною
квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Весь цей
час квартира утримувалась в належному
стані, позивачем оплачувались всі
рахунки за квартиру, також вона за
власні кошти робила у спірній квартирі
поточні та капітальний ремонт.

Як вказує позивачка безперервне
володіння та користування спірною
квартирою підтверджується квитанціями
про сплату за спожиті
житлово-комунальні послуги, договором
з ПАТ «Київенерго» на споживання
електроенергії та квитанції про сплату
за спожиту електроенергію, договором з
ВАТ «Укртелеком» про надання
телекомунікаційних послуг.

Посилаючись на викладені обставини та
вимоги ч. 1, 2 ст. 328, ч.1 ст. 344 ЦК України,
ОСОБА_1 просить визнати за нею право
власності за набувальною давністю на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Третя особа: Деснянська районна в місті
Києві державна адміністрація проти
позову ОСОБА_1 заперечують. При цьому
звернулись до неї із зустрічним
позовом, в якому просять виселити
ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дочкою
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з безпідставно
займаного жилого приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого та
стягнути з відповідачки судові
витрати.

В своєму позові Деснянська районна в
місті Києві державна адміністрація
вказують на те, що у спірній квартирі за
адресою: АДРЕСА_1 з моменту отримання
ордеру на жиле приміщення проживав і
був зареєстрований ОСОБА_2, що
підтверджується відповідним
документом - довідкою по формі № 3. Як
вбачається з довідки від 05.06.2012 року №
12-45/1789, доданої позивачкою ОСОБА_1 до
первісного позову, у 1988 році ОСОБА_2
помер. Однак, у зв'язку з тим, що до
житлово-експлуатаційної контори № 302
Комунального підприємства «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» Деснянського району
м. Києва оригінал свідоцтва про смерть
ОСОБА_2 не надавався та звернень про
зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2
у зв'язку зі смертю не надходило, до цих
пір ОСОБА_2 не знятий з реєстраційного
обліку у спірній квартирі. Будинок
АДРЕСА_1 знаходиться на балансі
Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
«Житлорембудсервіс» Деснянського
району м. Києва. Вказують також на те, що
спірна квартира - не приватизована,
отже належить до державного житлового
фонду. В порушення вимог діючого
законодавства України, у квартирі за
зазначеною адресою самовільно, без
будь-яких правовстановлюючих
документів проживають відповідачка за
зустрічним позовом ОСОБА_1 та її
неповнолітня дочка ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 є племінницею
ОСОБА_2 проте, це не надає їй права на
зайняття спірного житлового
приміщення, оскільки у квартирі ані
вона, ані неповнолітня ОСОБА_3, не
зареєстровані, і у встановленому
законом порядку, права на зайняття
житлового приміщення не набували.
Вважають, що безпідставне проживання
відповідачки ОСОБА_1 та її
неповнолітньої дочки у спірній
квартирі є незаконним та протиправним.

Посилаючись на викладені обставини,
положення ст.ст. 58, 61, 109, 116 ЖК
Української РСР, ст.ст. 3, 15, 118, 119, 123-126 ЦК
України, просять виселити ОСОБА_1 разом
з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з безпідставно займаного
жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1
без надання іншого.

У судовому засіданні позивачка та її
представник первісний позов
підтримали у повному обсязі та просили
його задовольнити, зустрічний позов не
визнали. Позивачка пояснила, що
розшукувала ОСОБА_2 з 2007 року. Про
смерть ОСОБА_2 дізналася тільки у
вересні 2013 року, а свідоцтво про смерть
вислали родичі з Білорусії в вересні 2014
року. Тільки тепер, коли отримала
свідоцтво про смерть може говорити що
рідний дядько ОСОБА_2 дійсно помер, а
раніше ходити в ЖЕК і заявляти про
смерть господаря квартири було
недоречно. До вересня 2013 року вважала,
що діє від імені ОСОБА_2 та усі проплати
робить від його імені. Свідки, сусіди,
які були в суді знали про те, що
господар квартири поселив у себе
племінницю з маленьким сином. Договори,
які приносили з ЖЕК підписувала саме
вона та працівники ЖЕК саме їй видавали
копію ордера на квартиру та довідки
Форма №3. Вважає, що проживає в квартирі
відкрито, добросовісно виконувала всі
обов'язки жителя квартири, всі питання,
які виникали стосовно квартири.
Практично тридцять років сплачувала за
квартиру, працюючи увесь свій труд
вкладала в благоустрій цієї
квартири.На даний час вона ніде не
зареєстрована, раніше була
зареєстрована у приватному будинку в м.
Києві, що належить її матері, яка під
час розгляду даної справи поверла, але
в будинку проживають діти її брати,
тому іншого житла крім спірної
квартири вона не має.

Представник позивачки просила суд
врахувати, що той факт, що
добросовісність мала місце при
передачі спірної квартири позивачці,
тобто на початковий момент, який
включається в повний строк давності
володіння, визначений законом. Разом з
тим, позивачка на протязі всього часу
володіння спірною квартирою була
впевнена, що на це майно не претендують
інші особи і вона отримала це майно з
підстав, достатніх для того, щоб мати
право власності на нього. Таким чином,
для визнання позивачки добросовісним
володільцем вважає достатнім, що вона
не набула майно злочинним шляхом чи
способом, який суперечить основам
правопорядку та моралі. Обставини
викладені в позовній заяві у їх
сукупності вказують на той факт, що
позивачка ОСОБА_1 набула права
власності на спірну квартиру за
набувальною давністю, оскільки має
місце сукупність трьох ознак володіння
за набувальною давністю:
добросовісність, безперервність та
тривалість володіння.

Представник третьої особи -
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації позовні
вимоги не визнала в повному обсязі,
просила суд відмовити в задоволенні
первісного позову, та задовольнити
зустрічний позов. Пояснила, що в
порушення вимог діючого законодавства
України, у спірній квартирі самовільно,
без будь-яких правовстановлюючих
документів проживають позивачка
ОСОБА_1 та її неповнолітня дочка ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що ОСОБА_1 не
надано суду доказів добросовісного
заволодіння квартирою, зокрема, як
встановлено судом і не заперечувалось
сторонами, спірна квартира не
приватизована, а отже її власником є
держава. Незнання позивачки за
первісним позовом про правовий статус
спірної квартири не впливає і не змінює
режим користування квартирою, що
належить до державного житлового фонду
і правовий режим користування якою
регулюється нормами статей 58, 61, 65
Житлового кодексу Української РСР.
Немає жодних підстав вважати, що ОСОБА_1
виконувала обов'язки власника жилого
приміщення по оплаті за
житлово-комунальні послуги та несла
тягар утримання майна, оскільки
нарахування по оплаті за надані
житлово-комунальні послуги
проводились на одну зареєстровану
особу - ОСОБА_2 Крім того,
безпідставними є посилання на
законність вселення в квартиру з тих
підстав, що дане право прямо
передбачено довіреністю, оскільки
довіреністю надано право лише на
безперешкодних вхід у квартиру. Від
самого наймача - ОСОБА_2 заяв про
вселення ОСОБА_1 у вквартиру не
подавалось.

Представник відповідача -
Київської міської ради у судовому
засіданні первісний позов не визнала у
повному обсязі та просила відмовити у
його задоволенні, оскільки у позивача
відсутні правові підстави набуття
права власності на спірне житлове
приміщення. Зустрічний позов просила
задовольнити, зазначила, що позивачка
ОСОБА_1 самовільно вселилася та
користується спірною житловою
квартирою, їй було відомо про
незаконність заволодіння чужим майном,
отже вона не може бути добросовісним
набувачем. Квартира, на яку позивачка
просить визнати право власності є
власністю територіальної громади
міста Києва та Деснянській районній в
місті Києві державній адміністрації не
було відомо про цю квартиру.

Представник третьої особи -
Комунального підприємства «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» Деснянського району
м. Києва просив суд відмовити в
задоволенні первісного позову, та
задовольнити зустрічний позов. Суду
пояснив, що право користування
житловим приміщенням АДРЕСА_1 було
надано громадянину ОСОБА_2 відповідно
до ордеру № Г 212626 від 19.02.1973 року.
Зазначеного громадянина було
зареєстровано у спірній квартирі.
Нарахування за спожиті
житлово-комунальні послуги по даний
час проводяться на одну особу.
Відповідно до інформації ЖЕК ОСОБА_2 з
заявами про вселення або реєстрацію
будь-яких осіб в квартиру АДРЕСА_1 не
звертався. Оригінал свідоцтва про
смерть ОСОБА_2 не надався та звернень
про зняття з реєстраційного обліку
ОСОБА_2 у зв'язку з його смертю не
надходило і до цих пір ОСОБА_2 не знятий
з реєстраційного обліку у спірній
квартирі.

Представник Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства «Житлорембудсервіс»
Деснянського району м. Києва в судове
засідання не з'явився, про розгляд
справи повідомлявся належним чином.
Суд вважає можливим розглянути справу
у відсутність представника третьої
особи.

Представник Служби у справах
дітей Деснянської районної у м.Києві
державної адміністрації в судове
засідання не з'явився, про розгляд
справи повідомлявся належним чином.
Суд вважає можливим розглянути справу
без присутності представника третьої
особи.

Свідок ОСОБА_4 (зі сторони позивачки за
основним позовом), допитаний в судовому
засіданні, пояснив, що знає позивачку
ОСОБА_1 давно, так, як мешкає по
сусідству. З ОСОБА_2 знайомий не був, про
те, що ОСОБА_1 мешкає в спірній квартирі
з дозволу ОСОБА_2 його повідомила сама
ОСОБА_1

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_5 (зі сторони
позивачки за основним позовом) пояснив,
що знає ОСОБА_1, оскільки проживає у
квартирі, сусідній зі спірною.
Позивачка з 1980 року з'явилася в спірній
квартирі. До цього часу в ній проживав
чоловік, який мабуть був воєнним. Коли
з'явилася ОСОБА_1 то чоловік пояснив, що
це його родичка і казав, що вона йому не
заважає. Всі тридцять років ОСОБА_1 та
її діти живуть в квартирі. Запитував у
ОСОБА_1 де господар квартири і вона
казала, що шукає його. Через родичів
позивачка дізналася, що ОСОБА_2 помер.

Свідок ОСОБА_6 (зі сторони позивачки за
основним позовом), допитана в судовому
засіданні, пояснила, що знає позивачку
ОСОБА_1 давно, знає її дітей і те, що вона
давно там проживає. Пам'ятає, що якийсь
молодий чоловік отримував цю квартиру.
Не знала, що ОСОБА_2 помер і куди взагалі
він зник. Зі слів ОСОБА_1 знає, що ОСОБА_2
помер. Вважає, що представники ЖЕКу
знали, що ОСОБА_1 проживає в квартирі.

Допитана судом свідок ОСОБА_7 (зі
сторони позивачки за основним позовом)
показала, що знає позивачку ОСОБА_1
давно, майже тридцять років. Також знає,
що господар квартири військовий, він
познайомив ОСОБА_1 з сусідами та
залишив її в квартирі як господаря.
Наталя весь час шукала ОСОБА_2, мабуть
писала листи з цього приводу. Приблизно
в 2013 році ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_2
помер.

Заслухавши пояснення позивача, її
представника, представника
відповідача, представників третіх
осіб, свідків, дослідивши матеріали
справи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до частини першої статті 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України, право власності є непорушним,
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини
першої ст. 3 ЦК України визначено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є неприпустимість
позбавлення права власності, крім
випадків, встановлених Конституцією
України та законом. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом. (ч.1 та 2 ст. 321 ЦК України).

Згідно статті 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Так, позови про визнання права
власності спрямовані на усунення
перешкод у здійсненні власником свого
права і виключення домагань на
приналежне власнику майно за допомогою
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності.

Судом встановлено, що квартира за
адресою: АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2, на
підставі ордеру № 212626 серія Г від 19.06.1973
року на одну особу. Квартира є
однокімнатною, жилою площею 18,62 кв.м
(а.с.5).

Відповідно до довіреності, яка
посвідчена державним нотаріусом
Десятої Київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_2, який
проживає за адресою: АДРЕСА_1
уповноважив громадянку ОСОБА_8
управляти житловою площею, що
знаходиться в його користуванні,
вносити квартирну плату, а також мати
вільний вхід до квартири. Довіреність
видана строком на один рік (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2, що
підтверджується даними свідоцтва про
смерть, виданого 01.06.1988 року
Грабовською сільською радою,
Гомельського району, Гомельської
області (а.с. 203)

Як вбачається з довідки Форма № 3
виданої ЖЄК № 302 від 11.03.2014 року за № 235,
на житловій площі у квартирі за
адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2
(а.с.129).

Відповідно до копії довідки ЖЕК № 302
від 11.03.2014 року нарахування за
житлово-комунальні послуги
проводились з 2002 року на одну особу -
ОСОБА_2 по даний час (тому, що з 1987 року
дані відсутні, програма сформована з
01.01.2002р.) та заборгованості за даною
адресою станом на 01.03.2014 року немає
(а.с.128).

До матеріалів справи позивачкою було
надано копії квитанцій, що
підтверджують факт оплати комунальних
послуг та користування спірною
квартирою.

03.03.2014 року працівниками ЖЕК № 302
складено акт обстеження квартири
АДРЕСА_1 щодо перевірки проживаючих та
на яких підставах вони займають
квартиру. З пояснень ОСОБА_1 вбачається,
що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1
згідно доручення ОСОБА_2 з 1986 року, який
є її дядьком. Разом з нею проживає її
дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2010 році
ОСОБА_1 звернулась з запитом про свого
дядька, відповідь одержала через 2 роки
з Мінського архіву республіки
Білорусь. При перевірці квартири
майстром ТД, пояснила, що є племінницею
ОСОБА_2, який незабаром має приїхати
(а.с.131).

Як вбачається з наданих пояснень
позивачки в судовому засіданні вона
вважає, що з 1987 року до 2013 року вона мала
право лише користувалася спірною
квартирою з певного дозволу ОСОБА_2 на
підставі виданої довіреності, а в 2013
році після отримання свідоцтва про
смерть ОСОБА_2 набула право власності
на спірну квартиру у зв'язку з
відкритим, безперервним, добросовісним
володінням майном.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 327 ЦК України, у
комунальній власності є майно, у тому
числі грошові кошти, яке належить
територіальній громаді. Управління
майном, що є у комунальній власності,
здійснюють безпосередньо
територіальна громада та утворені нею
органи місцевого самоврядування.

У судовому засіданні встановлено, що
позивач фактично проживає у квартирі,
яка є комунальною власністю
територіальної громади міста Києва.

Як пояснила у судовому засіданні
представник Київської міської ради,
територіальна громада м. Києва є
власником спірного майна і їм взагалі
не було відомо про те, що відсутній
наймач даної квартири.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону бо на
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації. Особа, яка заявляє про
давність володіння, може приєднати до
часу свого володіння увесь час,
протягом якого цим майном володіла
особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є.

Тобто, об'єктом набуття права власності
за набувальною давністю на підставі
ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами
виникнення права власності за давністю
володіння є: відкритість,
безперервність, тривалість та
добросовісність володіння.
Відкритість володіння означає, що
особа не приховує свого статусу від
інших осіб, не приховує факту, що вона
не є власником майна, але володіє і
користується таким майном як власник.
Тривалість володіння означає, що для
виникнення права власності на нерухоме
майно особа повинна ним проволодіти
протягом 10 років. Фактичне володіння
вважається правомірним, якщо інше не
випливає з закону або не встановлено
рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Виходячи зі змісту 344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст.
60 ЦПК України повинен довести позивач
є: законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

У п. 9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав"
роз'яснено, що відповідно до частини
першої статті 344 ЦК особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності.

За приписами п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
статті 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний кодекс України набрав
чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим
стаття 344 цього Кодексу може
застосовуватися до правовідносин, які
виникли після 1 січня 2001 року. Отже,
визнання судом права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
може мати місце не раніше 1 січня 2011
року.

При цьому суди мають виходити з того, що
коли строк давнісного володіння
почався раніше 1 січня 2001 року, то
достроку, який дає право на набуття
права власності за набувальною
давністю, зараховується лише строк з 1
січня 2001 року. Разом із тим, якщо
перебіг строку володіння за давністю
почався після цієї дати, то до строку
набувальної давності цей період
зараховується повністю.

Предметом спору є визнання за ОСОБА_1
права власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, вказуючи на те, що згідно
ордеру № Г 212626 від 11.06.1973 року спірну
квартиру отримано її дядьком ОСОБА_2 Як
вказує позивач - з моменту видачі
довіреності на користування та
проживання в квартирі, а саме з 1987 року
і до часу звернення з даним позовом до
суду вона відкрито, безперервно,
добросовісно володіє та користується
спірною квартирою, самостійно несе
витрати на житлово-комунальні послуги,
що на її думку, є підставою для визнання
за нею права власності на квартиру за
набувальною давністю.

З вказаними доводами позивача суд
погодитись не може виходячи з
наступного.

Як визначено в ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи (ч.1 ст. 64 ЦПК України).

В ході розгляду даної справи позивачем
до суду було надано довіреність від
08.10.1987 року, яка видана ОСОБА_2 на ім'я
ОСОБА_8, якою довіритель уповноважив
позивачку управляти житловою площею,
яка перебуває в його користуванні,
вносити квартирну плату, а також мати
вільний вхід до квартири. Довіреність
видана строком на один рік.
Проаналізувавши зміст даної
довіреності, яка припинила свою дію
05.05.1988 року у зв'язку зі смертю ОСОБА_2 на
підставі ст. 69 ЦК Української РСР, який
діяв на той час, необхідно відмітити, що
якщо і виходити з того, що ОСОБА_2 у
жовтні 1987 року дозволив позивачці мати
вільний вхід до вказаної квартири - не є
доказом його згоди на її проживання у
даній квартирі та сам довіритель
зазначає, що вказане право він надає на
квартиру, що знаходиться в його
користуванні, та таке право він видав
лише на один рік, що повністю
спростовує твердження позивачки про
те, що вона вважала, що квартира
перебуває у власності ОСОБА_2, а тому
ніяких правових підстав вважати, що
майно було передано їй власником у
постійне володіння та користування
немає.

Підтвердженням відкритості
користування позивачем спірною
квартирою можливо вважати лише період
коли позивач повідомила відповідача
про те, що наймач квартири, в якій вона
проживає - помер, оскільки до цього
часу, а ні треті особи, а ні Київська
міська рада не знали та не могли знати
про смерть наймача квартири, так як
надіслані на його імя та адресу
квитанції про оплату комунальних
послуг вчасно оплачувались, що
виключало можливість підозрювати
відсутність наймача квартири.

Також позивачкою не надано до суду
документальних доказів на
підтвердження того, що вона протягом
1978-2013 років повідомляла власника
квартири, про своє проживання в
квартирі, ставила питання перед
відповідними, уповноваженими на те
органами про своє проживання та
проживання членів своєї родини у
спірній квартирі і їй в цьому було
відмовлено. А надані платіжні
документи про оплату комунальних
послуг, типовий договір про
користування електричною енергією,
договір про надання
телекомунікаційних послуг не є
документами, які б свідчили про те, що
позивач несла тягар утримання майна в
розумінні ст. 322 ЦК України, а лише
підтверджують те, що позивачка та її
дочка отримували житлово-комунальні
послуги, які використовували для
задоволення власних потреб, і за які, у
відповідності до норм діючого
законодавства України, повинні були
сплачувати. Пояснення свідків,
допитаних в судовому засіданні також
підтверджують ту обставину, що
позивачка протягом тривалого часу
проживала та користувалась спірною
квартирою. Однак жоден з них не
підтвердив обставину того, що ОСОБА_1
повідомляла житлово-експлуатаційну
організацію, на обслуговуванні якої
знаходиться будинок, про своє
проживання у спірній квартирі, що також
свідчить про відсутність у позивачки,
попри безперервного володіння спірною
квартирою, обов'язкової ознаки підстав
набуття права власності за набувальною
давністю, а саме - ознаки відкритого та
добросовісного володіння спірною
квартирою.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи
докази в їх сукупності, керуючись
положеннями діючого законодавства
України, ураховуючи вищенаведені
роз'яснення Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ „Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав" від 07.02.2014 року № 5, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для визнання за позивачкою
права власності за набувальною
давністю на спірну квартиру оскільки
судом не встановлено ознак відкритості
та добросовісності володіння ОСОБА_1
спірною квартирою, а тому підстави для
набуття за нею права власності в
порядку ст. 344 ЦК України за набувальною
давністю відсутні, що є підставою для
відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1, що
заявлені у справі.

В той же час суд вважає обґрунтованими
вимоги Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації за зустрічним
позовом щодо виселення відповідачки
ОСОБА_1 розом з неповнолітньою дочкою
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з безпідставно
займного жилого приміщення, виходячи з
наступного.

За нормами статті 9 ЖК Української РСР,
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підставі в
порядку, передбачених законом. Житлові
права охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР,
на підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 61 ЖК Української РСР,
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем - житлово-експлуатаційною
організацією (а в разі її відсутності -
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української
РСР, виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР,
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання
іншого приміщення.

Самоправно зайнятим вважається
приміщення, в якому мешкає особа без
відповідного рішення про надання їй
цього приміщення та відповідно ордера
на житлове приміщення. Такими, що
самоправно зайняли жиле приміщення,
вважаються особи, які вселилися в нього
самовільно без будь-яких підстав або
незважаючи на заборону про вселення.
Виселення цих осіб пов'язано з
відсутністю у них будь-яких підстав для
зайняття жилої площі.

Відповідачка за зустрічним позовом
ОСОБА_1 та її представник під час
судового розгляду справи, не надали
суду жодних належних та допустимих
доказів наявності права ОСОБА_1 та її
неповнолітньої доньки на проживання та
взагалі перебування у даній квартирі,
зокрема після припинення дії
довіреності від імені ОСОБА_2 та в
даному випадку, суд констатує
відсутність у ОСОБА_1 права власності
на квартиру та право на проживання в
ній. Довготривалість користування
самовільно зайнятим жилим приміщенням
також не надає особі будь-яких прав на
нього.

За наведених вище обставин і доказів
суд приходить до висновку, що
зустрічний позов обгрунтований і
підлягає до задоволення.

Так, відповідно до положень ст.ст. 317, 319,
321 ЦК України, власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК
України, суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З огляду на викладене, суд вважає
обґрунтованими та законними вимоги
позивача за зустрічним позовом про
виселення відповідачки ОСОБА_1 разом з
неповнолітньою дочкою ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з безпідставно займаного
жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
без надання іншого, при цьому суд
враховує, що ОСОБА_1 не позбавлена права
на спадкування житла в м. Києві після
смерті її матері.

Оскільки суд задовольняє зустрічні
позовні вимоги Деснянської районної в
місті Києві державної адміністрації,
то відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України
стягує з ОСОБА_1, витрати по сплаті
судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст.ст. 3, 317, 319, 321,
327, 328, 391, 392 Цивільного Кодексу України,
Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ „Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав" від 07.02.2014 року № 5, ст.ст.
11, 15, 57, 60, 61, 64, 88, 208, 209, 212-215, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, ст.ст.
9, 58, 61, 109, 116 ЖК Української РСР, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя
особа: Деснянська районна в місті Києві
державна адміністрація, про визнання
права власності на квартиру за
набувальною давністю - відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації до ОСОБА_1,
треті особи: Київська міська рада,
комунальне підприємство по утриманню
житлового господарства
"Житлорембудсервіс" Деснянського
району м. Києва, комунальне
підприємство "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району м. Києва, служба у
справах дітей Деснянської районної в
місті Києві державної адміністрації,
про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 разом з неповнолітньою
дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації понесені
судові витрати - 243,60 грн. сплаченого
судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
Деснянський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами, які брали участь в справі та
не були присутні під час його
проголошення - протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Повний текст рішення
виготовлено 28.10.2014 року.

Суддя:
Н.Г. Таран