У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 11 вересня 2014
року
м. Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та
визнання права власності на частку
квартири та за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права
власності та усунення перешкод в
користуванні власністю, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
11 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 02 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_5, мотивуючи свої вимоги тим, що 20
липня 2011 року між сторонами був
зареєстрований шлюб, під час якого у
них народилась донька - ОСОБА_6

04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 позичила у
ОСОБА_7 кошти в сумі 20 000 доларів США з
метою придбання власного житла.

Того ж дня приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 було посвідчено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В подальшому позивач позичила у ОСОБА_7
грошові кошти в сумі 40 000 грн для
придбання будівельних матеріалів та
ремонт вказаної квартири.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 28 серпня 2013
року стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_7 кошти в сумі 199 860 грн.

З огляду на вартість квартири - 320 000 грн,
а також з урахуванням суми, яку вона
позичила та витратила на спірну
квартиру в розмірі 199 860 грн, її частка у
квартирі становить: 320 000 грн = 100% , 199 860
грн = 62%, або 62/100 частки.

Зазначала, що частка у спірній
квартирі, яка в грошовому еквіваленті
становить 120 140 грн, у відсотковому - 38 %,
38/100, є спільною сумісною власністю,
оскільки зазначену частину коштів на
придбання спірного майна внесено
подружжям з коштів, які були подаровані
їм на весілля.

Враховуючи наведене, просила розірвати
шлюб між нею та ОСОБА_5, залишити
малолітню доньку проживати з нею,
визнати за нею право власності на 81/100
частину квартири, за ОСОБА_5 - 19/100
частин.

ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним
позовом, в якому просив визнати право
власності за кожним з подружжя по Ѕ
частці квартири за кожним, зобов'язати
ОСОБА_4 не чинити перешкоди в
користуванні зазначеною квартирою
шляхом його вселення та надання ключів
від неї.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
спірне жиле приміщення складається з
однієї кімнати, загальною площею 40,4 кв.
м, житловою площею 17,9 кв. м, є спільною
сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
тому їх частки в зазначеному майні є
рівними.

Посилався на те, що з 2013 року він не
проживає в спірній квартирі, оскільки
ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні
нею - змінила замки та не впускає в
квартиру.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 11 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 02 червня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, укладений 20 липня 2011 року у
виконавчому комітеті
Великомежирицької сільської ради
Корецького району Рівненської області,
про що зроблено актовий запис № 6.

Малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
залишено проживати з матір'ю ОСОБА_4

Прізвище ОСОБА_4 змінено на дошлюбне -
ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
81/100 частку квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
19/100 часток спірної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_5
перешкоди в користуванні спільною
квартирою шляхом його вселення та
надання ОСОБА_4 ключа від вказаного
жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати частково рішення судів
попередніх інстанцій, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права і неправильним застосуванням
норм матеріального права, та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог в
частині визначення часток у майні, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а саме: квартири
АДРЕСА_1.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
первісного позову та часткове
задоволення зустрічного позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
обґрунтованості вимог ОСОБА_4 та
доведеності нею в передбаченому
законом порядку права власності на
частку спірної квартири - 81 % з
урахуванням боргового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками.

ОСОБА_5 визнав, що ОСОБА_4 позичила 20 000
доларів США у ОСОБА_7 та те, що її частка
у квартирі є більшою. Проте доводи про
те, що ним надано грошові кошти в сумі 13
000 доларів США на придбання спірного
майна не заслуговують на увагу,
оскільки зазначене нічим не
підтверджено.

Інші доводи про необґрунтованість
рішень спростовуються матеріалами
справи і не дають підстав вважати, що
судами при розгляді даної справи
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як
підстави для скасування рішень.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у
справі докази, правильно встановивши
характер правовідносин та вірно
застосувавши норми матеріального
права, суди попередніх інстанцій з
урахуванням встановлених обставин
справи обґрунтовано дійшли висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не вправі
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в
рішенні чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
а тому доводи касаційної скарги в цій
частині також не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржувані рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 11 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 02 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова