Ухвала

іменем україни

23 квітня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання фіктивним
розірвання шлюбу, визнання договору
дарування та заповіту недійсними, за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - Малиновський РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області,
про визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом, виселення та
зняття з реєстраційного обліку, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
16 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5
про визнання фіктивним розірвання
шлюбу, визнання договору дарування та
заповіту недійсними. На обґрунтування
позову зазначали, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
постійно проживають у квартирі
АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3, але
пізніше була відчужена на підставі
договору дарування на користь ОСОБА_6

На час укладення оспорюваного договору
дарування неповнолітній ОСОБА_4 у
зв'язку із втратою батьків за рішенням
органу опіки та піклування
Іллічівської райдержадміністрації м.
Одеси знаходився на піклуванні ОСОБА_3,
яка є його бабусею. В грудні 2002 року
колишній власник квартири ОСОБА_6,
посилаючись на виняткові обставини
боргових зобов'язань, які є
небезпечними для його життя та
здоров'я, звернувся до ОСОБА_3 з
проханням оформити без реальних
правових наслідків на нетривалий час
договір дарування належної їй квартири
за вказаною адресою. ОСОБА_3 надала
згоду на укладення удаваної угоди та
без намірів досягнути будь-яких
правових наслідків підписала у
нотаріальній конторі договір
дарування належної їй квартири за
вказаною адресою. Після оформлення
договору сторони не вчиняли жодних дій,
які б свідчили про виконання договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Як позивачці стало відомо пізніше, за
своє життя ОСОБА_6 склав заповіт, яким
заповів усе належне йому майно своєму
племінникові ОСОБА_5 З огляду на
зазначене, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили
суд поновити строк позовної давності
та визнати недійсними договір
дарування квартири АДРЕСА_1 та
вищезазначений заповіт.

У грудні 2008 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання права власності на
спірну квартиру в порядку спадкування
за заповітом, виселення ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 та зняття останніх з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1. На обґрунтування позову
ОСОБА_5 посилався на те, що спірна
квартира первинно належала на праві
приватної власності не ОСОБА_3, а ОСОБА_6
У 2000 році з метою отримання квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_6. уклав з ОСОБА_3 договір
дарування належної йому квартири.
Отримавши у власність квартиру по
вулиці Михайлівській, ОСОБА_6 продав
вказану квартиру, а частину отриманих
грошей у розмірі 22 000 грн передав ОСОБА_3
Отримавши гроші, ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_6
договір дарування квартири АДРЕСА_1 та
зобов'язалася знятися з реєстрації за
даною адресою, однак зобов'язання в
добровільному порядку не виконала та
продовжує проживати в спірній
квартирі. 24 вересня 2004 року
ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповів усе
належне йому майно ОСОБА_5, який у
встановленому законом порядку
звернувся до нотаріальної контори про
прийняття спадщини, проте до
теперішнього часу питання про
спадкування не вирішено. Після смерті в
2006 році ОСОБА_6 у спірну квартиру
вселився ОСОБА_4, який проживає в ній по
теперішній час.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 19 грудня 2012
року у задоволенні позову ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 та зустрічного позову
ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 16
квітня 2013 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково,
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
договору дарування та заповіту
недійсним скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено
частково.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, оформлений 24 грудня
2002 року державним нотаріусом П'ятої
одеської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6, яким
він заповів усе належне йому
майно ОСОБА_5, який був посвідчений
24 вересня 2004 року приватним
нотаріусом Одеського нотаріального
округу ОСОБА_9

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

В частині відмови у задоволенні
зустрічного позову рішення суду не
оскаржувалося.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заявлених
позовів, суд першої інстанції виходив з
відсутності правових підстав вважати
права позивачів за основним та
зустрічним позовом порушеними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про визнання договору дарування та
заповіту недійсними та ухвалюючи в цій
частині нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог,
апеляційний суд виходив із того, що
проведеною у справі комісійною
посмертною судово-психіатричною
експертизою встановлено, що ОСОБА_6,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними у період укладання
договору дарування, оформлення
заповіту, а також у період розірвання
шлюбу з ОСОБА_3

Проте такий висновок судом апеляційної
інстанції зроблено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.
Суд належним чином не перевірив
доводів апеляційної скарги; не
перевірив законність і
обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення; не навів
достатніх мотивів ухваленого ним
рішення; не зазначив обставини, якими б
підтверджувались доводи апеляційної
скарги.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що на підставі свідоцтва
про право власності на житло від 20
лютого 1995 року, квартира АДРЕСА_1
первинно належала ОСОБА_6

14 березня 1998 року ОСОБА_6 уклав шлюб із
ОСОБА_3 19 серпня 1998 року зазначений шлюб
було розірвано за спільною заявою
подружжя.

В 2000 році ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_3 договір
дарування належної йому квартири
АДРЕСА_1.

30 листопада 2002 року ОСОБА_6 продав
отриману ним по вулиці Михайлівській
квартиру та частину отриманих від її
продажу коштів в сумі 22 000 грн передав
ОСОБА_3, після чого знов зареєструвався
у квартирі АДРЕСА_1.

24 грудня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
було укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу, відповідно до умов якого ОСОБА_3
подарувала ОСОБА_6 спірну квартиру.

Факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_6
грошових коштів у розмірі 22 000 грн був
засвідчений розпискою від 16 травня 2003
року, яка містить підписи обох сторін.

Згідно заповіту від 24 вересня 2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу, ОСОБА_6 заповів усе своє майно,
що належатиме йому на момент смерті,
ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після смерті
ОСОБА_6 відкрилася спадщина
щодо його майна у вигляді спірної
квартири та банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 як на підставу своїх вимог
про визнання недійсними договору
дарування та заповіту посилалися на те,
що зазначені угоди були укладені
ОСОБА_6 у такому стані, коли він не міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 р.), чинною на час
укладення договору дарування, угода,
укладена громадянином, хоч і
дієздатним, але який в момент її
укладення перебував у такому стані,
коли він не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними, може бути
визнана судом недійсною за позовом
цього громадянина.

Згідно з ч.1 ст. 225 ЦК України, чинною на
час складання ОСОБА_6 заповіту,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 року правила
Цивільного кодексу України про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у справі, є підставою
для відмови у задоволенні позову.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5
заявив про застосування наслідків
спливу строку позовної давності (т. 2
а.с. 9).

Вирішуючи справу, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК
України зазначених вимог закону не
врахував, неповно встановив фактичні
обставини справи, не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню до цих правовідносин; не
з'ясував та в рішенні не мотивував в
чому полягає порушення права позивачів
укладенням ОСОБА_6 договору дарування і
заповіту та чи є позивачі тими особами,
яким надано право на оспорювання цих
угод з підстав, передбачених ч. 1 ст. 55 ЦК
УРСР (в редакції 1963 р.) та ч.1 ст. 225 ЦК
України; належним чином не перевірив
заяву ОСОБА_5 щодо застосування
наслідків спливу строку позовної
давності і дійшов передчасного
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в цій частині.
Крім того, визнаючи недійсним заповіт
ОСОБА_6, яким останній заповів усе
належне йому майно ОСОБА_5, суд не
врахував, що до складу спадщини крім
спірної квартири, входить й інше майно.

З огляду на зазначене, рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає
вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору. За
таких обставин колегія суддів вважає,
що апеляційний суд не виконав своїх
обов'язків, визначених законом, а тому
рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий апеляційний
розгляд відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 16 квітня 2013 року в частині
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору дарування та
заповіту недійсними скасувати, справу
в цій частині передати на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П.
Дербенцева С.О. КарпенкоСудді:В.І.
Амелін