рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 травня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Матяш Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Білгород-Дністровський цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до МП
«Сальве», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права користування та усунення
перешкод та за позовом МП «Сальве» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права
користування та зобов'язання не чинити
перешкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до відповідачів та просять суд:

- визнати за ОСОБА_1 право користування
та володіння коридором загального
користування № 9, в будівлі літ. «А», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_2 право користування
та володіння коридором загального
користування № 9, в будівлі літ. «А», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_3 надати доступ та не
чинити перешкод у доступі до коридору
загального користування № 9, в будівлі
літ. «А», що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та передати ключі від
парадного входу до будівлі літ. «А»
ОСОБА_1;

- зобов'язати ОСОБА_3 надати доступ та не
чинити перешкод у доступі до коридору
загального користування № 9, в будівлі
літ. «А», що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та передати ключі від
парадного входу до будівлі літ. «А»
ОСОБА_2;

- зобов'язати Мале підприємство
«Сальве» надати доступ та не чинити
перешкод у доступі до коридору
загального користування № 9 в будівлі
літ. «А», що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та передати ключі від
парадного входу до будівлі літ «А»
ОСОБА_1;

- зобов'язати Мале підприємство
«Сальве» надати доступ та не чинити
перешкод у доступі до коридору
загального користування № 9 в будівлі
літ. «А», що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та передати ключі від
парадного входу до будівлі літ «А»
ОСОБА_2;

- визнати дії ОСОБА_4 щодо здійснення
продажу меблів у коридорі загального
користування № 9 в будівлі літ. «А», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
неправомірними;

- заборонити ОСОБА_4 здійснювати продаж
меблів у коридорі загального
користування № 9 в будівлі літ. «А», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати дії Малого підприємства
«Сальве» щодо недопуску ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у коридор загального
користування № 9 в будівлі літ. «А», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
неправомірними;

- визнати дії ОСОБА_3 щодо недопуску
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у коридор загального
користування № 9 в будівлі літ. «А», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
неправомірними;

- стягнути в солідарному порядку з
Малого підприємства «Сальве», ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 збитки у
вигляді упущеної вигоди у розмірі 36
000 (тридцять шість тисяч) гривень;

- зобов'язати МП «Сальве» усунути
перешкоди в користуванні коридором
загального користування № 19 шляхом
надання доступу до зазначеного
коридору та приведення його у
відповідність до плану 1-го поверху
приміщення літ. «А» в будівлі,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та
влаштування дверей до сходової клітки
№ 16 з метою забезпечення можливості
вільного проходу з приміщень № № 39, 40
по коридору № 19 до проходу до сходової
клітки № 16;

- судові витрати покласти на
відповідачів.

При цьому, позивачі обґрунтовують свої
вимоги тим, що коридор загального
користування № 9, що знаходиться в
будівлі літ «А» за адресою: АДРЕСА_1,
перебуває у володінні та користуванні
співвласників - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
та МП «Сальве». Однак, співвласниками
приміщення № 9, МП «Сальве» в особі
директора ОСОБА_5, та його донькою
ОСОБА_3, з метою заволодіння
приміщенням загального користування №
9, задля здійснення господарської
діяльності (торгівлі меблями) у
вказаному приміщенні, було перекрито
доступ до єдиного приміщення через яке
можливо потрапити до будівлі по
АДРЕСА_1. Вказаними неправомірними
діями вони перешкоджають іншим
співвласникам, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
користуванні належними їм на праві
власності приміщеннями, а також
коридором загального користування № 9,
що зумовило звернення до суду з позовом
про усунення перешкод у користуванні
коридором загального користування,
зокрема, шляхом надання вільного
доступу до приміщення.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що 16 квітня
2013 року між ним та ФОП ОСОБА_6 було
укладено договір оренди нежилого
приміщення № 16/04 з орендною платою у
розмірі 6000 гривень на місяць та строком
на шість місяців, а саме з 16.04.2013 року до
16.10.2013 року. Однак, через протиправні
дії відповідачів ОСОБА_1 не зміг
передати приміщення, як то було
передбачено умовами договору, в
результаті чого договір був розірваний
в односторонньому порядку. Таким
чином, ОСОБА_1 не було отримано
прибуток, а саме орендну плату,
передбачену договором оренди, у
розмірі 36 000 (тридцять шість тисяч)
гривень, через те що він не передав
приміщення в оренду, при цьому він
неодноразово звертався до
відповідачів з вимогою надати йому
можливість вільно користуватися своєю
власністю, звільнити прохід до своїх
приміщень. Тому, посилаючись на ст.. 22 ЦК
України, ОСОБА_1 просить стягнути з
відповідачів на його користь збитки у
вигляді упущеної вигоди у розмірі 36
000 грн.

МП «Сальве» також звернулось до суду з
позовними вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_2
та просять суд:

- визнати за МП «Сальве» право
користування та володіння коридором
загального користування № 9 загальною
площею 41,8 кв.м., приміщення №3 загальною
площею 15,4 кв.м., приміщення №4 загальною
площею 7,5 кв.м., приміщення № 16,
загальною площею 15,4 кв.м., приміщенням
№ 21 загальною площею 15,4 кв.м.,
приміщенням № 36 загальною площею 15,4
кв.м., приміщення № 41 загальною площею
10,4 кв.м., які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_1 усунути
перешкоди МП «Сальве» у користуванні
шляхом надання доступу до коридору
загального користування №9 загальною
площею 41,8 кв.м., приміщенням №3
загальною площею 15,4 кв.м., приміщенням
№ 16 загальною площею 15,4 кв.м.,
приміщенням № 21 загальною площею 15,4
кв.м., приміщенням № 36 загальною площею
15,4 кв.м., приміщенням № 41 загальною
площею 10,4 кв.м. та передати МП «Сальве»
ключі від входу у приміщення №3 та № 16
по АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_2 усунути
перешкоди МП «Сальве» у користуванні
приміщенням, шляхом надання доступу до
приміщення № 4 загальною площею 7,5 кв.м.
та приміщенням №3 загальною площею 15,4
кв.м. та передати МП «Сальве» ключі від
входу у приміщення №3;

- визнати дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2
неправомірними;

- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
солідарно на користь МП «Сальве»
витрати по сплаті судового збору та
витрати на правову допомогу.

В обґрунтуванні своїх вимог МП
«Сальве» посилається на те, що ОСОБА_1
не належить право користування
коридором № 9, оскільки це не вказано в
його правовстановлюючих документах.
Крім того, МП «Сальве» зазначає, що
ОСОБА_1 в 2007 року придбав приміщення на
першому поверсі, а нещодавно, без згоди
інших співвласників та всупереч їх
інтересам, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали
самостійно користуватися вказаними
приміщеннями загального користування,
ОСОБА_1 перекрив до них доступ,
встановив замки, проводить самовільну
реконструкцію, тим самим порушує право
користування МП «Сальве».

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представником якого є
ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився,
про час та місце слухання справи
сповіщався. У минулих судових
засіданнях представник ОСОБА_1
підтримував свої уточненні вимоги та
заперечував проти позовних вимог МП
«Сальве».

Представник МП «Сальве» у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 та просив задовольнити заявлені
ними вимоги.

ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала
позовні вимоги МП «Сальве» та просила
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилась,
про час та місце слухання справи
сповіщалась.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши всі представлені
сторонами докази, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги сторін не можуть бути
задоволенні з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що
співвласниками двоповерхової будівлі
літ. «А», розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (32/100 частин на
підставі договору купівлі-продажу BEI №
836783 від 20.12.2006 року, реєстровий № 6262, 8/100
частин на підставі договору
купівлі-продажу ВКА № 019919 від 11.10.2007
року, реєстровий № 4141, 19/100 частин на
підставі Свідоцтва про право на
спадщину ААР № 267341 від 26.02.1999 року,
реєстровий № 3-683), ОСОБА_2 8/100 частин на
підставі договору купівлі-продажу ВКС
№ 651067 від 04.03.2008 року, реєстровий № 971,
9/100 частин на підставі договору
купівлі-продажу ВКС № 651066 від 04.03.2008
року, реєстровий № 966), МП «Сальве» (18/100
частин на підставі договору
купівлі-продажу серії ВАС №695008, ВАС
№695009 від 19.12.2002 року, реєстровий № 4881),
ОСОБА_3 (4/100 частин на підставі договору
дарування частини будівлі ВКЕ №572882 від
25.09.2008 року, реєстровий № 2958).

Довідкою КП «Білгород-Дністровське
БТІ» № 532 від 28.02.2012 року, рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 2804.2011 року № 2-398/11 та рішенням
апеляційного суду Одеської області від
24.01.2012 року підтверджується той факт, що
коридор № 9 зазначеної будівлі по
АДРЕСА_1 перебуває у спільному
користуванні всіх співвласників. Таким
чином, спростовуються твердження МП
«Сальве» та ОСОБА_3 стосовно того, що
ОСОБА_1 не має право користуватися
коридором № 9, так як це не зазначено в
його правовстановлюючих документах,
оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право
користуватися коридором № 9 з моменту
придбання ними приміщень в даній
будівлі.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ,
у яких беруть участь ті самі особи
або особа, щодо якої встановлені ці
обставини.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та МП «Сальве» про визнання за
ними права користування коридором № 9
та іншими належними їм приміщеннями,
суперечать один одному, а їх
задоволення не призведе до якихось
змін обставин, оскільки коридор № 9 й
так знаходиться в загальному
користуванні співвласників, та для
сторін не існує суттєвих перешкод в
користуванні своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Тобто, відповідно до статті 391 ЦК
України, власник у цьому випадку має
право вимагати захисту свого права і
від особи, яка перешкоджає його
користуванню та розпорядженню своїм
майном пред'явленням «негаторного»
позову.

Відповідачем «негаторного» позову
є лише та особа, яка перешкоджає
позивачеві у здійсненні його законного
права користування чи розпорядження
річчю. Умовою подання негаторного
позову є триваючий характер
правопорушення і наявність його в
момент подання позову. Так, у п. 7
інформайційного листа ВАСУ «Про деякі
приписи законодавства, яке регулює
питання, пов'язані із здійсненням права
власності та його захистом» від 31.01.2001
р. зазначається, що для подання
негаторного позову не вимагається, щоб
перешкоди до здійснення права
користування й розпорядження були
результатом винних дій відповідача чи
спричиняли збитки, достатньо, щоб такі
дії (бездіяльність) об'єктивно
порушували права власника і були
протиправними. Однак, під час розгляду
справи, первісні позивачі не надали
суду належні та достовірні докази того,
що МП «Сальве» та ОСОБА_3 порушують їх
права власників щодо користування
своїм майном.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог.

До того ж, підставою негаторного позову
слугують факти, що підтверджують дії
відповідача у створенні позивачеві
перешкод щодо здійснення ним
правомочностей користування та
розпорядження майном. Для
розгляду справи необхідне встановити
факт об'єктивно існуючих перешкод у
здійсненні власником своїх
правомочностей. Таким чином, право
власності як абсолютне право має
захищатися лише при доведенні самого
факту порушення. Разом з тим, в ході
судового розгляду сторонами
зазначалось, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають
вільний доступ до належних їм
приміщень та в будь-який час можуть
пройти до них, матеріалами справи такі
обставини не спростовуються.

Відповідно до роз'яснень п.11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18.12.2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі», оскільки
правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, то суд
повинен встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це. Тому,
суд вважає необґрунтованими
твердження первісних позивачів про те,
що відповідачі, під час здійснення
господарської діяльності, порушують
майнові права ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому
не можуть бути задоволені вимоги щодо
зобов'язання відповідачів надати
доступ та усунути перешкоди у
користуванні коридором № 9. До таких
саме висновків суд приходить при
розгляді вимоги МП «Сальве» про
зобов'язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути
перешкоди у користуванні шляхом
надання доступу до коридору загального
користування №9, приміщення №3, 16, 21, 36,
41. Суд не приймає до уваги та не вважає
за належні докази численні листування
та скарги сторін на дії один
одного до контролюючих та
правоохоронних органів, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
цивільний спір між сторонами
супроводжується міжособистим
конфліктом та взаємною неприязню.

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ
«Про судове рішення у цивільній
справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення
суду як найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержуватись вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (ч.1 ст. 213 ЦПК).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2
про визнання дій відповідачів
неправомірними, та таких самих вимог МП
«Сальве» про визнання неправомірними
дій первісних позивачів, суд не може їх
задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Тобто, у порядку цивільного
судочинства суд розглядає справи
пов'язанні з порушенням прав, свобод чи
інтересів, та застосовує способи
захисту цих прав вказаних в ст. 16 ЦК
України, серед яких відсутній таких
спосіб захисту та відновлення права як
«визнання дій неправомірними».

Виходячи з наведеного, суд вважає, що
вимога про визнання дій особи
неправомірними не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 320 ЦК України
власник має право використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом. Законом можуть
бути встановлені умови використання
власником свого майна для здійснення
підприємницької діяльності.

Оскільки ЦК закріплює принципи свободи
власника у здійсненні права власності
(ст. 319), то відповідно він має право
також на використання свого майна в
підприємницькій діяльності, не
забороненій законом. Цей висновок
ґрунтується також на положенні ст. 42
Конституції України, згідно з якою
кожен має право на підприємницьку
діяльність. Законом можуть бути
встановлені випадки обмежень у
використанні власником майна для
підприємницької діяльності. Однак, суд
не вбачає обґрунтованих та достатніх
підстав для задоволення позовної
вимоги про заборону ОСОБА_4 здійснювати
продаж меблів у коридорі загального
користування № 9, оскільки не відомо чи
дійсно ОСОБА_4 займається там
підприємницькою діяльністю, що заважає
ОСОБА_1 та порушує його майнові права.

Згідно зі ст. 22 Цивільного Кодексу
України особа, якій завдано збитків
у результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування. До
складу шкоди також включаються доходи,
які особа могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене (упущена вигода).

Упущеною вигодою є ті витрати, яких
зазнала особа внаслідок порушення
цивільного права та інтересу, тобто ті
доходи, які особа, яка зазнала
посягання, могла б отримати у разі
відсутності порушення цивільного
права чи протиправного посягання. При
цьому при обчисленні розміру упущеної
вигоди першочергове значення має
визначення достовірності (реальності)
тих доходів, які потерпіла особа
передбачала отримати за звичайних умов
цивільного обороту.

Таким чином, дослідивши всі обставини
пов'язані з укладенням ОСОБА_1 з ФОП
ОСОБА_6 договору оренди приміщення
строком на шість місяців з оплатою 6000
гривень на місяць, суд приходить до
таких висновків.

Договір оренди нежилого приміщення №
16/04, який, за поясненнями позивача, був
спрямований на настання реальних
обставин, укладався між ОСОБА_1 та ФОП
ОСОБА_6 16.04.2013 року. На той час між
сторонами по справі вже існували
непорозуміння та конфлікти щодо
користування спільними приміщеннями
та будинком АДРЕСА_1 в цілому. До того ж,
дана цивільна справа з вимогами про
усунення перешкод та зобов'язання не
чинити їх знаходиться на розгляду суду
з січня 2013 року. За таких обставин, у
суду є сумніви щодо правдивості
наголошень ОСОБА_1 про те, що
відповідачі своїми діями, а саме
заміною дверей та встановленням
перешкод у вільному доступу до
приміщень призвели до понесення ОСОБА_1
збитків у вигляді упущеної вигоди в
розмірі 36000 гривень. Крім того,
можливість використати відшкодування
збитків як засіб захисту порушених
прав виникає

у фізичних та юридичних осіб з самого
факту невиконання обов'язку, порушення
цивільних прав, натомість ОСОБА_1
укладав договір оренди в момент коли
вже існував конфлікт з відповідачами.

Відносно показань свідка ОСОБА_6, суд
вважає за необхідне відзначити таке.
Відповідачі за первісним позовом
стверджували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6
знаходяться в родинних відносинах,
протилежне позивачем не доведено та
враховуючи вищевикладене,
виключається можливість прийняття до
уваги показань ОСОБА_6, наданих в якості
свідка, оскільки її показання не можуть
сприйматися судом як об'єктивні та
неупереджені. До того ж, жодних
допустимих доказів на підтвердження
того, що позивач міг отримати за
вищевказаний період суму доходів у
розмірі 36000 грн., до суду надано не було.
Це кореспондує загальним положенням
процесуального законодавства (ч. 1 ст.
60 ЦПК України), відповідно до яких кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Отже якщо
позивач пред'являє вимогу про
відшкодування реальної шкоди та/або
упущеної вигоди, він має надати докази
наявності таких збитків (платіжні або
інші документи, що підтверджують
витрати, документи, що підтверджують
наявність упущеної вигоди тощо).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

З вищенаведеної норми закону
вбачається, що суд зобов'язаний
розглядати справу виключно в межах
заявлених стороною вимог та на
підставі поданих нею доказів, тобто суд
не вправі виходити за межі доводів
сторони та замість неї самостійно
шукати нові підстави для задоволення
вимог сторони, оскільки суд не виконує
функції адвокатури, а лише надає оцінку
вимогам та доводам сторони виключно у
межах цих вимог і доводів.

На підставі вищевикладеного, оцінюючи
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та МП «Сальве» не знайшли своє
доведення в судовому засіданні, є
такими, що ґрунтуються на власних
допущеннях та наголошеннях, а тому не
можуть бути судом задоволені, оскільки,
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях та наголошеннях сторін.

Враховуючи те, що суд відмовляє
сторонам в задоволенні їхніх позовних
вимог, не можуть бути задоволенні
вимоги щодо стягнення з обох сторін
понесені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 16, 22, 320, 391 ЦК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 - відмовити.

У задоволенні позовних вимог МП
«Сальве» - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подачі до апеляційного суду Одеської
області через суд першої інстанції
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя