справа № 2-о/489/145/14
Рішення

Іменем України

30 вересня 2014 року
м.Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого суддіКоваленка І.В.при
секретаріКоденко К.В.за участю:

заявника ОСОБА_3

представника заінтересованої особи
Музики О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Миколаєві в порядку
окремого провадження цивільну справу
за заявою ОСОБА_3, заінтересована
особа - Ленінський районний відділ в
м.Миколаєві Управління державної
міграційної служби України в
Миколаївській області про
встановлення факту проживання на
території України

встановив:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із заявою про встановлення факту
проживання на території України з 1991
року по теперішній час.

Як на підставу вимог заявник вказує, що
з 1976 року по 1980 рік навчалася у ЗОШ № 3
м.Миколаєва. З 28.03.1991 по 1993 рік працювала
у дитячому навчальному закладу № 29
м.Миколаєва, а після цього постійно на
інших роботах в м.Миколєві, де і
проживає.

У 2006 році загубила паспорт, що не надає
можливості встановити громадянство та
отримати новий паспорт, що стало
причиною звернення до суду.

У судовому засіданні заявник заяву
підтримала та просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи
проти задоволення заяви не
заперечувала.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає, що заява підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Із матеріалі справи та пояснень
заявника встановлено, що вона
навчалася ЗОШ № 3 в м.Миколаєві з 1976
року по 1980 рік.

Даними трудової книжки позивача серії
НОМЕР_2 та довідками Дошкільного
навчального закладу № 29 від 21.08.2014 № 32
та 12.08.2014 № 33 підтверджується, що з
28.03.1991 по 12.10.1993 та 03.01.1994 по 01.09.1994
заявник працювала в дошкільному
навчальному закладі на посаді
помічника вихователя.

Згідно довідки про присвоєння
ідентифікаційного номеру, яку видано
15.03.2000, заявнику присвоєно
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1.

Заявник пояснила, що у 2006 році загубила
паспорт, а тому встановлення факту
проживання на території України з 1991
року має для неї юридичне значення,
оскільки дозволяє реалізувати право на
отримання громадянства та паспорта
громадянина України.

Згідно із статті 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 256 ЦК України, суд
розглядає справи про встановлення
фактів, що мають юридичне значення, які
переліченні в частині першій цієї
статті, а також у судовому порядку
можуть бути встановленні також інші
факти, від яких залежить виникнення,
зміна або припинення особистих чи
майнових прав фізичних осіб, якщо
законом не визначено іншого порядку їх
встановлення.

Належність та набуття громадянства
України встановлюється на підставі
Закону України «Про громадянство
України» і може пов'язуватися із
фактом постійного проживання на
території України на певний час.

Відповідно до Порядку
провадження за заявами і поданнями з
питань громадянства України та
виконання прийнятих рішень
затвердженого Указу Президента
України «Питання організації
виконання Закону України «Про
громадянство України» від 27.03.2001 року N
215/2001, для оформлення та перевірки
належності до громадянства України,
прийняття до громадянства України,
оформлення набуття громадянства
України, а також виходу з громадянства
України, особа подає заяву, а також інші
документи передбаченні розділом ІІ
цього Порядку. Разом із заявою
подається рішення суду, яким
підтверджується факт постійного
проживання особи на території України
станом на 24.08.1991 року.

Відповідно до статті 3 ЗУ "Про
громадянство" громадянами України є
усі громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24.08.1991) проживали на території
України.

Права особи, пов'язані з
громадянством, виписані в статті 25
Конституції України, віднесені до
розділу ІІ «Права, свободи і обов'язки
людини і громадянина» і пов'язані із
фізичною особою, а отже встановлення
факту постійного проживання на
території України безпосередньо
пов'язане з виникненням у такої особи
права на набуття громадянства України.

Згідно статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на встановлені
обставини та наявні у справі докази, що
свідчать про проживання заявника на
території України станом на 24.08.1991, суд
вважає заяву такою що підлягає
частковому задоволенню шляхом
встановити факт постійного проживання
ОСОБА_3 на території України станом на
24.08.1991.

У іншій частині заява задоволенню не
підлягає, оскільки встановлення факту
постійного проживання по теперішній
час не має юридичного значення для
підтвердження громадянства та
отримання паспорту громадянина
України.

Керуючись статтями 11, 60, 212, 214, 215, 256 - 259
ЦПК України, суд -

вирішив:

Заяву ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Встановити факт, проживання ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України на
момент проголошення незалежності
України 24 серпня 1991 року.

У іншій частині заяви - відмовити.

Судові витрати покласти на заявника.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, яка може бути
подана до апеляційного суду
Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

суддя:

Повний текст рішення

підписано 01.10.2014.