Справа № 2-2894/12 Головуючий у І
інстанції Волчко А.Я.Провадження №
22-ц/780/4298/14 Доповідач у 2
інстанції Суханова Є.М.Категорія 18
УХВАЛА

Іменем України

22 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Данілова О. М., Мережко М.В.,

при секретарі: Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 22 травня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, комунальне підприємство
«Бюро технічної інвентаризації
Києво-Святошинської районної ради
Київської області», відділ
Держземагенства, в
Києво-Святошинському районі Київської
області, про визнання договорів
купівлі-продажу недійсними та
скасування державної реєстрації права
власності на нерухоме майно та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про встановлення факту набуття
у особисту власність,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3
про визнання договорів купівлі-продажу
недійсними.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
20.06.2009 року ним було видано довіреність
відповідачу ОСОБА_3 щодо розпорядження
в інтересах позивача земельною
ділянкою та об'єктом незавершеного
будівництва (будівлями і спорудами),
які знаходяться на ній цілою або
частинами, місце розташування яких:
АДРЕСА_1, за ціною та на умовах відомих
позивачу.

З моменту видачі довіреності і аж до
25.06.2012 року позивач вважав, що повірений
ніяких дій, пов'язаних із об'єктами
нерухомого майна, вказаного вище, право
розпорядження якими в інтересах
позивача йому було надано, не вчиняв,
оскільки ніяких повідомлень з приводу
ціни та інших істотних умов договору,
пов'язаного з розпорядженням належних
йому на праві власності об'єктами
нерухомого майна. Крім цього, при
неодноразових розмовах по телефону
відповідач запевняв позивача, що в його
інтересах він не вчиняв дій, але в кінці
травня 2012 року позивач, маючи попередню
усну домовленість з покупцем на об'єкти
нерухомого майна, що зазначені вище, з
метою нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу звернувся до
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу - ОСОБА_5,
яка і посвідчував вищезазначену
довіреність, але остання повідомила
йому, що позивач не має права
розпоряджатися об'єктами нерухомого
майна, так як він вже не являється їх
власником. Також позивачу було
повідомлено про те, що 02.07.2009 року між
позивачем та дружиною відповідача було
укладено договори купівлі-продажу,
предметом яких і були саме об'єкти
нерухомого майна, зазначені вище.

Як стверджує позивач, дізнавшись про
те, що він не являється власником
нерухомого майна, розташованого по
АДРЕСА_1, зрозумів те, що відповідач
весь час вводив його в оману і
повідомляв неправдиві відомості.

Позивач вказував на те, що у зв'язку з
тим, що умовами довіреності визначено,
що відповідач має право розпоряджатися
об'єктами нерухомого майна,
зазначеними вище за умови, коли
попередньо ціна та інші умови
договорів, пов'язаних з розпорядженням
об'єктами нерухомого майна будуть
відомі позивачу, а також враховуючи ту
обставину, що з моменту укладання
оспорюваних договорів купівлі-продажу,
тобто з 02.07.2009 року, відповідач не
повідомляв про укладення ним в
інтересах позивача будь-яких
договорів, право на укладання яких було
надано довіреністю, не передавав
ніяких грошових коштів, отриманих
після укладання цих правочинів, а також
враховуючи ту обставину, що покупцем в
оспорюваних договорах є дружина
відповідача, то всі в сукупності умови
дають підстави стверджувати про те, що
між відповідачем, як довірителем та
його дружиною, як покупцем, існувала
зловмисна домовленість з приводу
вчинення дій, визначених довіреністю,
не в інтересах довірителя (позивача), а
також про те, що волевиявлення
позивача, що виразилось начебто у
змісті оспорюваних договорів не
відповідало його внутрішній волі.

Посилаючись на викладене вище та норми
закону, позивач просив суд: визнати
недійсним договір купівлі-продажу
об'єкта нерухомого майна, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
земельній ділянці для будівництва та
обслуговуванню житлового будинку,
кадастровий номер :01:003:0018,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5; визнати недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:01:003:0018, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

У процесі вирішення спору ОСОБА_2
збільшив свої вимоги, остаточно просив
суд: визнати недійсним договір
купівлі-продажу об'єкта нерухомого
майна, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, на земельній ділянці для
будівництва та обслуговуванню
житлового будинку, кадастровий номер
:01:003:0018, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 від 02.07.2009
року; визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий номер :01:003:0018,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 від 02.07.2009 року; скасувати
державну реєстрацію комунальним
підприємством «Бюро технічної
інвентаризації Києво-Святошинської
районної ради Київської області» права
власності на об'єкт незавершеного
будівництва, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_1,
що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2;
скасувати державну реєстрацію
Києво-Святошинським районним відділом
земельних ресурсів переходу права
власності на земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий номер :01:003:0018, за
ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_1, що зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_2.

У ході судового розгляду, у якості
співвідповідача за позовом ОСОБА_2 було
притягнуто до участі у справі ОСОБА_4, а
також у якості третіх осіб було
залучено до участі у справі приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації
Києво-Святошинської районної ради
Київської області» та відділ
Держземагентства в
Києво-Святошинському районі Київської
області.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
29.11.2012 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 14.05.2013 року, у задоволенні позову
ОСОБА_2 було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.07.2013 року було
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
29.11.2012 року та ухвалу Апеляційного суду
Київської області від 14.05.2013 -
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.
Вказана ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ була мотивована тим, що:
«Звертаючись до суду з позовом, позивач
посилався на те, що на момент укладення
спірних договорів купівлі-продажу його
(позивача) представник ОСОБА_3 та
покупець ОСОБА_4 були чоловіком та
дружиною і придбане за цими договорами
нерухоме майно стало об'єктом права їх
спільної сумісної власності. Матеріали
справи не містять доказів, з
урахуванням вимог ст. 57 СК України, на
підтвердження того, що спірне майно є
особистою приватною власністю ОСОБА_4
Втім, вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій вдалися до з'ясування
боргових зобов'язань між сторонами,
норми ст.ст. 60, 61 СК України до уваги не
взяли, і залишили без з'ясування і
оцінки вищезазначені доводи позивача».

У ході нового судового розгляду, не
погоджуючись з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
встановлення факту набуття у особисту
власність.

Свої зустрічні вимоги ОСОБА_4
мотивувала тим, що укладаючи як
представник на підставі довіреності
спірні за первісним позовом договори,
ОСОБА_6 не діяв у своїх інтересах,
оскільки за цими договорами майно
набувалось нею за власні кошти та не в
інтересах сім'ї, а в її особистих
інтересах.

ОСОБА_4 стверджує, що, набуваючи майно
за вище вказаним спірними договорами
купівлі-продажу від 02.07.2009 року на
загальну суму 799703 грн., вона сплачувала
за це майно особисті кошти, які
отримала згідно з договором позики від
30.06.2009 року, укладеного з ОСОБА_7 на суму
1000000 грн. і на підтвердження якого нею
була видана 30.06.2009 року розписка.

Також позивач за зустрічним позовом
вказувала на те, що оспорювані за
первісним позовом договори укладались
нею в особистих інтересах з метою
отримання доходу від наступного
продажу об'єктів нерухомого майна,
набутих нею за цими правочинами.

Посилаючись на викладене вище та норми
закону, ОСОБА_4 просила суд встановити
факт набуття майна за договором
купівлі-продажу об'єкту незавершеного
будівництва, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, розташованого на земельній
ділянці для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
кадастровий номер :01:003:0018,
посвідченим 02.07.2009 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрованим в реєстрі за № 4873, а
також за договором купівлі-продажу
земельної ділянки, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, посвідченим 02.07.2009
року приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрованим в реєстрі за № 4874, у
особисту приватну власність ОСОБА_4

Позивач за первісним позовом та його
представник у судове засідання
з'явились, первісний позов підтримали,
просили задовольнити його в повному
обсязі, проти задоволення зустрічного
позову заперечували, просили в ньому
відмовити.

Представник позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_4 в судове засідання
з'явилась, проти задоволення
первісного позову заперечувала,
просила залишити його без задоволення,
зустрічний позов підтримала, просила
його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судове засідання з'явився, проти
первісного позову заперечував, просив
в ньому відмовити, зустрічний позов
визнав, просив його задовольнити.
Попередньо від імені ОСОБА_3 була
подана заява про застосування строків
позовної давності до вимог позивача
ОСОБА_2

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5
в судове засідання не з'явилась,
звернулась до суду з клопотанням
слухати справу у її відсутність,
позицію щодо позову ОСОБА_2 суду не
повідомила.

Треті особи КП «БТІ
Києво-Святошинської районної ради
Київської області» та відділ
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області в судове засідання своїх
представників не направили, про день,
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, причини
своєї неявки та позицію щодо позову
ОСОБА_2 суду не повідомили.

Допитана у судовому засіданні під
присягою 05.05.2014 року ОСОБА_7 підтвердила
факт укладання нею 30.06.2009 року з ОСОБА_4
договору позики, передачу нею останній
у борг 1 000 000 грн. та видачу їй останньою
боргової розписки, повідомила, що зі
слів ОСОБА_4 їй відомо, що вказані кошти
остання брала у неї для придбання
нерухомого майна у ОСОБА_2 з метою
подальшого перепродажу.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
22.05.2014 року у задоволенні позовних
вимог було відмовлено.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
його позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Судом першої інстанції було
встановлено, 15.01.2009 року позивачем
ОСОБА_2 було отримано від батька
відповідача ОСОБА_8 у борг 100000 доларів
США до 01.06.2009 року, що підтверджується
розпискою та свідоцтвом про народження
ОСОБА_3

20.06.2009 року за договором позики,
посвідченим приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 4331,
відповідач ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2
безпроцентно до 20.07.2010 року 130000 доларів
США, що в еквіваленті на час підписання
договору складало 1000000 грн.

Окрім цього, 20.06.2009 року ОСОБА_2 видав на
ім'я ОСОБА_3 довіреність, посвідчену
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
за реєстровим № 4332. Відповідно до
вказаної довіреності перший
уповноважив останнього представляти
його інтереси у відносинах з фізичними
та юридичними особами, відповідними
органами, установами, організаціями,
підприємствами щодо: збору документів,
необхідних для відчуження (відповідно
до чинного законодавства) земельної
ділянки та об'єкту незавершеного
будівництва (будівлями і спорудами),
які знаходяться на ній цілою або
частинами і місце розташування якої:
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:01:003:0018; укладання та підписання
за ціну та на умовах їй (йому) відомих
договорів по розпорядженню цією
земельною ділянкою/цими земельними
ділянками (як разом, так і окремо або
частинами) та об'єкту незавершеного
будівництва (будівлями і спорудами),
які знаходяться на вищевказаній
земельній ділянці: купівлі-продажу,
міни, найму (оренди), попередніх
договорів купівлі-продажу, іпотеки
(застави) по його зобов'язанням, а також
укладання і підписання, за ціну та на
умовах їй (йому) відомих, договорів про
внесення змін, доповнень до укладених
договорів, договорів про їх розірвання,
договорів про становлення земельних
сервітутів, договорів про відчуження
всього майна, що на ній знаходиться.
Згідно зі змістом вказаної довіреності
ОСОБА_2 для реалізації зазначених
повноважень надав ряд прав ОСОБА_3, в
тому числі й підписувати вказані
правочини та отримувати грошові кошти
по укладеному договору.

30.06.2009 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_7
письмовий договір позики, відповідно
до якого остання передала у особисту
приватну власність першої 1000000 грн. із
зобов'язанням повернути таку ж саму
суму до 30.06.2014 року включно, за
домовленістю сторін позика є
безпроцентною. На підтвердження
виконання зазначеного договору позики
та отримання у борг 1000000 грн. ОСОБА_4
видала ОСОБА_7 розписку.

02.07.2009 року ОСОБА_3, діючи за вище
вказаною довіреністю від імені ОСОБА_2,
уклав з ОСОБА_4 договори
купівлі-продажу, посвідчені приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровими №№ 4873 та 4874. Відповідно до
вказаних правочинів ОСОБА_4 було
продано об'єкт незавершеного
будівництва, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, розташований на земельній
ділянці для будівництва та
обслуговування житлового будинку.
кадастровий номер :01:003:0018, за 716401
грн., що відповідало вартості цього
об'єкту згідно з даними Витягу з
реєстру прав власності на нерухоме
майно № 23144079 від 26.06.2009 року, виданого
КП «БТІ Києво-Святошинської районної
ради Київської області», а також
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
кадастровий номер :01:003:0018, площею
0,2017 га, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 за 83302 грн., що відповідало
висновку про експертну грошову оцінку
земельної ділянки від 25.06.2009 року.

26.09.2009 року постановою старшого
слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві
ОСОБА_9 в рамках кримінальної справи
щодо ОСОБА_2 за фактом заволодіння
чужим майном, вчиненого в особливо
великих розмірах, та зловживання
службовим становищем, що спричинило
тяжкі наслідки, за ознаками злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК
України, було накладено арешт на майно
ОСОБА_2, в тому числі і на спірну
земельну ділянку, яка з огляду на Витяг
про реєстрацію в Єдиному державному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна від 28.08.2009 року була
виконана Першою Київською державною
нотаріальною конторою.

10.12.2009 року ОСОБА_4 звернулась до
старшого слідчого СУ ГУМВС України в м.
Києві ОСОБА_9 із заявою про виключення
майна з опису та зняття арешту, яка була
задоволена слідчим, внаслідок чого
постановою старшого слідчого СУ ГУМВС
України в м. Києві ОСОБА_9 від 13.01.2010 року
в рамках кримінальної справи арешт зі
спірної ділянки був знятий.

Згідно з висновком № 01/11/12 експертного
будівельно-технічного дослідження від
09.11.2012 року ринкова вартість об'єкту
незавершеного будівництва (житлового
будинку), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, розташованого на земельній
ділянці для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
кадастровий номер :01:003:0018, станом
на дату укладання договору
купівлі-продажу 02.07.2009 року могла
становити 1 415126 грн.

У відповідності до висновку про
ринкову вартість земельної ділянки від
28.11.2013 року станом на 02.07.2009 року
земельна площею 2017 кв. м, кадастровий
номер :01:003:0018, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
становить 485371 грн. З огляду на зміст
розділу 2 Звіту про експертну оцінку
земельної ділянки, за результатами
якого було отримано згаданий висновок,
оцінка була проведена на припущенні, що
вся інформація, отримана з інших
джерел, є вірогідною, що всі дані, які
були надані, є точними, при цьому
оцінювачі не гарантували в будь-якій
формі факт їх вірогідності.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: 1) неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень ч.ч.
2-5 статті 13 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
До правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України (в редакції на час
укладання спірних договорів)
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. Якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій особі завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину, які
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

З огляду на ст. 232 ЦК України, правочин,
який вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним. Довіритель має право
вимагати від свого представника та
другої сторони солідарного
відшкодування збитків та моральної
шкоди, що завдані йому у зв'язку із
вчиненням правочину внаслідок
зловмисної домовленості між ними.

У статті 236 ЦК України визначено, що
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Зважаючи на ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України,
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

У ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України передбачено,
що представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

З огляду на ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

В силу ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до змісту ст. 267 ЦК України,
пропуск позовної давності за наявності
відповідної заяви до суду від
відповідача про застосування строків
позовної давності має наслідком
відмову у задоволенні позову.

Статтею 317 ЦК України визначено, що
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього та
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених частиною
другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

З огляду на ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У ч. 1 ст. 9 СК України передбачено, що
подружжя, батьки дитини, батьки та діти,
інші члени сім'ї та родичі, відносини
між якими регулює цей Кодекс, можуть
врегулювати свої відносини за
домовленістю (договором), якщо це не
суперечить вимогам цього Кодексу,
інших законів та моральним засадам
суспільства.

За правилами ч. 1 ст. 57 СК України (у
редакції на час укладення спірних
правочинів), особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

З врахуванням вимог ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

У ч. 3 ст. 61 СК України передбачено, що
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України,
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

З огляду на рекомендації, викладені у п.
22 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», для
визнання правочину недійсним на
підставі статті 232 ЦК України
необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки
правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, то суд
повинен встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

Враховуючи позицію, висвітлену у листі
Верховного Суду України від 07.10.2010 року
«Узагальнення судової практики
розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин
(2009-2010 роки)», положення ст. 65 СК України
щодо порядку розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються саме
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів і не створює
обов'язків для другого із подружжя, а
лише для позичальника як сторони
договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Вказана
думка була підтримана і в п. 25 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
30.03.2012 року № 5 «Про судову практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин».

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 234 ЦПК України визначено, що
судом може бути встановлено факти, що
мають юридичне значення, тобто такі, що
мають значення для охорони прав та
інтересів особи або створення умов
здійснення нею особистих немайнових чи
майнових прав або підтвердження
наявності чи відсутності
неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 6 ст. 235 ЦПК України, у разі
наявності спору про право,
встановлення факту, що має юридичне
значення, повинно розглядатися у
порядку позовного провадження.

У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України
у судовому порядку можуть бути
встановлені також інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК
України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи.

З урахуванням проаналізованих
правових норм та судової практики в
розрізі встановлених обставин у справі
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів до
наступного.

Стосовно посилань ОСОБА_2 на те, що
ОСОБА_3 було укладено спірні договори
не в його інтересах, а в своїх власних
інтересах в результаті зловмисної
домовленості зі своєю дружиною ОСОБА_4,
то колегія суддів зважає на таке.

Ціна спірних об'єктів нерухомого майна
була визначена в оспорюваних
правочинах на підставі офіційних
документів: Витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно, виданого
КП «БТІ Києво-Святошинської районної
ради Київської області», а також на
висновку про експертну грошову оцінку
земельної ділянки.

Висновки про грошову оцінку зазначених
об'єктів нерухомого майна, поданих
позивачем ОСОБА_2 з метою спростовання
правомірності ціни відчужуваних
спірних об'єктів, в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК
України колегія суддів не може взяти до
уваги, оскільки вони побудовані на
припущеннях: висновок № 01/11/12
експертного будівельно-технічного
дослідження від 09.11.2012 року містить
формулювання, що «ринкова вартість
об'єкту незавершеного будівництва
(житлового будинку) … станом на дату
укладання договору купівлі-продажу
02.07.2009 року могла становити 1 415 126 грн.»;
звіт про експертну оцінку земельної
ділянки, за результатами якого було
отримано висновок про ринкову вартість
земельної ділянки від 28.11.2013 року,
містить розділ 2 «Припущення та умови,
що обмежують використання результатів
висновків, що містяться у даному
звіті», в якому конкретно вказано, що
оцінка була проведена на припущенні, що
вся інформація, отримана з інших
джерел, є вірогідною, що всі дані, які
були надані, є точними, при цьому
оцінювачі не гарантували в будь-якій
формі факт їх вірогідності.

Більш того, колегія суддів приймає до
уваги те, що власник майна в силу ч. 1 ст.
319 ЦК України вправі розпоряджатися
своїм майном на власний розсуд, у
довіреності, виданій ОСОБА_2 ОСОБА_3,
відсутні вказівки на розміри або межі
ціни відчужуваних спірних об'єктів
нерухомого майна, навпаки, у
довіреності прямо зазначено, що
повірений уповноважений укладати та
підписувати договори за ціною та на
умовах, відомих довірителю, а тому не
можна стверджувати про те, що ОСОБА_3
уклав спірні договори від імені ОСОБА_2,
але всупереч його інтересам.

Так як судом не було встановлено
настання несприятливих наслідків для
довірителя ОСОБА_2 внаслідок дій його
повіреного ОСОБА_3, відсутні підстави
вважати, що оспорювані правочини були
укладені внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною.

Поруч із цим, судом першої інстанції
було встановлено, що 30.06.2009 року ОСОБА_4
за договором позики отримала в
особисту власність грошові кошти у
сумі 1000000 грн. і 02.07.2009 року придбала
спірні об'єкти нерухомого майна. З
огляду на саму вказівку у договорі
позики на те, що ОСОБА_4 грошові кошти
отримує саме в особисту власність, а
також на процитовану вище позицію
Верховного Суду України у сфері
кредитних відносин, які мають однакову
правову природу з відносинами, що
виникають з договорів позики,
зазначені кошти позивач за зустрічним
позовом отримала саме в особисту
власність, а не у спільну сумісну
власність її подружжя. А отже майно,
набуте нею за ці гроші, являється в силу
ч. 1 ст. 57 СК України її особистою
власністю.

Окрім цього, колегія суддів звертає
увагу на те, що сторони не звертались з
належними позовними заявами про
визнання спірного майна чиєюсь
особистою власністю, з позовом про
розподіл майна подружжя.

У зв'язку з тим, що на думку колегії
суддів, предметом позову (за первісним
позовом апелянта) є належне або
неналежне виконання відповідачем,
наданих йому повноважень у
довіреності, питання про те, що спірне
майно є особистою власністю одного з
відповідачів не з'ясовувалась в межах
заявлених ним позовних вимог.

Відсутні будь-які належні докази того,
що відповідач ОСОБА_3, в свою чергу,
укладав оспорювані правочини в своїх
інтересах, а, отже, відсутні підстави
визнавати оспорювані правочини
недійсними та, як наслідок, скасовувати
реєстрацію права власності на спірні
об'єкти нерухомого майна за ОСОБА_4

До того ж, оскільки судом першої
інстанції не було встановлено настання
несприятливих наслідків для ОСОБА_2
внаслідок укладання ОСОБА_3 спірних
договорів, колегія суддів не вбачає
фактів порушення його прав та
інтересів, які потрібно було б захищати
у судовому порядку в розумінні ст.ст. 1, 3
ЦПК України, у зв'язку з відчуженням
належних йому об'єктів нерухомого
майна у спільну сумісну власність
самого повіреного.

Отож, на підставі зібраних по справі
доказів та з урахуванням вимог чинного
законодавства, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку, з
яким погоджується колегія суддів, що
первісний позов ОСОБА_2 слід залишити
без задоволення.

Нових доказів або обставин, які б могли
призвести до скасування рішення суду,
апелянт не надав, а колегія суддів їх не
встановила.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
22.05.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: