У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Остапчука Д.О., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання
недійсним договору дарування, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 18 червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
Костопільського районного суду
Рівненської області з вказаним позовом
та просив визнати недійсним договір
дарування від 23 травня 2003 року,
відповідно до якого ОСОБА_5 отримав в
дарунок 2/6 частини павільйону по
АДРЕСА_1.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що
відповідно до іншого укладеного
договору дарування від 10 березня 2003
року два співвласники павільйону по
АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_8 та ОСОБА_9
подарували свої частки (кожен по 1/6
частці) ОСОБА_4 Дійсність даного
договору оспорив один із співвласників
павільйону.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 21 травня
2013 року визнано недійсним договір
дарування 2/6 частин павільйону по
АДРЕСА_1 від 10 березня 2003 року,
укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_4, також витребувано з
незаконного володіння ОСОБА_4 2/6 частин
вказаного павільйону.

У зв'язку з чим, позивач просив визнати
недійсним із тих же самих підстав і
договір дарування від 23 травня 2003 року,
укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з однієї
сторони, та ОСОБА_5, з іншої сторони, так
як цей договір є ідентичним тому
договору, який суд вже визнавав
недійсним.

Рішенням Костопільського районного
суду Рівненської області від 02
грудня 2013 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 2/6
частин павільйону по АДРЕСА_1 від 23
травня 2003 року, укладений між ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 18 червня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано, та ухвалено нове про відмову
в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_4, не погоджуючись з даним судовим
рішенням апеляційної інстанцій подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Колегією суддів встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
суду, обґрунтовано викладених в
мотивувальних частинах оскаржуваних
рішень.

Судом апеляційної інстанції повно
встановлені фактичні обставини справи
на основі об'єктивної оцінки наданих
сторонами доказів та вірно застосовані
норми матеріального та процесуального
права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку
законності та обґрунтованості рішення
місцевого суду. Належним чином
перевірив встановлені судом фактичні
обставини справи з урахуванням
зібраних доказів та прийшов до
обґрунтованого висновку щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог, у зв'язку з
чим правильно скасував рішення
місцевого суду.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд обґрунтовано виходив
із безпідставності позовних вимог,
оскільки у позивача відсутнє право
вимоги, так як на час звернення до суду
з вказаним позовом, він перестав бути
співвласником павільйону по АДРЕСА_1,
так як договір дарування від 10 травня
2003 року, відповідно до якого позивач
набув право власності на 2/6 частини
вказаного павільйону, в судовому
порядку вже було визнано недійсним.

За таких обставин, правові підстави для
скасування оскаржуваного рішення
відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 18 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова Д.О.
Остапчук