Справа № 159/6317/14-ц
Провадження № 2/159/1456/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
12 грудня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області в складі:

головуючої - судді Денисюк Т.В.,

за участю секретаря Гарбар О.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору
дарування квартири удаваним
правочином,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із вказаним позовом, в якому
просить визнати удаваним правочином
нотаріально посвідчений договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
26 серпня 2003 року між дружиною
відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 та колишньою
дружиною позивача ОСОБА_4, під яким
сторони приховували договір
купівлі-продажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
ОСОБА_3 вказує на те, що в період шлюбу з
ОСОБА_4 ними було придбано ряд
нерухомості, в тому числі у 2003 році
придбано спірну квартиру, а також
квартиру по АДРЕСА_2. Обидві квартири
придбавались на підставі договорів
купівлі-продажу, однак перехід права
власності на спірну квартиру
оформлений договором дарування.
Нерухоме майно придбано за спільні
кошти, а також кошти отримані ним від
відчуження його власної квартири по
АДРЕСА_3, яку він продав у 2001 році, хоча
також оформляв договір дарування. На
даний час вирішується в судовому
порядку спір про поділ спільного майна
подружжя, а тому існування таких
удаваних правочинів порушує його право
на включення спірної квартири до
складу майна, яке підлягає розподілу.
Просить визнати оспорюваний договір
удаваним та таким, що приховує договір
купівлі-продажу.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав
повністю та, будучи допитаним в якості
свідка показав, що у 1999 році його
дружина ОСОБА_4 виїхала в Італію на
заробітки, вперше приїхала в Україну у
2003 році, тоді вони за один місяць
придали три квартири в місті Ковелі.
Однак, придбання лише однієї квартири
оформили договором купівлі-продажу, а
дві інших, в тому числі спірну квартиру,
оформили договором дарування. В такий
спосіб уникали зайвого оподаткування.
Квартира у ОСОБА_6 була придбана за 15000
дол. США, через місяць він особисто
доплатив ОСОБА_6 ще 1500 дол. США та
допоміг вивезти речі з квартири.
Придбану нерухомість вони з дружиною
використовували для здачі в найм та
отримували від цього прибутки. У 2014
році шлюб з ОСОБА_4 було розірвано,
згоди щодо поділу майна не досягнуто, у
зв'язку з чим він звернувся до суду із
відповідним позовом. Існування
нотаріально посвідченого договору
дарування спірної квартири порушує
його право на поділ спільного майна
подружжя, а тому він просить позов
задовольнити і визнати оспорюваний
договір удаваним правочином.

Представник позивача ОСОБА_1
позовні вимоги також підтримала та
пояснила, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були
чужими людьми, а тому очевидним є факт
придбання сім'єю ОСОБА_4 спірної
квартири на підставі договору
купівлі-продажу, який приховано під
договором дарування. Окрім того,
чоловік ОСОБА_6 у приватній бесіді
повідомив позивачу, що вважав, ніби
квартира продана за 7000 дол. США та не
знав про укладення договору дарування.
Розпорядження ОСОБА_6 спільною
квартирою подружжя без належної згоди
ОСОБА_5, який не був присутній при
укладенні оспорюваного правочину,
свідчить про удаваність угоди
дарування та нікчемність правочину в
цілому. Просить врахувати також те, що у
2003 році ОСОБА_6 мала намір придбати
житло в м.Луцьк, а тому не могла
дарувати житло в м.Ковелі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явився, подав клопотання
про розгляд справи у його відсутності.
Під час попереднього судового
засідання проти позову заперечив та
пояснив, що з 1973 року перебував в шлюбі
з ОСОБА_6, хоча з 1997 р. по 2003 рік вони
проживали в різних населених пунктах.
До спірної квартири він ставився як до
приватної власності дружини, оскільки
саме вона отримала це житло, а тому вона
на власний розсуд і розпоряджалась
цією квартирою, для нього це не мало
значення і він не знає обставин
відчуження спірної квартири. Думав, що
квартира продана, але побачивши
договір дарування погодився із волею
дружини.

Представник відповідача ОСОБА_4
ОСОБА_2 проти позову заперечила, вважає
заявлені позовні вимоги
безпідставними, оскільки її
довірителька, будучи допитаною як
свідок в справі про поділ майна
подружжя пояснювала, що спірна
квартира отримана саме в дар від
ОСОБА_6, не оспорювався цей договір і
поружжям ОСОБА_6 протягом 11 років. Крім
того, просить застосувати до спірних
правовідносин строк позовної давності
та відмовити позивачу у позові, адже
він ще у 2003 році був обізнаний з умовами
оспорюваного договору та знав про
набуття його дружиною спірної квартири
у особисту власність.

Суд, заслухавши пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши письмові докази по справі,
приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Як вбачається з матеріалів справи
26 серпня 2003 року приватним нотаріусом
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 посвідчено договір
дарування квартири, згідно якого
ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 52,2 кв.м.

При укладенні договору
нотаріусом роз'яснено сторонам
законодавство щодо визнання угод
недійсними (п.6 Договору) та отримано
згоду ОСОБА_5 на укладення його
дружиною договору дарування квартири,
оскільки ОСОБА_6 право власності
на дану квартиру було набуто в період
шлюбу внаслідок викупу із державного
житлового фонду в порядку
встановленому Постановою Ради
міністрів УРСР від 19 травня 1989 року № 142
на підставі договору купівлі-продажу
від 11.07.1990 року укладеного з
представником виконкому Ковельської
міськради.

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року. У зв'язку з чим позивачем заявлено
позов до чоловіка померлої ОСОБА_5

Відповідно до ст..58 ЦК УРСР (1963 р.),
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони
дійсно мали на увазі.

За удаваним правочином сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд
має визнати, що сторонами вчинено саме
цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ч.
1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести допустимими та
належними доказами ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.
60 ЦПК України позивач, заявляючи
вимогу про визнання правочину
удаваним, має довести: 1) факт укладання
правочину, що на його думку є удаваним;
2) спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин; 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Як встановлено судом, позивач не
був стороною договору дарування, і лише
своїми свідченнями як свідка може
довести приховування під договором
дарування квартири договору
купівлі-продажу за ціною 16500 дол. США.
Однак, безпосередня сторона договору
-ОСОБА_4, згідно звукозапису судового
засідання у цивільній справі про поділ
майна подружжя, будучи допитана як
свідок показала, що воля сторін була
направлена на укладення саме договору
дарування. Інша сторона
договірних відносин ОСОБА_6 померла. Як
пояснив відповідач ОСОБА_5 дійсна воля
його дружини йому не відома.

За вказаних обставин, суду не надано
доказів, які б без сумніву доводили
удаваність оспорюваного правочину.

Посилання представника позивача на те,
що ОСОБА_6 не могла подарувати квартири,
оскільки мала потребу придбати житло в
м.Луцьку, є припущенням і не може бути
прийнято судом до уваги як доказ.
Таким чином, у задоволенні позову слід
відмовити у зв'язку з недоведеністю
позовних вимог.

Не впливають на висновки суду
посилання представника позивача
ОСОБА_1 на ту обставину, що ОСОБА_5 не
подавав особисто заяви нотаріусу про
згоду на дарування його дружиною
квартири ОСОБА_4, оскільки така заява
наявна в матеріалах нотаріальної
справи, а сам ОСОБА_5 не оспорював
вчиненого його дружиною правочину.

Крім того, стороною відповідачів
зроблено заяву про застосування
строків позовної давності.

За правилами ст..257 ЦК України
загальний строк позовної давності
становить три роки.

В силу ст..261 ЦК України перебіг
строку позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалась або могла довідатись про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

В судовому засіданні позивач
визнав ту обставину, що ще у 2003 році
знав про набуття його дружиною ОСОБА_4
права власності на спірну квартиру на
підставі договору дарування. Знав, що у
такий спосіб порушується його право на
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя. Тому перебіг
строку позовної давності для звернення
до суду із позовом про визнання
договору удаваним розпочався 26.08.2003
року. З того часу позивач не оспорював
даного договору, а тому строк звернення
до суду сплив. Поважних причин пропуску
строку позивач не навів.

Посилання представника позивача
ОСОБА_1 на те, що перебіг строку
позовної давності розпочався з 07
квітня 2014 року після набрання чинності
рішення суду про розірвання шлюбу між
сторонами, є невірним тлумаченням
законодавства.

Таким чином, відповідно до вимог
ч.4 ст.267 ЦК України , сплив позовної
давності є додатковою підставою для
відмови у задоволенні позову.

В силу ст..88 ЦПК України судові витрати
по справі у разі відмови у задоволенні
позову залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст.58 ЦК УРСР (1963 р.),
ст..257,261,267 ЦК України, ст.ст. 3,
10,11,60,209,212,213,214,215,218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
квартири удаваним правочином -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
Волинської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні при його проголошенні -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Головуюча:Т. В. Денисюк