Ухвала

іменем україни

26 березня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
позовом ОСОБА_3, що діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права
користування житловим приміщенням, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Луганської області
від 4 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_3, який діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5
про визнання права користування
житловим приміщенням, посилаючись на
те, що ним у період з 1983 по 1996 роки за
власні кошти та власними силами було
збудовано будинок по АДРЕСА_1, в якому
він постійно мешкав зі своєю дружиною
та малолітнім сином ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 10 жовтня 1996 року він
подарував зазначений будинок
відповідачу, після чого продовжував
мешкати в ньому зі своєю дружиною та
малолітнім сином, підтримував будинок
у належному стані, сплачував
комунальні платежі, відповідач не мав
наміру вселитися до будинку. Позивач
зареєстрований в м. Перевальську у
свого знайомого, де жодного дня не
проживав, його дружина та малолітній
син ніде не зареєстровані. ОСОБА_3
іншого житла не має. На підставі
викладеного позивач просив суд визнати
за ним та малолітнім ОСОБА_5 право на
користування будинком АДРЕСА_1 та право
на реєстрацію їх за цією адресою, як
членів сім'ї власника житлового
приміщення.

Рішенням Алчевського міського суду
Луганської області від 7
травня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_5
право користування та право на
реєстрацію їх, як членів сім'ї власника,
в будинку АДРЕСА_1.

У листопаді 2012 року ПАТ КБ
«ПриватБанк», який не брав участі у
справі, посилаючись на те, що
вищезазначеним рішенням Алчевського
міського суду Луганської області від 7
травня 2009 року вирішено питання про
його права і обов'язки, оскаржив його в
апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 4 квітня 2013 року апеляційну
скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено,
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи позовні ОСОБА_3, суд
першої інстанції, посилаючись на
вимоги ст. ст. 64, ч. ч. 2, 4 ст. 156 ЖК України,
виходив із обґрунтованості позовних
вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк»
був укладений договір іпотеки, згідно з
яким відповідач передав в іпотеку
банку спірний будинок, а тому визнання
за позивачем та його малолітнім сином
права користування цим будинком та
право на реєстрацію їх, як членів сім'ї
власника, без згоди банка суперечить
вимогам п. 20.11 договору іпотеки та
порушує права ПАТ КБ «Приватбанк» як
іпотекодержателя.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_3 було побудовано
будинок АДРЕСА_1., де він мешкав зі своєю
дружиною та сином ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 10 жовтня 1996 року на
підставі договору дарування право
власності на вищезазначений будинок
перейшло ОСОБА_5

Відповідно до кредитного договору №
LGAVGA00000002 від 15 березня 2007
року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 164
377,50 грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14,04 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 15 березня 2017 року. 16 березня
2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки,
відповідно до якого на забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором відповідач передав в іпотеку
банку належний йому на праві власності
будинок АДРЕСА_1.

Згідно з п. 16 договору іпотеки з моменту
набрання чинності договору
іпотекодавець має право відчужувати,
передавати в оренду, лізинг, у спільну
діяльність, у позику іншим особам
майно, або іншим чином розпоряджатися
предметом іпотеки, тільки за письмовою
згодою іпотекодержателя.

Відповідно до п. 20.11 договору іпотеки
іпотекодавець зобов'язується не
надавати документи у відповідні
державні органи з метою реєстрації
будь-яких осіб у предметі іпотеки без
письмової згоди на це
іпотекодержателя.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»,
ст. ст. 572, 575, 578 ЦК України визначено, що
іпотека - це вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.
Майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу лише за згодою
усіх співвласників.

З огляду на зазначені вимоги закону,
встановивши фактичні обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази в
їх сукупності, правильно визначивши,
які правовідносини випливають із
встановлених обставин справи, суд
апеляційної інстанції обґрунтовано
відмовив у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, виходячи з того, що ОСОБА_5 на
підставі договору іпотеки від 16
березня 2007 року спірний житловий
будинок, який належить йому на праві
власності на підставі
договору дарування від 10 жовтня 1996
року, переданий в іпотеку ПАТ «КБ
«ПриватБанк», а тому визнання за
позивачем та його малолітнім сином
права користування цим будинком та
право на реєстрацію їх, як членів сім'ї
власника, суперечить вимогам п. 20.11
договору іпотеки та порушує права ПАТ
КБ «Приватбанк» як іпотекодержателя.
Крім того, звертаючись до суду із
зазначеним позовом, ОСОБА_3 не довів
факт порушення його права на
користування спірним будинком. Як
вбачається зі змісту позовної заяви, з
моменту завершення будівництва
позивач разом з сім'єю проживає в
будинку, проти чого не заперечує
власник нерухомого майна, та з питанням
про реєстрацію його за цією адресою у
відповідні органи не звертався.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваних
судових рішень.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 4 квітня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. ГончарГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко І.К. ПаріноваСудді:В.І. Амелін