У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Ступак О.В.,

Коротуна В.М.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Управління державної
автомобільної інспекції Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
правочином, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м.
Києва від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Управління державної автомобільної
інспекції Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві (далі - УДАІ ГУ МВС України в
м. Києві) звернулося до суду з позовом
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за правочином, посилаючись на те, що 01
вересня 2010 року між Регіональним
відділенням Фонду державного майна по
м. Києву та фізичною
особою‒?підприємцем ОСОБА_3 був
укладений договір оренди № 5598
нерухомого майна, за умовами якого в
строкове платне користування було
передане нерухоме майно, зокрема,
нежилі приміщення площею 104,9 кв. м,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
балансоутримувачем якого є позивач.
Взяті на себе зобов'язання за цим
договором відповідач не виконав,
унаслідок чого, станом на 26 листопада
2011 року, у нього виникла заборгованість
у розмірі 3 732 грн. 03 коп.

Крім того, 07 вересня 2010 року між
позивачем та фізичною
особою‒?підприємцем ОСОБА_3 був
укладений Договір № К-5598 про
відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю.
Однак взяті зобов'язання і за цим
договором відповідач також не виконав,
унаслідок чого в нього виникла
заборгованість у розмірі 16 642 грн. 63 коп.

Стан фізичної особи‒?підприємця
ОСОБА_3 відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб‒?підприємців (далі ‒?
ЄДР) є припиненим, у зв'язку із чим
позивач просив стягнути з відповідача
на його користь 22 253 грн. 37 коп.
заборгованості за вказаними
договорами та відшкодувати судові
витрати, пов'язані із розглядом справи.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року в
задоволенні позовних вимог Управління
ДАІ ГУ МВС України в м. Києві
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
12 лютого 2014 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10 жовтня 2013 року скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позовні
вимоги Управління ДАІ ГУ МВС України в
м. Києві задоволено. Стягнуто з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
користь Управління ДАІ ГУ МВС України в
м. Києві заборгованість у розмірі 22 253
грн. 37 коп. та 344 грн. 10 коп. судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права, та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог,
апеляційний суд виходив із того, що
відповідач не надав доказів належного
виконання ним зобов'язань за договором
оренди та договором про відшкодування
витрат і його доводи про те, що він
належно сплачував орендну плату та
комунальні послуги, але знищив
квитанції (документацію) після
припинення підприємницької
діяльності, є неспроможними. Крім цього
вважати діяльність відповідача
припиненою немає підстав, оскільки
згідно з витягом ЄДР стан фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 припинено 23
листопада 2012 року, проте дата
прийняття рішення органом, який
припинив підприємницьку діяльність, та
набрання зазначеним рішенням законної
сили відсутні.

Проте погодитися з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до цих правовідносин, а за
їх відсутності ‒? на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 01 вересня 2010 року між
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по м. Києву з
одного боку та фізичною
особою‒?підприємцем ОСОБА_3 з другого
боку було укладено договір оренди № 5598
нерухомого майна, що належить до
державної власності (а.с. 6‒?11).

07 вересня 2010 року між УДАІ ГУ МВС
України в м. Києві з одного боку та
фізичною особою‒?підприємцем ОСОБА_3 з
другого боку було укладено договір №
К-5598 про відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю.

На час укладання зазначених вище
правочинів ОСОБА_3 був зареєстрований
як фізична особа‒?підприємець.

Згідно з витягом з ЄДР стан фізичної
особи‒?підприємця ОСОБА_3
припинено (а.с. 45‒?46).

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, ОСОБА_3 крім іншого вказує й на
те, що відповідно до вимог ст. ст. 46, 47
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичної особи та фізичної
особи - підприємців», від 15 травня 2003
року № 775-ІV зі змінами та доповненнями,
якими встановлено єдиний порядок
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи‒?підприємця, він 12 серпня
2011 року подав заяву до реєстраційної
служби за місцем проживання про
прийняття ним рішення щодо припинення
підприємницької діяльності, про що
цього числа реєстратором
Городнянської районної державної
адміністрації було внесено відомості
до ЕДР. 07 грудня 2011 року (а не 23
листопада 2012 року, як помилково вказано
в судовому рішенні) було зареєстровано
припинення ним підприємницької
діяльності. Посилання суду апеляційної
інстанції на те, що у витягу з ЄДР не
вказано відомості про дату реєстрації
рішення фізичної особи‒?підприємця
про припинення підприємницької
діяльності відсутні є неправомірними,
оскільки ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичної особи та
фізичної особи-підприємців», регулює
статус відомостей Єдиного державного
реєстру, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Сам порядок
припинення підприємницької діяльності
фізичними особами-підприємцями
регулюється ст. 47 цього Закону про
порядок державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця за її
рішенням.

Однак, скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог,
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України на вказане
уваги не звернув та проігнорував
повноваження, надані йому ЦПК України
щодо перевірки законності і
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції в межах вимог, заявлених у
суді першої інстанції, оскільки даний
позов подано до ОСОБА_3 як до
фізичної особи, а не до фізичної
особи‒?підприємця; вказуючи про те, що
вважати припиненою діяльність
відповідача немає підстав, оскільки
відомості про дату реєстрації рішення
фізичної особи‒?підприємця про
припинення підприємницької
діяльності, дата прийняття та набрання
законної сили рішення органу, який
прийняв рішення про припинення
підприємницької діяльності відсутні в
рішенні не зазначив чим саме він
керувався; стягуючи кошти з ОСОБА_3 як
фізичної особи‒?підприємця не звернув
уваги на те, що в такому випадку
правовідносини виникли між юридичною
особою та суб'єктом підприємницької
діяльності, та не визначився за
правилами якого судочинства має
розглядатися спір.

Отже, апеляційний суд не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
12 лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

В.М.
Коротун

О.В.
Ступак

С.П.
Штелик