Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/4334/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Артемівського міськрайонного суду
Донецької області від 12 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ майна та визнання права
власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначала, що з 2000 року по 27.02.2012 р. вона
та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживали разом однією сім'єю як
чоловік і дружина без реєстрації шлюбу.
Вказані обставини встановленні
рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 02.12.2013 р. та
рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 13.02.2014 р. За час спільного
проживання ними за спільні кошти була
придбана квартира АДРЕСА_1 та гараж
АДРЕСА_4. Після смерті ОСОБА_5,
відповідач звернувся до приватного
нотаріуса Артемівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою
про прийняття спадщини, у складі якої є
спірне майно. При цьому, відповідач не
визнав той факт, що спірне майно
належить їй на праві спільної сумісної
власності та відібрав у неї
правовстановлюючі документи на спірне
майно, у зв'язку,з чим, вона вимушена
звернутися до суду за захистом своїх
прав. Оскільки спірні квартира та гараж
є неподільні, відсутня згода сторін на
внесення грошової компенсації,
необхідно визначити ідеальні частки
співвласників без реального поділу та
залишити це майно в спільній частковій
власності.

Посилаючись на зазначені обставини,
просила суд, винести рішення, яким
провести поділ майна - квартири АДРЕСА_1
та гаражу АДРЕСА_4, з визначенням
ідеальних часток за нею в розмірі ?
частки, за відповідачем в розмірі ?
частки. Визнати за нею право власності
на ? частку квартири АДРЕСА_1. Визнати за
нею право власності на ? частку гаражу
АДРЕСА_4.

Рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 12 серпня 2014
року позов задоволено.

Проведено поділ майна квартири АДРЕСА_1
та гаражу АДРЕСА_4, з визначенням
ідеальних часток за ОСОБА_4 в розмірі ?
частки, за ОСОБА_3 в розмірі 14 частини.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину гаражу АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_3, 1960р.н.(ІПН НОМЕР_1) на
користь держави судові витрати у
розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

За ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не повною мірою
відповідає таким вимогам.

Задовольняючи позов в частині визнання
за позивачкою права власності на ?
частину гаражу, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
зазначений гараж був придбаний на
спільні кошти позивачки та ОСОБА_5, які
проживали однією сім'єю. Факт їх
проживання однією сім'єю та ведення
спільного господарства і побуту не
оспорюється сторонами та
підтверджений рішенням суду, яке
набуло чинності.

Посилання апелянта на те, що гараж було
придбано в 1997 році не підтверджені
належними доказами. Натомість є
розписка попереднього власника,
датована серпнем 2002 року, за якою вона
отримала від ОСОБА_5 грошові кошти за
гараж. Посилання апелянта на те, що суд
першої інстанції неправомірно
застосував до зазначених
правовідносин положення Сімейного
Кодексу, який набув чинності лише у 2004
році, не впливає на правильність
ухваленого судом рішення в цій
частині, позаяк за положеннями ст. ст. 22,
25, 27-1 КЗпШС України, які діяли під час
виникнення правовідносин, а також п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року № 16 "Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України", яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин вирішуючи спори про
майно, необхідно з'ясовувати джерело і
час придбання зазначеного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про власність", який був чинний на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Враховуючи, що рішенням суду було
встановлено, що позивачка та ОСОБА_5
були членами сім'ї, вели спільний побут
та господарство, визнання за
позивачкою права власності на 12
частину гаражу, придбаного у період
спільного проживання однією сім'єю, не
суперечить закону.

Тому в цій частині рішення суду першої
інстанції не підлягає скасуванню.

Щодо іншої частини оскаржуваного
рішення про визнання права власності
на ? частку квартири, то воно підлягає
скасуванню, а доводи апеляційної
скарги є переконливими та
обґрунтованими.

Так, суд першої інстанції визнаючи за
позивачкою право власності на ? частку
квартири виходив з того, що зазначена
квартира придбана в період спільного
проживання та становить спільну
власність позивачки та ОСОБА_5

Натомість судом взагалі не
досліджувалася підстава набуття
ОСОБА_5 права власності на спірну
квартиру та час виникнення права
власності.

В матеріалах справи відсутні будь-які
відомості про спільне придбання
квартири, підстави набуття права на
зазначену квартиру, а отже у суду не
було достатніх даних для висновку про
те, що квартира спільно придбана ОСОБА_5
та позивачкою ОСОБА_4

Наявність у справі заяви відповідача
про визнання позову сама по собі не
звільняє суд від ухвалення такого
рішення, яке базується лише на
достатніх для його обґрунтованості
доказах.

Так, спірна квартира була
кооперативною, була надана ОСОБА_7 -
колишній дружині ОСОБА_5, а пайові
внески були сплачені ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в
липні 1984 року. (а.с. 141-143).

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 15 Закону
України "Про власність", член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно. Громадянин, який
став власником цього майна, має право
розпоряджатися ним на свій розсуд:
продавати, обмінювати, здавати в
оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

Таким чином, момент виникнення права
власності на кооперативне майно
визначається внесенням пайового
внеску за нього у повному обсязі та не
пов'язується із фактом його реєстрації.

Свідоцтво на право власності на
квартиру було видано ОСОБА_5 9 серпня 2002
року, але факт отримання свідоцтва лише
у 2002 році, не породжує право власності
на частину зазначеної квартири у
позивачки ОСОБА_4, яка на цей час
проживала однією сім'єю з ОСОБА_5.

Ані в позові, ані протягом розгляду
справи позивачка не посилалася на те,
що вона вважає себе власником квартири
з інших підстав. Тому її заперечення в
апеляційній інстанції стосовно того,
що вона робила свої трудові та грошові
внески у поліпшення квартири та
збільшила її вартість, не були
предметом розгляду, а вона не
позбавлена можливості в цій частині
заявити інший позов про визнання за
нею права на частку квартири з інших
підстав та доводити вартість вкладень
та ступінь своєї участі у збільшенні
цінності квартири.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на частину
квартири підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 315, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 12 серпня 2014
року в цій справі скасувати в частині
визнання за ОСОБА_4 права власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 та в цій
частині позовних вимог ухвалити нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволені позову
до ОСОБА_3 про визнання права власності
на ? частку зазначеної квартири.

Решту судового рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: