У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

22 жовтня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, товариства з обмеженою
відповідальністю «Полюс Закарпаття»
про визнання права власності на
спільне сумісне майно подружжя, його
розподіл та витребування із чужого
незаконного володіння, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_6 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 21 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 13 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 21 жовтня 2004 року
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4 Від шлюбу мають доньку
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від
19 квітня 2011 року шлюб між ними
розірвано.

Зазначала, що рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 12 квітня 2012
року позов ОСОБА_4 про поділ майна було
задоволено, поділено в натурі майно, що
є об'єктом їх спільної сумісної
власності. Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 31 жовтня 2012
року рішення міськрайонного суду
змінене в частині розподілу спільного
майна. Позивач вказувала, що крім майна,
поділеного судом за позовом ОСОБА_4, за
час спільного проживання однією сім'єю
з відповідачем ними було набуто у
власність і інше майно, яке відповідно
до ст. 60 СК України є спільною сумісною
власністю, а саме: автомобіль марки Lexus
ЕС350 Luxury AT, чорного кольору, 2008 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
вартістю 317 670 грн 50 коп., який ОСОБА_4
перереєстрував на ОСОБА_5, а тому не
включив до складу майна, що підлягало
поділу, а також земельна ділянка площею
0,3300 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 вартістю 721 452 грн, яку
відповідач передав у власність ТОВ
«Полюс Закарпаття».

У зв'язку з чим позивач просила суд
визнати автомобіль марки Lexus ЕС350 Luxury AT,
чорного кольору, 2008 року випуску,
теперішній реєстраційний номер НОМЕР_2,
та земельну ділянку площею 0,3300 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
цільове призначення - для іншої
комерційної діяльності, спільною
сумісною власністю та провести поділ
вказаного майна; витребувати із чужого,
незаконного володіння ОСОБА_5
зазначений автомобіль, а також
витребувати із чужого, незаконного
володіння ТОВ «Полюс Закарпаття»
вказану земельну ділянку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 21
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 13 серпня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення, ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що
автомобіль на момент пред'явлення
позову не належав відповідачу, не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя і поділу не підлягає, а
земельна ділянка з моменту її внесення
до статутного капіталу ТОВ «Полюс
Закарпаття» стала власністю
останнього, у зв'язку з чим також
втратила ознаки об'єкта спільної
сумісної власності подружжя. Також
суди зазначили, що при подачі позовної
заяви, ОСОБА_3 не було враховано розмір
частки, яка була їй присуджена
попереднім судовим рішенням, у зв'язку
з чим дійшов висновку про те, що
виділена їй раніше частка у спільному
майні на 828 377 грн більша за частку
ОСОБА_4, а тому жодних підстав для
присудження їй якоїсь частки немає.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
судів не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
знаходились у зареєстрованому шлюбі з
21 жовтня 2004 року по 19 квітня 2011 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 12 квітня 2012 року позов ОСОБА_4
про поділ майна було задоволено.
Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 31 жовтня 2012
року рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 12 квітня 2012
року змінено. Поділено спільне сумісне
майно подружжя у натурі наступним
чином. Присуджено ОСОБА_4 автомобілі
марки Mersedes-Benz GL 550 4 МАТІС, реєстраційний
номер НОМЕР_3, вартістю 506 300 грн 27 коп. та
автомобіль марки Nissan Micra 1,4 5DR LUX,
реєстраційний номер НОМЕР_4 вартістю 97
308 грн 95 коп. Присуджено ОСОБА_3 майнові
(корпоративні) права на частку в
статутному капіталі ТОВ «Ужгородхліб»,
у розмірі 12,195 % вартістю 1 431 986 грн 22 коп.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_3
посилалась на те, що за час спільного
проживання нею та ОСОБА_4 набуто також
інше майно, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, але не було
поділене попереднім рішенням суду.

Згідно з довідками управління
Державтоінспекції від 06 лютого 2012 року
та від 16 березня 2012 року автомобіль
марки Lexus ES350, 2008 року випуску, номер
кузова НОМЕР_5, номерний знак
НОМЕР_1, 20 лютого 2008 року, був
зареєстрований за ОСОБА_4 08 грудня 2011
року знятий з обліку для реалізації у
межах України (а. с. 37). 13 березня 2012 року
зареєстрований за ОСОБА_5 з видачею
державного номера НОМЕР_2 (а. с. 38).

Відповідно до звіту № 2011-06-25-02 від 25
червня 2011 року ринкова вартість
указаного автомобіля на дату оцінки
складала 317 670 грн 50 коп.
(а.с.39-42).

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯД
№ 534302 від 21 вересня 2007 року, спірна
земельна ділянка площею 0,33 га придбана
на підставі договору купівлі-продажу
від 08 серпня 2007 року (а. с. 45, 46). Згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 452931 від 21
серпня 2008 року власником вказаної
земельної ділянки є ТОВ «Полюс
Закарпаття» на підставі додатку до
протоколу № 1 від 22 березня 2008 року (а. с.
31, 46, 47).

Відповідно до звіту про експертну
грошову оцінку ринкова вартість цієї
ділянки станом на 26 жовтня 2012 року
склала 721 452 грн. (а. с. 48-51).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ст. 70 СК України). Відтак, при
вирішенні спору про поділ майна
подружжя слід виходити з презумпції
рівності часток подружжя у набутому
ними майні.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
розґяснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Спірні автомобіль та земельна ділянка
були придбані у період шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 і є їх спільною сумісною
власністю, оскільки виникнення режиму
спільної сумісної власності подружжя
на все придбане за час шлюбу майно
презюмується, доки інший з подружжя не
доведе іншого.

Разом з тим, установивши факт
оформлення права власності ТОВ «Полюс
Закарпаття» та видачі йому право
власності на спірну земельну ділянку,
суди дійшли обґрунтованого висновку
про те, що вказана земельна ділянка є
власністю товариства, а тому не може
бути спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки з моменту внесення
її до статутного фонду єдиним
власником майна є товариство і це майно
не може одночасно перебувати у
власності інших осіб.

Проте, суди не врахували, що навіть і в
разі передання подружжям свого
спільного сумісного майна до
статутного фонду товариства, учасником
якого є один з них, майно переходить у
приватну власність цього товариства, а
в іншого з подружжя право власності на
майно трансформується в право вимоги,
сутність якого полягає у праві вимоги
виплати половини вартості внесеного
майна в разі поділу майна подружжя (а не
право власності на саме майно) або
право вимоги половини отриманого
доходу від діяльності підприємства,
або половини майна, що залишилось після
ліквідації підприємства.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
02 жовтня 2013 року № 6-79цс13 у справі за
позовом про визнання недійсним
договорів та визнання права власності,
яка, відповідно до положень статті 360-7
ЦПК України, є обов'язковою для всіх
судів України.

Що ж стосується вимог позивача про
поділ автомобіля, придбаного у період
шлюбу, та 08 грудня 2011 року, який було
знято з обліку для реалізації (після
розірвання шлюбу), колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що вирішуючи спори про
поділ майна подружжя, суди повинні
враховувати, що само по собі розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Таким чином, судами правильно
враховано, що при поділі майна подружжя
повинно враховуватись все майно, в тому
числі поділене попереднім рішення суду
з різницею в сумі.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди у порушення вимог ст. 212 ЦПК
України, вищезазначених вимог закону
до уваги не взяли, належним чином
доводів сторін не перевірили, не
врахували вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212
ЦПК України про те, що рішення суду не
може ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що судами зроблено
не було.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 21
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 13
серпня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

В.М.
Колодійчук

І.М.
Фаловська