Справа № 594/594/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року

Борщівський
районний суд Тернопільської області в
складі:

головуючої-судді:
Губіш О.А.

при секретарі:
Окулянко У.Г.

з участю позивача:
ОСОБА_2

представника позивача:
ОСОБА_3

відповідача:
ОСОБА_4

представників
відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Борщеві цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про
тлумачення змісту правочину, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду
з даним позовом посилаючись на те, що є
власником цілісного майнового
комплексу, загальною площею 8346,3 кв. м.,
що знаходиться по АДРЕСА_1, 5/100 частин
якого 08 лютого 2012 року були відчужені
ним ОСОБА_4 та ОСОБА_6, так як останні
виявили бажання увійти в спільний
бізнес як інвестори, розвивати
комплекс, розпочати залізничні
відвантаження. Проте, так як являється
фізичною особою, а не юридичною, то міг
прийняти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до спільного
бізнесу тільки через відчуження частки
у майновому комплексі. Що фактично і
відбулось, шляхом укладення між
сторонами 08.02.2012 року договору, за яким
він відчужив відповідачам 5/100 частин
комплексу.

Проте, відповідачі своїх
інвестиційних намірів так і не
виконали, і використовуючи
неоднозначні положення спірного
договору, без його відому виділили із
комплексу 5 будівель. Крім того, 26
квітня 2012 року рішенням виконавчого
комітету Іване-Пустенської сільської
ради за №14 цим будівлям було
присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 з
видачею ОСОБА_4 та ОСОБА_6 свідоцтва на
право власності. В результаті
відповідачі стали власниками 5-ти
окремих будівель комплексу (
електростанції, пожводойми,
підстанції, насосної, будки), а він
залишився власником 95/100 частин усього
комплексу із повним комплектом
будівель, проте без наявних
співвласників.

Вирішити проблему позивач не може
через зміст договору від 08.02.2012р., який є
нечітким, неоднозначним і допускає
різне тлумачення.

Вважає, що предметом договору є
відчуження ОСОБА_4, ОСОБА_6 5/100 частин
цілісного майнового комплексу по
АДРЕСА_1, а не окремих будівель,
оскільки договір, який було між ними
укладено 08.02.2012 року називається
«договір купівлі-продажу 5/100 частин
цілісного майнового комплексу»; у
пунктах 1, 2, 4, 5, 9 договору йдеться про
5/100 частин цілісного майнового
комплексу; у державному реєстрі
правочинів договір зареєстрований як
відчуження 5/100 частин цілісного
майнового комплексу; на звороті
правоустановчого документа позивача
нотаріус вчинила запис про відчуження
5/100 частин цілісного майнового
комплексу; позивач після реєстрації
права власності з урахуванням спірного
договору став власником 95/100 частин
цілісного майнового комплексу; ОСОБА_4,
ОСОБА_6 після реєстрації права
власності за спірним договором стали
власниками по 1/40, разом 5/100 частин
цілісного майнового комплексу;
відчуження окремих будівель не було
можливе в силу положень ст.. 120 ч. 6
Земельного Кодексу України, бо
потребувало зазначення істотних умов
щодо земельної ділянки.

Крім того, відповідачі
маніпулюючи списком 5-ти будівель у
абзаці 2-му пункту 1 договору, отримали
рішення виконкому сільради від 26.04.2012
року і свідоцтво від 27.04.2012р. про право
власності на 5 окремих будівель.

Наведене в сукупності порушує
його права та законні інтереси,
оскільки він нібито власник 95/100 частин
цілісного майнового комплексу, прте
співвласників не стало і не може
скористатися првами ст.ст. 359, 360, 362
Цивільного Кодексу України, так і для
розпорядження часткою 95/100 неможливо
виконати вимоги ст. 362 Цивільного
Кодексу України.

А тому, просив суд розтлумачити
зміст договору від 08 лютого 2012 року, що
його предметом є купівля ОСОБА_4, ОСОБА_6
у ОСОБА_2 5/100 частин цілісного майнового
комплексу по АДРЕСА_1, а не окремих
будівель.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_2, його представник ОСОБА_3 позов,
з підстав наведених у поданій до суду
позовній заяві підтримали повністю.
При цьому, суду пояснили, що в
результаті того, що в абзаці другому
першого пункту договору визначено
окремі об»єкти нерухомого майна,
відповідачі визнали на такі право
власності, відокремились, через, що
позивач не може реалізувати свої права
щодо належної частки, відчужити таку
можливо лише за згоди співвласників,
яких фактично вже не має.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_4
- ОСОБА_5, представник відповідача
ОСОБА_6 - ОСОБА_4 позов не визнали, в
задоволенні такого просили суд
відмовити. При цьому, суду пояснили, що
на момент укладення спірного правочину
всі істотні умови договору були
досягнені між сторонами, що і
відображено у п. 1. Дії позивача
розцінюють виключно як такі, що мають
на меті перешкодити їх діяльності. Так,
за позовами ОСОБА_2 спірний договір
неодноразово був предметом
дослідження в судових спорах, за
рішеннями яких спростовано доводи
позивача в тій частині, що предметом
спірного договору є ідеальна частка в
розмірі 5/100 частин. Вказаними
рішеннями встановлено, що предметом
догору купівлі-продажу є 5/100 частин
цілісного майнового комплексу з
визначенням сторонами чіткого
переліку об»єктів нерухомості, що її
складають. Позовні вимоги ж ОСОБА_2
стосуються зміни предмету правочину, а
не його тлумачення.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 213
ЦК України на вимогу однієї або обох
сторін суд може постановити рішення
про тлумачення змісту правочину.
Правила тлумачення змісту правочину
визначені частинами 3, 4 ст. 213 ЦК
України. При тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. Якщо буквальне значення слів
і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Як встановлено судом, що випливає
зі змісту спірного правочину, а саме
укладеного між сторонами 08 лютого 2012
року, договору купівлі-продажу 5/100
частин цілісного майнового комплексу
предметом такого є те, що ОСОБА_2 як
«продавець», продав, а ОСОБА_4 і ОСОБА_6,
як «покупці» купили 5/100 частин
цілісного майнового комплексу, що
знаходиться в АДРЕСА_1, в рівних частках
кожному.

Сторонами в договорі визначено, що ці
5/100 частин цілісного майнового
комплексу складаються з : будова
електростанції, цегла, загальною
площею 210,20 кв.м.; зазначена у плані під
літ. Г;пожежна водойма, бетон, загальною
площею 52,10 кв.м., зазначена у плані під
літ.Е; будова підстанції, бетон,
загальною площею 48,60 кв.м., зазначена у
плані під літ. І; будова насосної,
цегла,загальною площею 24,6 кв.м.;
зазначена у плані під літ. Ї; будова з/д
ваги з віткою, цегла, загальною площею
7,10 кв.м., зазначена у плані під літ. Й.

Зазначене вказує на те, що сторони,
укладаючи спірний правочин, чітко
висловили своє волевиявлення щодо умов
про предмет договору. Подаючи
зазначений позов щодо тлумачення цих
умов договору купівлі-продажу, позивач
фактично порушує питання про їх зміну,
просячи суд постановити рішення, за
яким встановити, що предметом цього
договору є купівля ОСОБА_4, ОСОБА_6 у
ОСОБА_2 5/100 частин цілісного майнового
комплексу по АДРЕСА_1, а не окремих
будівель. Що, на думку суду, суперечить
нормам тлумаченню змісту правочину,
встановленим пунктами 3,4 ст. 213 ЦК
України.

Наведені позивачем обставини суд не
знаходить такими, що свідчать про
нечітке, неоднозначне, різне
тлумачення спірного правочину, в
зв»язку з чим його зміст потребує
тлумачення судом.

Аналізуючи всі дослідженні в судовому
засіданні докази по справі в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що вимоги позивача не є підставними,
обґрунтованими, а тому, приходить до
висновку, що такі задоволенню не
підлягають.

Судові витрати по справі слід покласти
на сторони в межах, в яких вони їх
понесли.

Враховуючи наведене вище, на підставі
ст. 213 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11,
60, 212 -215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6 про тлумачення змісту правочину
- відмовити.

Судові витрати по справі покласти на
сторони в тих межах, в яких вони їх
понесли.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Борщівський районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення, а особами які не були
присутні при його оголошенні - в 10-ти
денний строк з дня отримання його
копії.

Головуюча: підпис

З оригіналом згідно

Суддя Борщівського районного суду
Губіш О. А.