РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/16745/13-ц

пр. № 2/759/583/14

15 травня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Макаренко В.В.,

при секретарі -
Яцевич В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Святошинський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про позбавлення права користування
жилим приміщенням та зняття з
реєстрації місця проживання,-

в с т а н о в и в :

Представник позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, третя особа: Державна
міграційна служба України Головне
управління юстиції в місті Києві
Святошинський районний відділ та
просив позбавити відповідача права
користування квартирою АДРЕСА_1 та
зняти його з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що 24.05.2008 року між нею та
відповідачем укладено шлюб, від даного
шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 22.07.2013 року рішенням
Святошинського районного суд м. Києва
шлюб розірвано. З 24.03.2009 року відповідач
зареєстрований в спірній квартирі, яка
на праві власності належить
позивачеві, згідно договору дарування
частини квартири від 21.06.2006 року №383 та
договору дарування 1/2 долі квартири
від 06.09.2006 року №2060. З мотивів
викладених в позивачем вбачається, що
відповідач негативним впливом впливає
на її психологічний стан та психічний
стан дитини, порушує правила співжиття
в квартирі. З огляду на зазначені
обставини, позивачка змушена
звернутися до суду з відповідним
позовом.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав у повному
обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, повідомлявся належним чином
за зареєстрованим та фактичним місцем
проживання, докази чого містяться в
матеріалах справи (а.с. 45-46),
причини неявки в судове засідання не
повідомив.

Суд, керуючись положеннями ст. ст. 169,224
ЦПК України, вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
відповідача, на підставі наявних в
справі доказів, ухваливши по справі
заочне рішення за згодою представника
позивача.

Суд, розглядаючи справу в рамках
заявлених вимог, на підставі
представлених доказів, вислухавши
пояснення представника позивача,
дослідивши письмові докази, дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
договору дарування частини квартири
від 21.06.2006 року ОСОБА_5 є власником
? частки квартири за номером АДРЕСА_1
(а.с. 11).

04 липня 2006 року Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна видано реєстраційне
посвідчення №022019, записане в
реєстраційну книгу за №260-28 за
реєстровим №9365, яким посвідчено, що ?
частина квартири АДРЕСА_1
зареєстрована за ОСОБА_1 на праві
приватної власності (а.с. 12).

Відповідно, до договору дарування ?
долі квартири від 06 вересня 2006 року
позивачка прийняла в дар ? долю
квартири номер АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Згідно довідки форми №3 від 12.12.2012 року
№1294 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
та проживають ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.
14).

Щодо позовних вимог позивача про
позбавлення права користування
житловим приміщенням суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української
РСР члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.17 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", під заходами впливу у
розумінні ст. 116 ЖК Української РСР
маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів.

Таким чином, для застосування норм ч.1
ст. 116 ЖК Української РСР необхідна
одночасна наявність двох умов: 1)
систематичне руйнування чи псування
жилого приміщення, або використання
його не за призначенням, або
систематичне порушення правил
співжиття; 2) вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Однак, жодних доказів порушення
позивачами правил проживання, чи
застосування до відповідачів заходів
попередження або громадського впливу,
позивачем суду не надано.

З наданого суду позивачем акту
судово-медичного дослідження щодо
завдання відповідачем легких тілесних
ушкоджень від 18.06.2012 року не вбачається
жодних правових підстав для
позбавлення відповідача права
користування житловими приміщенням
(а.с. 15).

Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Згідно положень ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
- ЦПК України) сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Диспозитивність цивільного
судочинства визначена ст. 11 ЦПК України
в якій зазначено, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено,
може скористатись не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини. Під
способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів передбачений ст. 16 ЦК
України.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009
року "Про судове рішення у цивільній
справі" враховуючи принцип
безпосередності судового розгляду
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Відповідно до п.1 ст. 41 Конституції
України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу
від 20.03.1952 року до Конвенції про захист
прав і основних свобод людини, в ній
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який передбачає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Зазначеними нормами права не
передбачено такого способу захисту, як
зняття з реєстрації.

Відповідно до Порядку реєстрації місця
проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів
затвердженого Наказом МВС України
22.11.2012 року за №1077 та зареєстрованого у
Міністерстві юстиції України 18.12.2012
року за № 2109/22421, у пункті 3.1 Порядку
зазначено, що зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі заяви про зняття особи з
реєстрації місця проживання, яка
подається особою або її законним
представником, інших документів, які
свідчать про припинення підстав на
право користування житловим
приміщенням. Зняття з реєстрації на
підставах, визначених в абзацах вісім
та дев'ять пункту 3.1 цього розділу,
здійснюється за клопотанням
уповноваженої особи закладу/установи
або за заявою власника/наймача житла
або їх законних представників.

Відповідно до підпункту 2 п. 3.1 даного
Порядку зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі: судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Вимоги про позбавлення права
користування відповідача спірною
квартирою, позивачем перед судом не
доведені. А зняття його з
реєстраційного обліку без дотримання
встановленої Законом процедури не
відповідатиме положення зазначених
норм Закону, оскільки зняття з
реєстрації відбувається у
встановленому Законом Порядку, а не
знімається судом.

Аналогічні норми закріплені в ст.11
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", де вказано,
реєстрація місця проживання та
місця перебування осіб
здійснюється органом реєстрації.
Центральний орган виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері реєстрації фізичних
осіб, затверджує відповідно до закону
порядок реєстрації місця проживання та
місця перебування осіб в
Україні, зразки документів,
необхідних для реєстрації і зняття
з реєстрації місця
проживання та місця
перебування.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України
"Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні"
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

В силу наведеної норми позивач повинен
звертатися до органу реєстрації з
вимогою про зняття з реєстрації місця
проживання відповідачів, на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

Однак, будь-яких відомостей щодо
звернення позивача до органу
уповноваженого здійснювати реєстрацію
чи зняття з реєстрації відповідачів до
суду позивачем не надавалось. Суд не
вправі підміняти функції державних
органів (органів реєстрації), на які
покладені обов'язки з реєстрації місця
проживання громадян.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР
ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як на
підставах і в порядку, передбаченому
законодавством.

Посилання представника позивача на те,
що відповідач своєю реєстрацією в
квартирі чинить їй перешкоди в
користуванні квартирою, є
безпідставні, оскільки це не може бути
необхідною умовою для зняття
відповідача з реєстрації судовим
рішенням.

На підставі наведеного та керуючись ст.
41 Конституції України, ст.ст. 9, 116, 156, 157
ЖК Української РСР, ст. ст. 9, 11 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні", ст.ст. 12, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 4,
10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Святошинський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України
в м. Києві про позбавлення права
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстрації місця проживання -
відмовити.

Заява про перегляд заочного рішення
може бути подана протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Святошинський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а у разі, якщо
рішення було проголошено без участі
особи, яка його оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення зазначених вище строків
або після розгляду справи в
апеляційному порядку Апеляційним
судом м. Києва, якщо воно не буде
скасоване.

СУДДЯ :