АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4159/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Скрипник К. О. Доповідач -
Петешенкова М.Ю. Категорія 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

12 травня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Петешенкової М.Ю.

суддів - Дерев'янка
О.Г., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Кириченко
М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 18 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
Друга дніпропетровська державна
нотаріальна контора про поновлення
пропущеного строку, визнання недійсним
договорів дарування домоволодіння та
земельної ділянки, державних актів на
право приватної власності на землю,
скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивачка звернулась
до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що їй на праві
власності належало домоволодіння
АДРЕСА_1, в якому вона проживала разом
зі своїм чоловіком ОСОБА_5 У червні 2009
року між нею та ОСОБА_6 досягнуто усної
домовленості, що вона передає у
власність вказане домоволодіння, а
останній буде здійснювати за нею
догляд до самої смерті. В той же день
відповідач повинен був скласти
заповіт, яким заповісти дане
домоволодіння на її користь. 18 червня
2009 року між ними було укладено договір
передачі права власності на
домоволодіння. При підписанні
документів у нотаріуса, вона була
переконана, що вона укладає договір
довічного утримання та впевнена була,
що ОСОБА_6 залишив заповіт на її
користь. Документи, які вона підписала
у нотаріуса не читала, оскільки
повністю довіряла відповідачу та
жодних сумнівів у документах не було.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. При
зверненні до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини,
нотаріусом було роз`яснено, що жодного
заповіту на її користь не має. Згодом
вона дізналась, що ОСОБА_6 з позивачкою
уклав договір дарування домоволодіння
та померлий ОСОБА_6 залишив заповіт на
користь свого сина ОСОБА_3 Вважає, що
спірний договір був укладений під
впливом обману зі сторони обдарованого
ОСОБА_6, вказаний договір повинен бути
визнаний судом недійсним на підставі ч.
1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Крім того,
позивачу стало відомо, що 18 червня 2009
року окрім договору дарування
домоволодіння був також укладений і
договір дарування земельної ділянки,
на якій розташовано спірне
домоволодіння, та на ім`я ОСОБА_6 було
видано державний акт на право
приватної власності на землю на
підставі договору дарування земельної
ділянки від 18 червня 2009 року. Вважає, що
ОСОБА_6 ввів в оману позивачку при
підписанні спірних договорів
дарування, позбавивши її тим самим
свого майна, вже тоді мав мету не тільки
позбавити майна, а передати все своєму
сину, відповідачу по справі. Позивачка
вважає, що договір дарування, укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, 18 червня 2009 року,
має бути визнаний судом недійсним,
оскільки він порушує її право
власності; а також, визнати недійсним
договір дарування домоволодіння
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 від14 червня 2011 року, та
скасувати його державну реєстрацію;
визнати недійсним договір дарування
земельної ділянки, площею 0,0670 га,
розташованої в АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 18 червня 2009 року,
визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
виданий ОСОБА_6 Дніпропетровською
міською радою народних депутатів, на
підставі договору дарування земельної
ділянки від 18 червня 2009 року; визнати
недійсним договір дарування земельної
ділянки площею 0,0670 га, розташованої в
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 від 14 червня 2011 року; визнати
недійсним державний акт на право
приватної власності на землю, виданий 13
вересня 2012 року ОСОБА_3
Дніпропетровською міською радою
народних депутатів, на підставі
договору дарування земельної ділянки
від 14 червня 2011 року; продовжити
позивачу строк позовної давності для
звернення до суду з позовом про
визнання недійсними договорів
дарування домоволодіння, земельної
ділянки, державних актів на земельну
ділянку і скасування державної
реєстрації на домоволодіння та
земельну ділянку.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 18 березня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 250-255).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування матеріального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким її позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України -
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема
питання про те, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 18 червня 2009 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений
нотаріально посвідчений договір
дарування домоволодіння АДРЕСА_1,
згідно якого ОСОБА_2, діючи добровільно,
володіючи повним обсягом цивільної
дієздатності, подарувала, а ОСОБА_6
прийняв у дар належне їй на праві
власності на підставі свідоцтва про
право на спадщину, виданого Другою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, за реєстровим №
2-1246; рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2008
року, домоволодіння АДРЕСА_1. Вказаний
договір дарування посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 за
реєстровим № 2293 (а.с.91,94).

Разом з тим, 18 червня 2009 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений нотаріально
посвідчений договір дарування
земельної ділянки, згідно умов якого
ОСОБА_2, попередньо ознайомившись з
загальними вимогами, додержання яких
необхідно для вчинення правочину,
усвідомлюючи природу цього правочину
та значення своїх дій, діючи
добровільно, за відсутності будь-якого
примусу як фізичного, так і
психологічного, маючи на меті реальне
настання правових наслідків від
укладеного правочину, володіючи повним
обсягом цивільної дієздатності
подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар
належну ОСОБА_2 на підставі державного
акта на право приватної власності на
землю серія Д* № 038874 Код ДЗК 81266074 I - ДП №
037202, виданого на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів 20 лютого 2002 року
земельну ділянку площею 0,0607 га, у межах
згідно з планом, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір
дарування посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за реєстровим № 2296 (а.с.133).

У позовній заяві позивачка, як на
підставу визнання договорів дарування
недійсними посилалася на статті 229, 230
ЦК України.

У судовому засіданні позивачка
посилалася на ту обставину, що ОСОБА_6
при укладенні договорів дарування ввів
її в оману щодо змісту договору та його
правових наслідків, тобто на ст. 230 ЦК
України як на підставу визнання
договору недійсним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Разом із тим за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги до правочинів. Їх
невиконання є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216
ЦК України).

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним
є правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Доказів про те, що договори
дарування були удаваними чи фіктивними
позивачем не надано.

Відповідно до положень ст. 202 ЦК
України договір дарування є
одностороннім правочином.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року № 9 норми статті 230 ЦК
не застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

Тобто, судом першої інстанції
правильно відмовлено у позові про
визнання договорів дарування
недійсними з підстави, передбаченої ст.
230 ЦК України.

У зв'язку з цим, вимоги про визнання
вищевказаних договорів недійсними не
підлягають задоволенню.

В подальшому, 14 червня 2011 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладені договори
дарування домоволодіння та земельної
ділянки, посвідчені приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстр № 1016.

Суд першої інстанції, зробив
правильний висновок щодо відмови
позивачці у задоволенні позовних вимог
про визнання договорів дарування
домоволодіння та земельної ділянки,
укладених 14 червня 2011 року недійсними
зазначивши, що оскільки договори
дарування домоволодіння та земельної
ділянки, укладені 18 червня 2009 року
відповідають вимогам діючого
законодавства України, то підстави для
визнання недійсними договорів
дарування домоволодіння та земельної
ділянки, укладених 14 червня 2011 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відсутні.

Рішення суду першої інстанції в
частині вирішення позовних вимог про
скасування державних актів про право
власності на земельну ділянку є
правильним, оскільки державний акт є
документом, який посвідчує право особи
на земельну ділянку, і не є підставою
набуття такого права, а тому його
скасування не тягне за собою
скасування права власності на земельну
ділянку.

З урахуванням вищезазначеного та
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися позовні вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Разом з тим, не знайшли свого
підтвердження доводи апеляційної
скарги щодо не застосування судом норм
матеріального права, а саме статей 229, 230
ЦК України.

Зі змісту оскаржуваного рішення та
матеріалів справи вбачається, що
апеляційна скарга є необґрунтованою і
наведені у ній доводи не дають підстав
для висновків щодо незаконності
зазначеного рішення суду.

Зокрема, суд першої інстанції на
підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), дійшов правильного висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позову й визнання
договорів дарування та державних актів
на право власності недійсними.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду,
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 18 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: