Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В.,
Савченко В.О.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Донецької області від 09 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи неодноразово
уточнювала та остаточно просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 07 листопада 2012 року
між нею та ОСОБА_4, зареєстрований у
реєстрі за № 1396 та
укладений 07 листопада 2012 року між тими
ж сторонами договір купівлі-продажу
земельної ділянки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1,
зареєстрований у реєстрі за № 1397, з
підстав, передбачених ст. 231 ЦК України,
оскільки зазначені договори укладено
нею проти справжньої волі внаслідок
застосування психологічного тиску.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 25 лютого 2014 року
позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 09 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

У силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення судів зазначеним нормам
процесуального права не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно з договором
купівлі-продажу від 07 листопада 2012 року
ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4
житловий будинок з надвірними
будівлями і спорудами
АДРЕСА_1. Відповідно до звіту про оцінку
майна вартість вказаного житлового
будинку становить 224 282
грн 52 коп.

Відповідно до договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 07
листопада 2012 року ОСОБА_3 продала
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0596 га,
кадастровий номер :00:006:0565, з
цільовим призначенням - для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, експертною
оцінкою 130 982 грн 92 коп.

Згідно з розпискою від 07 листопада 2012
року ОСОБА_3 отримала за проданий
будинок АДРЕСА_1 300 тис. грн.

Звертаючись до суду з цим позовом,
ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги
наявністю підстав, передбачених ст. 231
ЦК України, оскільки зазначені
договори укладено нею проти справжньої
волі внаслідок застосування
психологічного тиску.

Статтею 231 ЦК України установлено, що
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним. Винна сторона (інша
особа), яка застосувала фізичний або
психічний тиск до другої сторони,
зобов'язана відшкодувати їй збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Для визнання правочину недійсним як
такого, що вчинено під впливом
насильства або погрози, необхідна
наявність фізичного чи психологічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину. Під насильством
слід розуміти заподіяння учасникові
правочину фізичних або душевних
страждань з метою примусити укласти
правочин. Насильство породжує страх
настання невигідних наслідків. На
відміну від насильства, погроза
полягає в здійсненні тільки
психічного, але не фізичного впливу, і
має місце при наявності як
неправомірних, так і правомірних дій.
Погроза може бути підставою для
визнання правочину недійсним, коли з
обставин, які мали місце на момент його
вчинення, випливає, що відмова учасника
правочину від його вчинення могла
спричинити шкоду його законним
інтересам.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ

про визнання правочинів недійсними»
установлено, що при вирішенні спорів
про визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом
насильства (стаття 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції вважав правдивими показання
позивача та її сина про те, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 погрожували їм та чинили
психологічний тиск на позивача з метою
примусити укласти оспорювані
правочини.

Проте апеляційний суд дійшов
протилежного висновку про
недоведеність указаного позову та
виходив з того, що позивачем не
доведено факту того, що оспорювані
договори вчинені позивачем проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психологічного тиску з боку
відповідача, крім того, позивач не
пояснила, в чому саме полягав
психологічний тиск з боку відповідача.

Однак такі висновки судів не є повними
й обґрунтованими. Відповідно до ст. 212
ЦПК України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом апеляційної інстанції на
порушення норм процесуального права не
надано оцінки поясненням позивача і
свідків, допитаних під час розгляду
справи та під час проведення
досудового розслідування, а саме: що 21
січня 2013 року ОСОБА_6 звертався до
Ворошиловського РВ ДМУ ГУМВС України в
Донецькій області із заявою про вжиття
заходів щодо ОСОБА_7, правова
кваліфікація - ч. 1 ст. 190 КК України, за
якою 21 січня 2013 року
порушено кримінальне провадження за ч.
3 ст. 190 КК України, проте указане
провадження закрито 11 липня 2013 року на
підставі п. 2 ст. 284 КПК України;
постановою прокуратури
Ворошиловського району м. Донецька від
16 жовтня 2013 року постанову слідчого СВ
Ворошиловського РВ ДМУ ГУМВС України в
Донецькій області від
11 липня 2013 року про закриття
кримінального провадження за заявою
ОСОБА_6 скасовано, кримінальне
провадження направлено начальнику
Ворошиловського РВ ДМУ ГУМВС України в
Донецькій області для організації
подальшого досудового слідства. Крім
того, апеляційним судом не надано
оцінки тій обставині, що позивач після
укладення договору залишилася
проживати в будинку, тобто фактичної
передачі нерухомого майна за
оспорюваними договорами не відбулося.

Проте не може залишатися в силі й
рішення суду першої інстанції,
ухвалене лише на поясненнях позивача
та свідків, без дослідження та
врахування інших доказів в силу вимог
ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі рішення -
скасуванню з направленням справи з
підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК
України, на новий розгляд до суду
першої інстанції яким, враховуючи
вимоги ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції», є Павлоградський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 25 лютого 2014 року
та рішення апеляційного суду Донецької
області від 09 квітня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Попович

В.О. Савченко

О.В. Ступак

С.П. Штелик