Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух
О.А.,

суддів - Леска В.В.,
Чужі Ю.Г.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 22 травня 2014 року по справі за
позовом ТзОВ "Авто-люкс" до ОСОБА_1 про
стягнення завданої матеріальної
шкоди,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2014 року ТзОВ "Авто-люкс"
звернулося до суду із позовом, в якому
просило стягнути з відповідача 30000 грн.
завданої матеріальної шкоди.
Збільшивши позовні вимоги, позивач
остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_1
на його користь завданої йому шкоди в
розмірі 154 342 грн., мотивуючи тим, що
відповідач, під час виконання трудових
обов'язків, виконуючи рейс 25.06.2013 року
на території Калужської області
Російської Федерації здійснив наїзд на
ряд транспортних засобів, які в момент
зіткнення були нерухомими, в
результаті чого було пошкоджено
транспортний засіб позивача Volvo д.н.
НОМЕР_1, чим останньому завдано шкоду в
розмірі 154 342 грн., що підтверджується
видатковими накладними, актами
виконаних робіт. Посилаючись на те, що з
відповідачем було укладено договір про
повну матеріальну відповідальність,
позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду від 22 травня 2014 року позов
задоволено.

Відповідачем на таке рішення суду
подано апеляційну скаргу, в якій,
просить скасувати це рішення та
ухвалити нове, яким у задоволенні
збільшених позовних вимог відмовити.
Вважає, що рішення суду прийняте з
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
неповним з'ясуванням обставин та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи. Зазначає, доказів
того, що ДТП спричинено з його вини
відсутні а копії рахунків, копії
видаткових накладних та копії актів
прийому-передачі товару не є доказами,
які б підтверджували факт понесених
позивачем витрат на відновлювальний
ремонт автомобіля.

В останнє судове засідання представник
позивача Ковач І.В. не з'явився, подав
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку із зайнятістю його в
судовому засіданні Вищого
господарського суду України. Зважаючи
на те, що саме цей представник давав
пояснення апеляційному суду в одному
із судових засідань, позивач надав
повноваження на представництво своїх
інтересів шістьом особам (а.с.219) і
неявка одного з представників не є
перешкодою для явки іншого
представника, судова колегія,
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
розглянула справу за відсутності
представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого у справі рішення,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як встановлено судом та
вбачається з матеріалів справи,
наказом №6 ТОВ „Авто люкс" від 01.10.2001
ОСОБА_1 було прийнято на роботу на
посаду водія 1-го класу (а.с.7) та наказом
№ 34 від 27.06.2013 його було звільнено за
власним бажанням (а.с.8).

01.10.2001 року між ТОВ „Авто люкс" та
ОСОБА_1 було укладено договір про повну
матеріальну відповідальність (а.с.9).

З 15 червня 2013 року відповідач за
подорожнім листом №087194 здійснював
рейс, в тому числі, до Російської
Федерації на автомобілі Volvo д.н. НОМЕР_1,
який належить позивачу (а.с.5-6).

25 червня 2013 року на території
Калужської області Російської
Федерації відбулась
дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої автомобіль Volvo д.н.
НОМЕР_1 було пошкоджено.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції вважав, що позовні вимоги є
підставними, обґрунтованими і
доведеними. Застосувавши до даних
правовідносин норми Кодексу законів
про працю України та ст. 22 ЦК України
стягнув з відповідача шкоду у
визначеному позивачем розмірі.

Проте такі висновки не
відповідають обставинам справи та
нормам матеріального права.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивач посилався на
положення ст. 135-1 КЗпП України,
зазначаючи про укладення з
відповідачем договору про повну
матеріальну відповідальність.

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками" від 29
грудня 1992 р. N 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно зі ст. 135-1
КЗпП може бути укладено такий договір,
та чи був він укладений. За відсутності
цих умов на працівника за заподіяну ним
шкоду може бути покладено лише
обмежену матеріальну
відповідальність, якщо згідно з чинним
законодавством працівник з інших
підстав не несе матеріальної
відповідальності у повному розмірі
шкоди

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП працівники
несуть матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадку, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
ст. 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей, і такі письмові договори
може бути укладено з працівниками, які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт
затверджено постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР по праці і
соціальних питаннях, Секретаріату
Всесоюзної Центральної Ради
Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. N
447/24.

У зазначеному Переліку посада водія -
відсутня. Даних про те, що на
відповідача покладались також
обов'язки експедитора по перевозці
вантажів, у матеріалах справи немає.

Отже договір про повну матеріальну
відповідальність, укладений з ОСОБА_1,
не має юридичної сили та не може бути
підставою для матеріальної
відповідальності у повному розмірі
заподіяної з його вини шкоди.

Відповідні правові позиції викладені у
Постанові Верховного Суду України від
25 квітня 2012 р. у справі N 6-16цс12, які,
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковими для всіх судів України.

Крім того, працівник несе
відповідальність за шкоду, заподіяну з
його вини. Згідно приписів ст. 138 КЗпП
для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, які
були додані позивачем до позовної
заяви, відповідним підрозділом
Управління міністерства внутрішніх
справ Росії по Калужській області було
видано довідку встановленої форми про
дорожньо-транспортну пригоду,
відповідно до якої відносно водія
ОСОБА_1 25 червня 2013 року було винесено
ухвалу про відмову у порушенні справи
про адміністративне правопорушення
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24.5, ч. 5 ст. 28.1.
Кодексу Російської Федерації про
адміністративні правопорушення (а.с.11).
Відповідно до цієї Ухвали, в порушенні
справи про адміністративне
правопорушення було відмовлено в
зв'язку з відсутністю складу
адміністративного правопорушення
(а.с.237). А отже вина у заподіянні шкоди
відповідачем - не доведена.

Таким чином, одна з обов'язкових умов
для притягнення відповідача до
матеріальної відповідальності за
шкоду, заподіяну його діями під час
виконання трудових обов'язків - вина - у
даних правовідносинах відсутня.

Суд першої інстанції на зазначені
обставини справи уваги не звернув та
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального права.

Зважаючи на викладене, підстав для
задоволення позову - немає. Відповідно
п.п.3, 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю "Авто-люкс"
- відмовити.

Керуючись ст.ст. 304, 307 ч. 1 п.2, ст. 309 ч. 1
п.п.3, 4, ст.ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 22 травня 2014 року - скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю "Авто-люкс"
до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної
шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді