№ 201/8915/14 ц
провадження 2/201/2348/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка
О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
усунення перешкод в користуванні та
розпорядженні житлом шляхом визнання
втративши право користування житлом і
зняття з реєстрації з місця мешкання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 липня 2014 року звернулася
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
та розпорядженні житлом шляхом
визнання втративши право користування
житлом і скасування реєстрації місця
мешкання. Позивач в своєму позові
посилався на те, що на підставі
договору дарування від 09 жовтня 1979 року
позивачці належить 41/100 частка в
будинку АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська,
решта належала її батьку ОСОБА_3, після
смерті якого позивачка успадкувала і
його частину та зараз має все
домоволодіння. В цьому домоволодінні з
позивачкою також зареєстровані ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, а з березня 2006 року в
цьому будинку була зареєстрована і
відповідачка ОСОБА_2, але ця
відповідачка у вказаному житлі не
мешкає без поважних причин більше
восьми років, фактично звільнила
спірну квартиру, вона в цьому житлі
фактично майже не мешкала, давно
виїхала на інше місце мешкання,
зареєстрованою ж залишилася у
вказаному спірному житлі, не мешкає
понад шість місяців і мешкати не має
намірів, за комунальні послуги не
сплачує, але її реєстрація в цьому
житлі перешкоджає позивачу в повній
мірі користуватися і розпоряджатися
своїм житлом. По решті мешканців і їх
реєстрації в цьому будинку у позивачки
питання відсутні, по ним спору немає.
Факт тривалого непроживання
відповідачки в спірному будинку
підтверджують надані позивачем
документи, хоча зареєстрованою вона
там залишилася. В зв'язку з відсутністю
вказаного відповідача у спірному житлі
понад встановлені законом терміни без
поважних причин позивач просив усунути
для нього перешкоди в користуванні та
розпорядженні будинком АДРЕСА_1 м.
Дніпропетровська з боку відповідача,
визнати його втратившим право
користування цим житлом та зняти його з
реєстрації у вказаному житлі,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилася, про час і місце
слухання справи повідомлялася
належним чином з дотриманням вимог ст.
76 ЦПК України, про причини не явки суду
не повідомила. Позов фактично визнала,
просила справу розглянути без її
участі. Суд вважає можливим слухати
справу за відсутності вказаного
відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області в судове
засідання не з'явився, про час і місце
слухання справи повідомлявся належним
чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК
України, з позовом згодні, просили
справу розглянути без їх участі та
рішення винести на розсуд суду. Суд
вважає можливим слухати справу за
відсутності представника вказаної
третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши
надані та добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовну
заяву обґрунтованою та підлягаючою
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що
позивачу ОСОБА_1 на підставі договору
дарування від 09 жовтня 1979 року належить
41/100 частка в будинку АДРЕСА_1 м.
Дніпропетровська, решта належала її
батьку ОСОБА_3, після смерті якого
позивачка успадкувала і його частину
та зараз має все домоволодіння. В цьому
домоволодінні з позивачкою також
зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а
з 21 березня 2006 року в цьому будинку була
зареєстрована і відповідачка ОСОБА_2,
але ця відповідачка у вказаному житлі
не мешкає без поважних причин більше
восьми років, фактично звільнила
спірну квартиру, вона в цьому житлі
фактично майже не мешкала, давно
виїхала на інше місце мешкання,
зареєстрованою ж залишилася у
вказаному спірному житлі, не мешкає
понад шість місяців і мешкати не має
намірів, за комунальні послуги не
сплачує, але її реєстрація в цьому
житлі перешкоджає позивачу в повній
мірі користуватися і розпоряджатися
своїм житлом. По решті мешканців і їх
реєстрації в цьому будинку у позивачки
питання відсутні, по ним спору немає; в
добровільному порядку спір не вирішено
і позивач вимушений був звертатися з
позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою
задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Судом встановлено, що дійсно
відповідач зареєстрований у вказаному
житлі, в квартирі не мешкав, відповідач
фактично звільнив це житло, інші члени
його сім'ї у вказаному житлі не мешкали
і не мешкають, за комунальні послуги не
сплачує, в цьому будинку не має його
речей, але його реєстрація в цьому
житлі перешкоджає позивачу в повній
мірі користуватися і розпоряджатися
своїм житлом.

Крім того, факт тривалої
відсутності відповідача по місцю
знаходження спірного житла
підтверджується, крім вищенаведеного,
також довідкою та актами житлової
комунальної обслуговуючої організації
на підставі письмових пояснень сусідів
спірного житла, затверджені житловою
організацією за місцем знаходження
житла.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності непорушно, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
або обмежений в його здійсненні,
власник може бути позбавлений права
власності або обмежений в його
здійсненні тільки у випадках і в
порядку, встановленому законом,
примусове відчуження об'єктів права
власності може бути застосоване тільки
як виняток по мотивах суспільної
необхідності на підставах і в порядку,
встановленому законом, і за умови
попереднього і повного відшкодування
їх вартості.

Об'єкт права власності (спірний
будинок) є житловим приміщенням, тому
режим мешкання в нім регулюється
нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути обмежений в праві
користування житловим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законом, житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони використовуються
проти їх призначення або з порушенням
прав інших громадян.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
займане жиле приміщення у випадках і в
межах строків, установлених частиною
першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу. Тимчасова відсутність наймача
та членів його сім'ї не звільняє їх від
виконання обов'язків за договором
найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

За таких обставин суд вважає, що
відповідач тривалий час (понад шість
місяців) без поважних причин не мешкає
за адресою спірного житла, в цьому
будинку відсутні його речі, комунальні
та інші послуги не сплачує, зустрічні
вимоги не заявлені, доказів на
спростування позову суду не надано.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України
використання власності не може
завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє,
користується та розпоряджається
майном, що йому належить. Власник має
право здійснювати стосовно свого майна
будь-які дії, що не протирічать закону.

Позивач позовні вимоги не доповнював і
не уточняв, придбав вказане житло на
законних підставах.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 повинна
довести, що її дiями не було порушено її
права або права позивача. Однак, жодних
доказiв відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
відповідачем цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує будь-якi
домовленості i зобов'язання стосовно
відповідача про мешкання в квартирі,
перешкоди, предмета спору, а відповідач
не довів незаконність дій позивача.
Можливе твердження відповідача про
наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань
стосовно позовних вимог - є
припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю їх між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги
можливе не визнання відповідачем
позовних вимог, оскільки вони
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

Позивач як власник спірного житла не
порушує прав фізичних та юридичних
осіб, за захистом своїх прав звернувся
до суду, відповідач з позовом фактично
погодився. При таких обставинах суд
вважає, що позовні вимоги про усунення
перешкод в користуванні та
розпорядженні нерухомими майном та
зняття з реєстрації знайшли своє
підтвердження в ході судового
засідання, а тому можливо усунути для
позивача перешкоди в користуванні та
розпорядженні будинком № АДРЕСА_1 м.
Дніпропетровська з боку ОСОБА_2 та
Головному управлінню Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти
відповідачку ОСОБА_2 з реєстрації у
вказаному житлі: будинку № АДРЕСА_1 м.
Дніпропетровська, визнавши її
втративши право користування цим
житлом, а також стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 судові витрати в
вигляді судового збору в сумі 243 грн. 60
коп.

Таким чином суд вважає доведеними
обставини позовних вимог, позов
обгрунтований і підлягає задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 71, 72, 163
ЖК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212 - 215,
218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути для ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні та розпорядженні
будинком № АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська
з боку ОСОБА_2 та Головному управлінню
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти
ОСОБА_2 з реєстрації у вказаному житлі:
будинку № АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська,
визнавши її втративши право
користування цим житлом.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в вигляді судового
збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -