Справа №333/7348/14-ц
Провадження №2/333/2844/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2014 року

м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого -
судді Тучкова С.С.,

при секретарі
Шелесько Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, цивільну справу
№333/7348/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом, який було уточнено в ході
судового розгляду справи, про
стягнення з ОСОБА_2 аліментів на
утримання неповнолітньої дитини -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4
частини всіх видів доходу відповідача
щомісячно, але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
починаючи з дня подання позову до суду
і до досягнення донькою повноліття,
посилаючись на те, що з відповідачем
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі, добровільно надавати
матеріальну допомогу відповідач
відмовляється, тому вона вимушена
звернутися до суду.

Позивач та її представник у судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи були повідомлені
своєчасно та належним чином,
представник позивача надав суду заяву,
в якій просив на підставі ч.2 ст.158
Цивільного процесуального кодексу
України розглядати справу за його
відсутності та відсутності позивача,
уточнені позовні вимоги підтримав
повністю.

Відповідач та його представник,
повідомлені судом належним чином про
час та місце розгляду справи, у судове
засідання не з'явилися, надали суду
заяву, в якій просили розглядати справу
без їхньої участі, уточнені позовні
вимоги визнали у повному обсязі, проти
стягнення з відповідача аліментів у
розмірі 1/4 частини всіх видів доходу
останнього не заперечували. Також на
адресу суду надійшли від відповідача
заперечення, в яких він зазначив, що
добровільно сплачує аліменти на
утримання дитини.

Вивчивши матеріали справи, суд
приходить до наступних висновків.

Згідно ч.4 ст.174 Цивільного
процесуального кодексу України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 Цивільного
процесуального кодексу України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до рішення Комунарського
районного суду м.Запоріжжя від 16.04.2014
року, яке набуло законної сили 29.04.2014
року, шлюб між сторонами розірвано
(а.с.5).

Згідно свідоцтва про народження, серії
НОМЕР_2, виданого 28.11.2006 року
Орджонікідзевським відділом
реєстрації актів цивільного стану
Запорізького міського управління
юстиції, сторони є батьками
неповнолітньої дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

На підставі довідки про доходи, наданої
Комунальним закладом «Центр первинної
медико-санітарної допомоги №6», ОСОБА_2
працює лікарем-педіатром в зазначеному
закладі, загальна сума його доходу за
період з 01.04.2014 року по 30.09.2014 року
становить 18622,68 гривень.

Отже, судом встановлено, що на даний час
дитина знаходиться на утриманні матері
ОСОБА_1, проживає разом з нею.
Відповідач ОСОБА_2 офіційно працює.

Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права
дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1997 року,
батько (батьки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про
права дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1997 року,
батьки несуть однакову
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права
дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1997 року,
в усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Статтею 180 Сімейного кодексу України
передбачено, що батьки зобов'язані
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу
України за рішенням суду кошти на
утримання дитини (аліменти)
присуджуються у частці від доходу її
матері, батька і (або) у твердій
грошовій сумі.

На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу
України при визначенні розміру
аліментів суд враховує стан здоров'я та
матеріальне становище дитини і
платника аліментів, наявність у
останнього інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина,
інші обставини, що мають істотне
значення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного
кодексу України частка заробітку
(доходу) матері, батька, яка буде
стягуватися як аліменти на дитину,
визначається судом.

Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу
України мінімальний розмір аліментів
на одну дитину не може бути меншим, ніж
30% прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених ст.184 Сімейного
кодексу України.

Частиною 1 статті 181 Сімейного кодексу
України передбачено, що способи
виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними.

За змістом зазначених норм, будь-які
витрати на утримання дітей мають
визначатись за домовленістю між
батьками або за рішенням суду. На даний
час ніякої домовленості щодо виконання
обов'язку утримувати дитину між
сторонами не має, договір про сплату
аліментів на дитину, в якому було б
визначено розмір та строки виплати
аліментів, між позивачем та
відповідачем не укладався.

Як вбачається з положень Сімейного
кодексу України, спір щодо витрат на
утримання дитини може містить незгоду
між батьками, як щодо самого факту
сплати аліментів, так і щодо розміру
аліментів, які сплачуються добровільно
(Ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня 2012 року
по справі №6-35893св12).

Відповідно до положень п.17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від №3
15.05.2006 року «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів» за
відсутності домовленості між батьками
про сплату аліментів на дитину той із
них, з ким вона проживає, вправі
звернутись до суду з відповідним
позовом.

Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу
України встановлено, що аліменти на
дитину присуджуються за рішенням суду
від дня пред'явлення позову.

Таким чином, у зв'язку із викладеним,
аналізуючи зібрані у справі докази та
вимоги чинного законодавства,
приймаючи до уваги положення ст.11
Цивільного процесуального кодексу
України щодо розгляду справ в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, враховуючи
обставини справи, а також те, що
відповідач визнав уточнений позов
повністю, суд приходить до висновку про
те, що позовні вимоги ґрунтуються на
законі, підтверджуються зібраними у
справі доказами та не порушують прав та
інтересів третіх осіб, тому позов є
обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Так як задоволена основна вимога
позивача, яка була звільнена від сплати
судового збору при подачі заяви, з
відповідача повинен бути стягнений в
дохід держави судовий збір.

Керуючись ч.1 ст.3, ч.1 ст.18, ч.2 ст.27
Конвенції про права дитини,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27.02.1997 року, ст.ст.180-183,
191 Сімейного кодексу України, ст.8
Закону України «Про охорону
дитинства», ст.ст.10, 11, 59, 60, 174, 209, 214-215, 367
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання
неповнолітньої дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку (доходу)
відповідача щомісяця, але не менш, ніж
30% прожиткового мінімуму відповідного
віку дитини, починаючи з 16.09.2014 року і до
повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1) судовий збір в дохід
держави в розмірі 243 (двісті сорок три)
гривні 60 копійок.

Рішення в частині стягнення аліментів
підлягає негайному виконанню у межах
суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м.Запоріжжя.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя
С.С.
Тучков