Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча», третя особа -
відділ Держкомзему у Новоазовському
районі Донецької області, про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним, за касаційною скаргою
дочірнього підприємства «Ілліч-Агро
Донбас» публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
на рішення Новоазовського районного
суду Донецької області від 31 січня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 11 березня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі - ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча») про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним. Обґрунтовувала свої вимоги
тим, що на підставі державного акта на
право власності їй належить земельна
ділянка, яка розташована на території
Самійлівської сільської ради
Новоазовського району Донецької
області. У 2009 році вона та ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» уклали договір
оренди, згідно з яким вона передала
дочірньому підприємству в
користування вказану земельну ділянку.
У подальшому нею й відповідачем
укладено додаткову угоду до договору
оренди. 05 травня 2010 року договір оренди
та додаткова угода зареєстровані в
Новоазовському районному відділі
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України із
земельних ресурсів». Оскільки в
договорі оренди землі відсутня
передбачена частиною першою статті 15
Закону України від 06 жовтня 1998 року №
161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон
України «Про оренду землі») істотна
умова, а саме умова передачі в заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки, ОСОБА_3
просила визнати договір оренди
недійсним і стягнути на її користь
судові витрати.

Рішенням Новоазовського районного
суду Донецької області від 31 січня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 11 березня 2013 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди
землі, укладений 05 травня 2010 року між
ОСОБА_3 та ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча». В порядку
виконання судового рішення зобов'язано
позивачку не чинити відповідачу
перешкод у збиранні врожаю зі спірної
земельної ділянки. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 травня 2013 року
касаційну скаргу ДП «Ілліч-Агро
Донбас» ПАТ «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
відхилено, зазначені рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від
02 липня 2014 року скасовано ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 травня 2013 року, справу
направлено на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що
укладений між сторонами договір оренди
землі всупереч вимогам частини першої
статті 15 Закону України «Про оренду
землі» не містить істотної умови для
таких договорів, а саме умови передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
що відповідно до частини другої цієї
статті є підставою для визнання
договору недійсним.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Вказаним вимогам судові рішення
повністю не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі державного
акта на право власності ОСОБА_3
належить земельна ділянка площею 5,9757
га, яка розташована на території
Самійлівської сільської ради
Новоазовського району Донецької
області.

ОСОБА_3 і ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» уклали договір
оренди (без номера та дати) та додаткову
угоду (без дати), згідно з якими
позивачка передала відповідачу в
користування вказану земельну ділянку.

05 травня 2010 року договір оренди та
додаткова угода зареєстровані в
Новоазовському районному відділі
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України із
земельних ресурсів».

Відповідно до положень статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом частини 2 статті 792 ЦК
України відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Згідно із частиною 1 статті 14 Закону
України «Про оренду землі» договір
оренди укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 18 цього Закону
договір оренди землі набуває чинності
після його державної реєстрації.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про
оренду землі» (у редакції, чинній на
момент укладення договору) істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, а також
порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору оренди
недійним відповідно до закону.

Задовольняючи позов, суди виходили з
того, що оспорюваний договір оренди
землі є недійсним у силу статті 15
Закону України «Про оренду землі»,
оскільки він укладений без дотримання
вимог цієї норми щодо узгодження всіх
істотних умов, а саме умови передачі в
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.
Такий висновок є передчасним.

Відповідно до пункту 14 Перехідних
положень ЗК України (чинного на момент
укладення договору) до набрання
чинності законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 01 січня 2012 року,
забороняється внесення права на
земельну частку (пай) до статутних
капіталів господарських товариств.
Наступними змінами до Земельного
кодексу України зазначений мораторій
продовжено до 01 січня 2016 року.

Пунктом 15 Перехідних положень ЗК
України також встановлена до
01 січня 2016 року заборона на укладення
угод щодо земельних ділянок
сільськогосподарського призначення та
передбачено, що угоди (у тому числі
довіреності), укладені під час дії
заборони на купівлю-продаж або іншим
способом відчуження земельних ділянок
та земельних часток (паїв), визначених
підпунктами «а» та «б» цього пункту в
частині їх купівлі-продажу та іншим
способом відчуження, а так само в
частині передачі прав на відчуження
цих земельних ділянок та земельних
часток (паїв) на майбутнє є недійсними з
моменту їх укладення (посвідчення).

За таких обставин, не можна вважати, що
у спірному договорі оренди землі
відсутні умови щодо передачі права
оренди земельної ділянки до статутного
капіталу господарського товариства та
права передачі у заставу, оскільки
передача права оренди земельної
ділянки до статутного капіталу
господарського товариства та передача
у заставу були прямо заборонені
законом як на момент державної
реєстрації договору оренди земельної
ділянки - 05 травня 2010 року, так і на весь
строк його дії - тринадцять років.

Домовленість сторін у договорі оренди
землі про можливість передачі права
оренди земельної ділянки до статутного
капіталу господарського товариства та
у заставу при наявності прямої зборони
на такі дії у Земельному кодексі
України суперечила б вимогам закону.

При цьому судами залишено поза увагою
вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15
ЦК України про те, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, і не
встановлено, чи дійсно порушує право
позивачки відсутність у договорі
оренди зазначеної умови, її істотності,
а також судами не з'ясовано, у чому саме
полягає порушення законних прав
позивачки.

Проте суди зазначене не врахували, не
звернули уваги на те, що позивач у своїй
позовній заяві не вказує, які його
права як орендодавця порушено, у
зв'язку з відсутністю в договорі оренди
істотної умови - передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Таким чином, суди в порушення вимог
статей 212 - 214, 315 ЦПК України на вказане
уваги не звернули, не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, та дійшли передчасного
висновку про задоволення позову.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Відповідно до вимог Закону України
«Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» справа підлягає направленню
на новий розгляд до Приазовського
районного суду Запорізької області.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» задовольнити.

Рішення Новоазовського районного суду
Донецької області від 31 січня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 11 березня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції -
Приазовського районного суду
Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С. Висоцька

Судді:
М.К.
Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська