У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» про розірвання
кредитного договору за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 24 грудня 2012
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне
товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ
«ПроКредит Банк»), звернулося до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 15 серпня 2007 року згідно з
кредитним договором ОСОБА_3
надано кредитні кошти в розмірі 10 тис.
доларів США на строк 36 місяців
із процентною ставкою 19 % річних. Взяті
на себе зобов'язання ОСОБА_3 не
виконав, у зв'язку з чим станом на 11
травня 2011 року виникла заборгованість
за кредитним договором у розмірі 96 429
грн 43 коп.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 згідно з
договором поруки поручився перед
кредитором за виконання ОСОБА_3 свого
зобов'язання за кредитним договором, то
позивач просив стягнути вказану суму з
відповідачів у солідарному порядку.

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ПАТ
«ПроКредит Банк» та на підставі ч. 2 ст.
651 ЦК України просив суд розірвати
кредитний договір від 15 серпня 2007 року,
посилаючись на порушення банком вимог
чинного законодавства та умов
кредитного договору, що полягали в
ненаданні йому обумовленої договором
суми кредиту.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 24 грудня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 21 листопада 2013 року,
позов ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку
заборгованість за кредитним договором
від 15 серпня 2007 року в розмірі 96 429 грн 43
коп. та 964 грн 30 коп. на відшкодування
сплаченого судового збору. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «ПроКредит
Банк», суд першої інстанції виходив із
того, що позивач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав у повному
обсязі, а боржник, позичальник, не
здійснив оплату по кредиту та
нарахованим процентам, у результаті
чого утворилась заборгованість. При
цьому в разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши, що оскільки позивач у
визначений законом строк, а також у
спосіб, передбачений договором поруки,
пред'явив до поручителя відповідну
вимогу, підстави вважати поруку
припиненою відсутні.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судорве рішення
апеляційного суду щодо вимог до
поручителя не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 15 серпня 2007 року
закрите акціонерне товариство
«ПроКредит Банк», правонаступником
якого є ПАТ «ПроКредит Банк», уклало з
ОСОБА_3 договір, за умовами якого банк
надав останньому кредит у розмірі 10
тис. доларів США на строк 36 місяців із
процентною ставкою 19 % річних. ОСОБА_3
зобов'язання за вказаним договором не
виконав й допустив заборгованість. У
забезпечення виконання зобов'язання за
вказаним кредитним договором між
банком та ОСОБА_4 15 серпня 2007 року був
укладений договір поруки, за умовами
якого останній зобов'язався
відповідати у повному обсязі за
виконання позичальником усіх
зобов'язань, що виникли з кредитного
договору.

На підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК
України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Отже, у банка настає право вимоги від
позичальника виконання основного
зобов'язання не з моменту закінчення
строку дії договору, а з моменту
прострочення повернення чергової
частини грошових коштів.

Абзацом 2 п. 1.1 кредитного договору
передбачено, що позичальник повертає
кредит банку згідно з графіком
погашення заборгованості за кредитним
договором (додаток № 1).

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

З матеріалів справи вбачається, що
останнє погашення кредиту
ОСОБА_3 відбулося 13 лютого 2009 року,
однак якщо строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання спливає у
відповідне число останнього місяця
строку, то в даному випадку - це 16
березня 2009 року.

Проте вимога про дострокове погашення
кредиту була направлена позичальнику
та поручителю лише 15 листопада 2010 року,
а позов пред'явлено у липні 2012 року (що є
основним в обчисленні строку), тобто
після шестимісячного строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (чч. 1, 3
ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником
частинами, то початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань. Зазначене
суттєво впливає на початок строку
виконання зобов'язання, при
правильному визначенні якого починає
обчислюватись строк пред'явлення вимог
до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Крім того, пред'явивши вимогу про
дострокове стягнення кредитної
заборгованості, при тому що в договорі
поруки не зазначено про строк його дії
згідно зі ст. 252 ЦК України, кредитор,
банк, змінив строк виконання основного
зобов'язання і зобов'язаний був
пред'явити вимогу до поручителя
протягом шести місяців з цієї дати.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4
ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29 січня 2014 року № 6-155цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
вище вимоги закону та обставини справи
уваги не звернув, не визначився з датою
спливу шестимісячного строку,
встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України для
звернення кредитора з вимогою про
виконання основного зобов'язання з
урахуванням того, що умовами договору
поруки не визначено іншого строку для
звернення з вимогою до поручителя,
дійшовши передчасного висновку про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи судом не встановлені,
судове рішення апеляційного в частині
вимог ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_4 не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, а
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи в
цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Щодо судових рішень в частині позовних
вимог ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3 та
його зустрічного позову, то підстав для
скасування їх в цій частині немає,
оскільки останній судових рішень не
оскаржував та н уповноважував ОСОБА_4
на представництво його інтересів.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336 - 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21
листопада 2013 року в частині позову
публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

У решті - судові рішення залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська