Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання недійсним заповіту

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 18 лютого
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, на
обґрунтування якого зазначала, що із 29
квітня 2011 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, а до 29
квітня 2011 року вони проживали у
цивільному шлюбі. Із 8 липня 2008 року
ОСОБА_6 встановлено першу групу
інвалідності за загальним
захворюванням, діагноз МСЕК:
дисциркуляторна енцефалопатія ІІ
ступеня за ішемічним типом в басейні
ЯМС, ГПМК (інсульт), декомпенсація,
гіпертонічна хвороба, виражений парез
правої руки, елегія кисті, виражений
парез правої ноги з порушенням функції
ходи. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, у
зв'язку із чим відкрилася спадщина на
квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.
Після смерті чоловіка вона звернулася
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, де з'ясувалося, що
ОСОБА_6 залишив заповіт на користь
свого племінника ОСОБА_4 від 20 лютого 2009
року.

Посилаючись на те, що внаслідок хвороби
та часткового паралічу її чоловік не
міг підписати заповіт 20 лютого 2009 року,
просила визнати його недійсним. Крім
того зазначала, що між дядьком та
племінником склалися неприязні
стосунки. Також ОСОБА_3 просила
призначити посмертну судово-медичну
експертизу з метою з'ясування питання
про те, чи міг спадкодавець на момент
складення заповіту усвідомлювати свої
дії та керувати ними.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 22 липня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 18 лютого
2014 року скасовано рішення суду
першої інстанції та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 від 20
лютого 2009 року, вчинений на
користь ОСОБА_4 Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення апеляційного суду та передати
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У справі встановлено, що ОСОБА_6 мав у
власності квартиру АДРЕСА_1 та квартиру
АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про
право на спадщину від 6 жовтня 2009 року
та договору купівлі-продажу від 20
травня 2005 року. 29 квітня 2011 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було зареєстровано
шлюб, що підтверджується свідоцтвом
про шлюб серії НОМЕР_1, актовий запис №
160.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, залишивши
складений на користь свого племінника
ОСОБА_4 заповіт від 20 лютого 2009 року,
який оспорюється позивачем з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Із
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_6 звернулися ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 (Т 1, а. с. 51).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, вчинений дієздатною фізичною
особою, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи в разі,
якщо судом буде встановлено, що в
момент вчинення правочину вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного необхідно
розуміти, що підставою для визнання
правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК
України, має бути встановлена судом
абсолютна неспроможність особи в
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними. Висновок про тимчасову
недієздатність учасника такого
правочину встановлюється на основі
доказів, які свідчать про внутрішній,
психічний стан особи в момент вчинення
правочину (правовий висновок
викладений у постановах Верховного
Суду України № 6-131цс14 від 17 вересня 2014
року та № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року).

Як встановлено судами, ОСОБА_6 був
інвалідом першої групи за загальним
захворюванням, діагноз МСЕК:
дисциркуляторна енцефалопатія ІІ
ступеня за ішемічним типом в басейні
ЯМС, ГПМК (інсульт), декомпенсація,
гіпертонічна хвороба, виражений парез
правої руки, елегія кисті, виражений
парез правої ноги з порушенням функції
ходи (висновок МСЕК від 8 липня 2008 року).
У зв'язку з указаним діагнозом ОСОБА_6
неодноразово перебував на
стаціонарному лікуванні для
проведення планової реабілітаційної
підтримуючої терапії, зокрема у період
із 29 грудня 2008 року по 8 січня 2009 року.

За висновком посмертної
судово-психіатричної експертизи № 41
від 31 січня 2014 року у
заповідача внаслідок перенесеного
інсульту розвинулась судинна деменція,
моторна та амнестична афазії, змінився
почерк, порушилася спроможність до
суджень, утруднення нових понять,
аналізу; виникли епізоди порушення
свідомості, епілептиформні пароксизми,
знизилась пам'ять на минулі події,
слабоумство розвивалось хронічно,
прогредієнтно. Експерти дійшли
висновку про те, що ОСОБА_6 на момент
посвідчення заповіту страждав на
дисциркуляторну енцефалопатію ІІ-ІІІ
ступеня (гіпертонічного,
атеросклеротичного ґенезу) і виявляв
ознаки хронічного психічного
захворювання у формі деменції
(недоумства) внаслідок перенесеного
інсульту (16 лютого 2008 року),
тому 20 лютого 2009 року за своїм
психічним станом не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними (Т.
1, а. с. 250).

Із висновком експертизи не погодився
ОСОБА_4 та звернувся до апеляційного
суду із клопотанням про проведення
повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи,
посилаючись на те, що при обстеженні
ОСОБА_6 медико-соціальною експертною
комісією та подальшому амбулаторному
обстеженні не було діагностовано його
психічну неспроможність. Історія
хвороби ОСОБА_6 не містить висновків
щодо погіршення психічного стану
хворого внаслідок інсульту та розвиток
у нього недоумства.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості (ч. 2 ст. 10 ЦПК
України).

Змагальність цивільного процесу
включає в себе й право на повторну
експертизу за обставин, коли висновок
експерта буде визнано необґрунтованим
або таким, що суперечить іншим
матеріалам справи або викликає сумніви
в його правильності (ч. 2 ст. 150 ЦПК
України).

При цьому на суд за ч. 4 ст. 10, ст. 213 ЦПК
України покладається обов'язок щодо
сприяння всебічному і повному
з'ясуванню усіх обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог та заперечень.

У порушення наведених вимог
процесуального закону, апеляційний
суд, обґрунтовуючи рішення про
задоволення позову висновками
експертизи та відмовляючи у
задоволення клопотання відповідача, не
навів мотивів на спростування доводів
ОСОБА_4 щодо призначення повторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи для вирішення питання про
те, чи страждав ОСОБА_6 на психічний
розлад у момент складання заповіту,
формально пославшись на
обґрунтованість проведеного 31 січня 2014
року дослідження та кваліфікованість
експертного складу осіб.

Необґрунтована відмова у проведенні
повторної експертизи позбавляє
відповідача права на доказування
обставин, якими він заперечує позов.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи у межах заявлених ними
вимог.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Диспозиція наведених норм обмежує
розгляд справи судами виходячи з тих
предмета й підстав позову, які
зазначені у позовній заяві.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання
заповіту недійсним, ОСОБА_3 посилалася
на те, що хвороба спадкодавця
позбавляла його можливості підписати
заповіт. Разом з тим, обставинами щодо
психічного розладу її чоловіка
заявлений позов не обґрунтований.
Заявивши клопотання про призначення
посмертної судово-медичної експертизи,
ОСОБА_3 не уточнювала та не доповнювала
підстав оспорення заповіту, тому
апеляційний суд необґрунтовано
розглянув позов виходячи із обставин,
які у ньому не вказані.

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст. ст. 11, 130, 214, 215 ЦПК України підстав
позову не уточнив, не визначився із
характером спірних правовідносин та
нормою правозастосування до них, що
відповідно до положень ч.
3 ст. 335 ЦПК України свідчить про
необхідність виходу за межі доводів
касаційної скарги.

Враховуючи допущені судами порушення,
ухвалені у справі судові рішення
необхідно скасувати на підставі ст. ст.
335, 338 ЦПК України із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 22 липня 2013
року та рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 18 лютого
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко