АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7701/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Похваліта С. М. Доповідач -
Черненкова Л.А.Категорія 54
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів - Пищиди
М.М., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2,
металургійного підприємства
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» дочірнього підприємства
публічного акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» на рішення
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 11 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до металургійного
підприємства «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» дочірнього
підприємства публічного акціонерного
товариства «Дніпровагонмаш» про
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, винагороди
та моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

07 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із зазначеним позовом, за яким
просила суд з урахуванням уточнених
позовних вимог - поновити строк
звернення до суду із позовною заявою
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу за період з 31
травня 2011 року по 08 лютого 2012 року;
стягнути з відповідача металургійного
підприємства «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» дочірнього
підприємства публічного акціонерного
товариства «Дніпровагонмаш» (далі: МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш») на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 31 травня
2011 року по 08 лютого 2012 року в розмірі 13
415,86 грн., визнати наказ МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» від 08
січня 2014 року № 16/к про її звільнення
незаконним, скасувати його; поновити її
на посаді заступника начальника
виробничо-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш»;
стягнути з відповідача на її користь
заробітну плату за час вимушеного
прогулу за період з часу звільнення,
тобто з 09 січня 2014 року по 11 липня 2014 рік
в розмірі 24 001,90 грн., винагороду за
підсумки роботи за 2012 рік у розмірі 3 787
грн. 36 коп., моральну шкоду в розмірі 5 000
грн., понесені нею витрати за надання
правової допомоги в розмірі 500 грн. та
допустити рішення до негайного
виконання. В обґрунтування позову
позивач зазначала, що наказом від 02
грудня 1992 року № 493 по переводу вона
була зарахована на роботу диспетчера
на Дніпродзержинський сталеливарний
завод Виробничого об'єднання
«Дніпровагонмаш», перейменований на МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш». 01
вересня 2003 року вона наказом
призначена заступником начальника
планово-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху. Наказом від 31
жовтня 2006 року за № 237/ЛС звільнена з
підприємства на підставі п.4 ст.40, п.2
ст.147 КЗпП України за грубе і
систематичне порушення трудової
дисципліни, але наказом від 14 квітня 2006
року № 298 вона поновлена на роботі на
посаді заступника начальника
планово-диспетчерського бюро. Наказом
від 17 червня 2008 року вона звільнена з
підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку з скороченням штату,
але наказом від 30 січня 2012 року № 67
поновлена на роботі на посаді
заступника начальника
планово-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху. Наказом № 16/к
від 08 січня 2014 року її знову звільнено
на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у
зв'язку з скороченням штату. Зазначений
наказ про її звільнення вважає
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню, у зв'язку з порушення
порядку звільнення. Так, їй не були
запропоновані вільні вакансії для її
працевлаштування, не прийнято мір для
переводу на посаду диспетчера замість
працівника, який йде у декретну
відпустку. На виконання рішення суду
від 30 травня 2011 року вона була
поновлена, але не негайно, як вказано в
рішенні, а лише 09 лютого 2012 року на
підставі наказу від 30 січня 2012 року № 67,
а тому з травня 2011 року по 08 лютого 2012
року вона не була поновлена на роботі і
не отримувала заробітної плати з вини
адміністрації заводу. 20 березня 2012 року
нею на ім'я директора була подана заява
про виплату їй середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу за
період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012
року, на що відповідач не заперечував,
але у зв'язку з важким фінансовим
станом підприємства заробітну плату не
виплатив. Трьох місячний термін для
звернення до суду за захистом
порушеного права нею пропущено з
поважних причин. У 2012 році підприємство
працювало рентабельно, завдяки чому
отримало непоганий прибуток, але
всупереч вимогам колективного
договору винагороду за підсумки роботи
за 2012 рік адміністрація підприємства
не виплатила. Вважає, що за підсумки
роботи за 2012 рік відповідач
зобов'язаний виплатити їй винагороду у
розмірі 85% місячного заробітку, що
становить 3 787, 36 грн. Також вважає, що
діями відповідача їй спричинено
моральну шкоду, яку вона оцінює в 5 000
грн.

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 11 липня 2014 року ухвалено:
позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково; наказ МП «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» ДП ПАТ
«Дніпровагонмаш» № Іб/к від 08
січня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 за
п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з
скороченням штату, визнати незаконним
та скасувати; поновити ОСОБА_2 на посаді
заступника начальника
виробничо-диспетчерського бюро
фасонно-літейного цеху МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш»;
стягнути з МП «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» ДП ПАТ
«Дніпровагонмаш» на користь ОСОБА_2: 23
544,95грн. - середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 09
січня 2014 року по 11 липня 2014 року; 1000
грн. - суму моральної шкоди; стягнути з
МП «Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» на
користь держави судовий збір в розмірі
243,60 грн.; рішення в частині поновлення
на роботі підлягає негайному
виконанню; в іншій частині позовних
вимог, відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу за період з 31
травня 2011 року по 08 лютого 2012 року в
розмірі 13 415,86 грн., винагороди за
підсумки роботи за 2012 рік у розмірі 3
787,36 грн. та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов у вказаній
частині, в іншій частині рішення суду
залишити в силі, посилаючись на
незаконність рішення суду у вказаній
частині.

В запереченнях на апеляційну скаргу МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» просить
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги ОСОБА_2, скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити позивачу у позові в повному
обсязі, посилаючись на те, що доводи
апеляційної скарги є безпідставними та
необґрунтованими.

В апеляційній скарзі МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити позивачу у
позові в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційних скарг в
їх межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне їх задовольнити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_2 з 02 грудня 1992 року
працювала на підприємстві
відповідача МП «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» ДП ПАТ
«Дніпровагонмаш» на посаді диспетчера,
з 01 вересня 2003 року призначена
заступником начальника
планово-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху. Позивач
неодноразово була звільнена з МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш», але
була поновлена на роботі та
продовжувала працювати. Так, 08 січня 2014
року згідно наказу МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» № 16/к
позивач ОСОБА_2 була звільнена по
скороченню штату, згідно п.1 ст.40 КЗпП
України. Як вбачається з листа від
29.10.2013 року директора підприємства,
позивача ОСОБА_2 було повідомлено, що у
зв'язку з складним економічним станом
на підприємстві проходить скорочення
чисельності та штату працівників,
згідно наказу № 342 від 15.10.2013 року «Про
скорочення чисельності та штату» та
наказом №346 від 23.10.2013 року «Про
попередження працівників підприємства
про наступне звільнення в зв'язку з
скороченням чисельності та штату»
попереджена про можливе звільнення із
заводу згідно з п.1 ст.40 КЗпП України
через два місяці, при неможливості
працевлаштування на інші вакантні
посади на підприємстві. Також позивачу
повідомлено, що її можливо бути
переведено на іншу вільну відповідну
посаду за її згодою, при наявності
такої роботи на підприємстві, згідно із
законодавством України. Згідно виписки
із протоколу засідання профспілкового
комітету № 24 від 20.12.2013 року надана
згода на розірвання трудового договору
за п.1 ст.40 КЗпП України по скороченню
штату ОСОБА_3, що не заперечується
позивачем. Судом також встановлено, що
позивач ОСОБА_2 наказом від 17 червня 2008
року звільнена з МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
з скороченням штату, але наказом від 30
січня 2012 року № 67 вона поновлена на
роботі на посаді заступника начальника
планово-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху, на виконання
рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 30 травня 2011 року про
поновлення її на роботі.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
представником відповідача не надані
суду докази того, що у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, скорочення
чисельності або штату працівників, а
також те, що ОСОБА_2 не користувалась
переважним правом на залишення на
роботі. Як вбачається з матеріалів
цивільної справи та наданих суду
документів, відповідачем при
звільненні позивача не було враховане
переважно право на залишення на роботі,
а саме позивач ОСОБА_2 працювала на
підприємстві відповідача з 1992 року,
маючи великий стаж роботи. Посилання
представників відповідача на те, що
позивачу ОСОБА_2 було запропоновано
інше місце роботи, суд не приймає до
уваги, оскільки з наданого суду акту
про підтвердження факту відмови
працівника на перевід на іншу роботу є
підписи зацікавлених осіб, а також
запропоновані посади не відповідають
кваліфікації працівника ОСОБА_2 Наказ
МП «Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» № 16/к
від 08 січня 2014 року про звільнення
ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку
з скороченням штату, є незаконним та
підлягає скасуванню. У зв'язку із
зазначеним вимоги позивача про
визнання наказу про її звільнення
незаконним та його скасування, а також
поновлення ОСОБА_2 на роботі підлягають
задоволенню. З наданої представником
відповідача довідки про середню
заробітну плату позивача ОСОБА_2
середньогодинна її заробітна плата
становить 24,05 грн. = (4350,20 грн. за
жовтень 2013 року + 4090,67 грн. за
грудень 2013 року) / (184 год. + 167 год.) а
тому

середній заробіток позивача за час
вимушеного прогулу за період з 09

січня 2014 рік по 11 липня 2014 року
становить 23 544 грн. 95 коп. =

((24,05 грн. середньогодинна з.п. х 979 год.
вимушеного прогулу). Суд вважає, що
позовні вимоги щодо відшкодування
моральної шкоди обґрунтовані та
знайшли своє підтвердження в ході
судового розгляду справи, оскільки
порушення відповідачем законних прав
позивача призвело до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від неї додаткових
зусиль для організації свого життя.
Враховуючи зазначене суд вважає, що
моральні страждання позивача будуть
відповідати 1 000 грн. Крім того, щодо
звільнення та поновлення позивача в 2011
році, то порушення права позивача у
зв'язку із несвоєчасним поновленням її
на роботі починається з часу
невиконання рішення Заводського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 30 травня
2011 року, та вона мала право на звернення
до суду про стягнення середнього
заробітку за вимушений прогул за
період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012
року. Суд вважає, що позивачем не надано
доказів та не доведено поважність
причини пропуску строку звернення до
суду із позовом про стягнення
середнього заробітку за вимушений
прогул за період з 31 травня 2011 року по 08
лютого 2012 року, а тому позовні вимоги в
частині поновлення строку для
звернення до суду та стягнення
середнього заробітку за вимушений
прогул за період з 31 травня 2011 року по 08
лютого 2012 року не підлягають
задоволенню. Позовні вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача на
користь ОСОБА_2 винагороди за підсумки
за 2012 рік у розмірі 3787 грн. 36 коп. також
не підлягають задоволенню, оскільки
відповідно до Положення «Про виплату
винагороди з підсумки роботи за рік по
підприємству» МП «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» ДП ПАТ
«Дніпровагонмаш» п.10 винагорода не
виплачується цілком працівниками, що
звільнилися з підприємства за власним
бажанням, по скороченню штатів, а також
за прогул. Крім цього, відповідно до
виписки з протоколу спільного
засідання профспілкового комітету та
адміністрації ДСЛЗ № 01 від 14.01.2014 року,
з урахуванням тяжкого економічного
стану заводу перенесено строки
розгляду питання про виплату
винагороди за 2012 рік на грудень 2014 рік.
В частині вимог позивача щодо
стягнення витрат на правову допомогу в
розмірі 500 грн. суд вважає необхідним
відмовити, у зв'язку з недоведеністю
сплати цих коштів. Так квитанція, яка
надана позивачем, не містить відомості
дати перерахування коштів та на який
розрахунковий рахунок.

Судова колегія не погоджується із
такими висновками суду першої
інстанції у зв'язку з тим, що судом
неправильно застосовані норми
матеріального права та порушені норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, наявна
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповнота
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведені
обставини, які мають значення для
справи та які суд вважав встановленими.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

При вирішенні спору суд першої
інстанції не взяв до уваги, що
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників і штатний
розпис, та посилаючись на наявність
наказів по підприємству № 342 від 15.10.2013
року «Про скорочення чисельності та
штату» та № 346 від 23.10.2013 року «Про
попередження працівників підприємства
про наступне звільнення в зв'язку з
скороченням чисельності та штату» суд
безпідставно дійшов висновку, що не
надано суду докази того, що у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема скорочення чисельності або
штату працівників.

Порядок вивільнення працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці та порядок
врахування переважного права
працівника на залишення на роботі
встановлено ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 42 КЗпП
України при скороченні чисельності чи
штату працівників у зв'язку із змінами
в організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається, зокрема, працівникам
з тривалим безперервним стажем роботи
на даному підприємстві, в установі,
організації. Перевага в залишенні на
роботі може надаватися й іншим
категоріям працівників, якщо це
передбачено законодавством України.

При вирішенні спору суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність доказів того, що
позивачу ОСОБА_2 було запропоновано
інше місце роботи, безпідставно не
прийнявши до уваги надані суду акти про
підтвердження факту відмови
працівника на перевід на іншу роботу,
оскільки складання таких актів у
зв'язку з відмовою підписати
пропозицію відповідача передбачено
чинним законодавством і є належним та
допустимим доказом у справі.
Необґрунтовані висновки суду першої
інстанції, що запропоновані посади не
відповідають кваліфікації працівника
ОСОБА_2, що не надано доказів стосовно
того що ОСОБА_2 не користувалась
переважним правом на залишення на
роботі.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
відсутність підстав у відповідача для
звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Крім того, суд не врахував, що
відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, та у зв'язку з цим не
перевірив зазначених обставин.

У рішенні суду першої інстанції
відсутнє належне обґрунтування
відмови у решти позовних вимог.

Не з'ясувавши порядок виплати
винагороди за підсумками роботи
підприємства за рік та порядок виплати
середнього заробітку за час затримки
власником або уповноваженим ним
органом виконання рішення суду, який
розглядав трудовий спір про поновлення
на роботі незаконно звільненого
працівника, суд неправильно застосував
норми, які регулюють спірні
правовідносини.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що
у разі затримки власником або
уповноваженим ним органом виконання
рішення органу, який розглядав
трудовий спір про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить ухвалу
про виплату йому середнього заробітку
або різниці в заробітку за час
затримки.

Таким чином, суд першої інстанції не
визначився зі спірними
правовідносинами, у зв'язку з чим
ухвалив незаконне рішення.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Спірні правовідносини між сторонами
справи виникли щодо законності
звільнення з роботи позивача за п. 1 ч. 1
ст. 40 КЗпП України у зв'язку із
скорочення штату.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
згідно наказу МП «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» ДП ПАТ
«Дніпровагонмаш» № 16/к від 08 січня 2014
року позивач ОСОБА_2 була звільнена по
скороченню штату, згідно п.1 ст.40 КЗпП
України. Згідно виписки із протоколу
засідання профспілкового комітету № 24
від 20.12.2013 року надана згода на
розірвання трудового договору за п.1
ст.40 КЗпП України по скороченню штату
ОСОБА_3 Позивача ОСОБА_2 було
попереджено за два місяці про наступне
звільнення по п.1 ст.40 КЗпП України при
неможливості працевлаштування на інші
вакантні посади на підприємстві. У
зв'язку із складним економічним станом
на підприємстві мало місце скорочення
чисельності та штату працівників,
згідно наказу № 342 від 15.10.2013 року «Про
скорочення чисельності та штату» та
наказом № 346 від 23.10.2013 року «Про
попередження працівників підприємства
про наступне звільнення в зв'язку з
скороченням чисельності та штату».
Також позивачу повідомлено, що її
можливо бути переведено на іншу вільну
відповідну посаду за її згодою, при
наявності такої роботи на
підприємстві, згідно з законодавством
України.

Згідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про
працю України передбачена можливість
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу у випадку
змін в організації виробництва і праці.
Під змінами в організації виробництва
і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП, зокрема, мається
на увазі ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.
Працівника можна звільнити з роботи за
п. 1 ст. 40 КЗпП, якщо здійснюється
ліквідація, реорганізація,
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочується
чисельність або штат працівників.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" розглядаючи трудові спори,
пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40
КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним
органу визначати чисельність
працівників і штатний розпис
нормативно закріплено щодо
підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64
ГК України. Однак, незалежно від того,
закріплене таке право законодавчо чи
ні, право визначати чисельність і штат
працівників належить тільки
власникові або уповноваженому ним
органу. Суд при розгляді спору про
поновлення працівника на роботі
зобов'язаний перевірити наявність
підстав для звільнення (чи мало місце
скорочення штату або чисельності
працівників). Але він не вправі
обговорювати питання про доцільність
скорочення чисельності або штату
працівників. І власник має право, на
свій розсуд, вносити зміни в штатний
розпис.

Як видно з матеріалів справи і
встановлено судом, позивач, яка
працювала у відповідача на посаді
заступника начальника
планово-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху, була звільнена
з роботи з 08.01.2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП -
у зв'язку зі скороченням штату
робітників згідно наказу № 16/к від
08.01.2014 року на підставі наказу № 346 від
23.10.2013 року, виписки з протоколу № 24
засідання профспілкового комітету від
20.12.2013 року (а.с. 6, 7). Відповідно додатку
до наказу № 342 від 15.10.2013 року дійсно на
підприємстві була скорочена штатна
одиниця - заступника начальника
планово-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху, яку займала
позивач, що також підтверджується в
зміні штатного розкладу (а.с.38-39,62).

За п. 1 ст. 40 КЗпП зміни в організації
виробництва і праці не є підставою для
звільнення. Навіть і конкретні форми
змін в організації виробництва і праці
- реорганізація і перепрофілювання
підприємства - не є підставами для
розірвання трудового договору, якщо не
скорочується штат або чисельність
працівників. Це частково
підтверджується частиною третьою ст. 36
КЗпП.

Аналізуючи докази у справі, судова
колегія дійшла висновку, що у
відповідача мало місце скорочення
штату працівників, зокрема, штатної
одиниці, яку займала позивач.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

За змістом ч. 2 ст. 40 КЗпП України перед
звільненням з підстав, передбачених п. 1
ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник
зобов'язаний запропонувати працівнику
наявні вакансії, на які той може
претендувати з врахуванням його
спеціальності, кваліфікації, досвіду
трудової діяльності та стану здоров'я.

При здійсненні вивільнення власник
або уповноважений ним орган має право в
межах споріднених професій та посад
провести перестановку (перегрупування)
працівників і перевести більш
кваліфікованого працівника, посада
якого скорочується, за його згодою, на
іншу посаду, звільнивши з неї менш
кваліфікованого працівника. Якщо це
право не було використане, суд не
вправі обговорювати питання про
доцільність такої перестановки,
перегрупування (п. 19 вказаної
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів").

Частина друга ст. 40 КЗпП допускає
звільнення з підстав, передбачених,
зокрема, пунктом 1 ст. 40 КЗпП, лише у
випадку, коли працівника неможливо
перевести за його згодою на іншу
роботу. Власник виключить поновлення
працівника на роботі з причини
невжиття ним заходів для переведення
працівника тільки за умови, що
запропонує працівникові, який
звільняється, вакансії, на які може
претендувати працівник з урахуванням
спеціальності, кваліфікації, досвіду
трудової діяльності та стану здоров'я.

Аналізуючи докази у справі, судова
колегія дійшла висновку, що звільняючи
позивача, відповідач у відповідності
до вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП протягом
вивільнення, а також протягом розгляду
справи у суді запропоновував позивачу
іншу роботу (а.с.98).

Актами відповідача від 04.11.2013 року, від
30.12.2013 року, від 08.01.2014 року зафіксовано
факт відмови позивача від
запропонованих їй вакантних місць
роботи та відмови підписати, зокрема,
щодо ознайомлення з пропозицією
відповідача про перевід на іншу роботу
(а.с.49,51,70). Дані акти підписано членами
комісії: начальником
фасонно-ливарного цеху, начальником
відділу кадрів, начальником бюро
юридичної та договірної роботи, а також
іншими працівниками підприємства.
Інших вакантних посад за
спеціальністю, кваліфікацією позивача,
у відповідача не встановлено.
Відповідач при вивільненні позивача
врахував вимоги статті 42 КЗпП України.

Аналізуючи докази у справі, судова
колегія дійшла висновку, що порядок
звільнення позивача порушено
відповідачем не було.

Посилання позивача на те, що їй не
запропоновано посаду працівника, яка
знаходиться в декретній відпустці, не
підтверджено матеріалами справи та
спростовано відповідачем наданими
доказами стосовно того, що зазначена
посада не є вільною, оскільки робітник
не знаходилася у відпустці, а тимчасово
не працювала на час звільнення
позивача на підставі наданого
лікарняного листка.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган повинен
відшкодувати заподіяну моральну шкоду
працівнику, якщо порушення його
законних прав привели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Порушення відповідачем законних прав
позивача при її звільненні судом
апеляційної інстанції не встановлено,
а таким чином, не має підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача і сум у відшкодування
моральної шкоди.

Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення позову в частині визнання
наказу МП «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» ДП ПАТ
«Дніпровагонмаш» від 08 січня 2014 року №
16/к про її звільнення незаконним,
скасування його, поновлення її на
посаді заступника начальника
виробничо-диспетчерського бюро
фасонно-ливарного цеху МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» та
стягнення з відповідача на її користь
заробітної плати за час вимушеного
прогулу за період з часу звільнення,
тобто з 09 січня 2014 року по 11 липня 2014 рік
в розмірі 24 001,90 грн. та моральної шкоди
в розмірі 5 000 грн.

Щодо позовних вимог про поновлення
строку звернення до суду із позовною
заявою про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012
року та про стягнення з відповідача на
її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 31 травня
2011 року по 08 лютого 2012 року в розмірі 13
415,86 грн., то судова колегія дійшла
висновку про безпідставність позовних
вимог ОСОБА_2, у зв'язку з чим її позовні
вимоги задоволенню не підлягають,
оскільки правовідносини щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки виконання рішення суду
врегульовані статтею 236 КЗпП України,
згідно якої передбачено порядок
звернення, який позивачем було
порушено.

У разі затримки виконання рішення суду
щодо поновлення на роботі з вини
адміністрації підприємства, ухвалу про
виплату середнього заробітку за час
такої затримки виносить суд, який
постановив рішення по суті спору.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача а користь позивача
винагороди за підсумки роботи за 2012 рік
у розмірі 3 787 грн. 36 коп., то судова
колегія встановила, і це підтверджено
сторонами у справі, що розмір
винагороди за підсумки роботи за 2012
року відносно позивача не було
визначено та їй не нараховано, як і всім
іншим працівникам, та строки розгляду
цього питання про виплату винагороди
за підсумки роботи за 2012 рік перенесено
на грудень 2014 року на підставі
постанови сумісного засідання
профспілкового комітету та
адміністрації підприємства (витяг з
протоколу № 01 від 14.01.2014 року (а.с.91).
Позивач не оскаржила цю постанову, яка
має законну силу на час розгляду
справи. Відповідно до Положення про
виплату винагороди з підсумки роботи
за рік по підприємству МП
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» ДП ПАТ «Дніпровагонмаш» п.4.1,5
сума винагороди за підсумками роботи
за рік нараховується та виплачується
працівникам, що працюють на момент
виплати. Однак за обставинами справи
виплата така ще не здійснювалась та
сума такої виплати позивачу не
визначалась.

Таким чином, позов в цій частині є
безпідставним і задоволенню не
підлягає.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції ухвалює нове
рішення то відповідно змінює розподіл
судових витрат.

У разі залишення позову без
задоволення, з урахуванням того, що
позивач звільнений за законом від
сплати судових витрат за трудовим
спором, і судові витрати по справі не
сплачені позивачем, то вони
відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,
металургійного підприємства
«Дніпродзержинський сталеливарний
завод» дочірнього підприємства
публічного акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» - задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 11 липня 2014 року скасувати з
ухваленням нового рішення суду.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до металургійного
підприємства «Дніпродзержинський
сталеливарний завод» дочірнього
підприємства публічного акціонерного
товариства «Дніпровагонмаш» про
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, винагороди
та моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді
М.М. Пищида

О.Г. Дерев’янко