У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів Гончара
В.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання недійсними
договорів позики та розписок та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договорами
позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 28 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив визнати
недійсними договір позики та розписку
від 4 квітня 2007 року, укладені між ним та
ОСОБА_4

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в
судовому засіданні під час розгляду
справи про поділ майна подружжя між ним
та його колишньою дружиною ОСОБА_4,
остання надала суду договір позики від
4 квітня 2007 року та розписку про
отримання коштів. Вказаний договір він
не укладав та не підписував, позику у
розмірі 150 000 доларів США не отримував.
Зазначав, що для виготовлення
оспорюваного договору та розписки були
використані чисті аркуші паперу з його
підписами. Як на правову підставу
вирішення спору посилався на ст. ст. 203,
215 ЦК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 листопада 2009 року
об'єднано в одне провадження вказаний
позов та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору позики від 28 травня
2008 року та розписки недійсними з тих
самих підстав.

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 звернулась
до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про стягнення коштів за договорами
позики від 4 квітня 2007 року у розмірі 150
000 доларів США та від 28 травня 2008 року -
200 000 доларів США.

Зустрічні позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що між нею та
ОСОБА_3 було укладено два договори
позики, за якими він отримав 350 000
доларів США. Факт передачі грошей
підтверджений двома розписками. За
умовами укладених договорів, позика
надається без процентів з терміном
повернення - за першою вимогою, яку вона
надіслала 10 листопада 2009 року. ОСОБА_3
зазначену вимогу не виконав.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2013 року у
первісному позові відмовлено.
Зустрічний позов задоволено. Стягнуто
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2 797 500 грн
боргу за договорами позики від 4 квітня
2007 року та від 28 травня 2008 року.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 липня 2013 року рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 1 квітня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення первісного
позову частково. Визнано недійсними
договори позики від 4 квітня 2007 року та
від 28 травня 2008 року. У зустрічному
позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 6 листопада 2013
року рішення апеляційного суду м. Києва
від 17 липня 2013 року скасовано та
направлено справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
28 січня 2014 року рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 1 квітня 2013
року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 1 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 28 січня 2014 року, посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення первісного
позову та відмову у зустрічному позові.

У запереченнях на касаційну скаргу
ОСОБА_4 просить відхилити касаційну
скаргу, судові рішення залишити без
змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 4 квітня 2007 року
ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_4 на умовах
позики грошові кошти у розмірі 150 000
доларів США, а 28 травня 2008 року - 200 000
доларів США та зобов'язався їх
повернути, що підтверджується
відповідними розписками.

Відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експертизи № 1360
від 5 травня 2010 року підписи від імені
ОСОБА_3, що розміщені у графі
«Позичальник» та у рядку «ОСОБА_3» у
договорі позики від 4 квітня 2007 року, а
також у графі «Позичальник» та у рядку
«ОСОБА_3» у розписці від 28 травня 2008
року виконано самим ОСОБА_3

Згідно із висновком судово-технічної
експертизи документів № 10771/10-13 від 12
липня 2011 року, у договорах позики від 4
квітня 2007 року та 28 травня 2008 року
спочатку виконано підпис від імені
ОСОБА_3, поверх підпису надруковано
текст. Питання про послідовність
виконання друкованого тексту з
підписами від імені ОСОБА_3 у розписках
про отримання позики не вирішувалось,
тому що штрихи цих реквізитів не
перетинаються між собою.

Відповідно до висновку спеціаліста -
головного експерта відділу технічної
експертизи документів та почерку
ДНДЕКЦ МВС України № 58 від 5 листопада
2011 року, неможливо вирішити питання про
те, що виконано раніше: підписи від
імені ОСОБА_3, чи друковані тексти у
договорах позики від 4 квітня 2007 року та
28 травня 2008 року у зв'язку із малою
шириною штрихів друкованого тексту
(тонеру) та невеликими ділянками
перетину штрихів, невеликою щільністю
тонеру, а також у зв'язку з тим, що
барвна речовина кулькових ручок має
властивість проникати крізь тонер у
момент написання.

Згідно із висновком № 940 від 20 червня 2012
року друкарський текст у договорах
позики від 4 квітня 2007 року та 28 травня
2008 року вірогідно був нанесений поверх
підписів від імені ОСОБА_3 Встановлене
в результаті дослідження за своїм
обсягом та інформативністю не утворює
сукупності, якої вистачило б для
позитивного або негативного висновку,
але достатньо для вірогідного.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову про визнання розписок
недійсними та задовольняючи
зустрічний позов про стягнення
заборгованості, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходили із того, що
ОСОБА_3 не довів недійсності укладених
договорів позики та розписок за
договорами позики у розмірі 2 797 550 грн.

Згідно із ст. ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішення чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Вирішуючи спір, суди обґрунтовано
виходили із встановлених обставин
справи та доказів, наданих сторонами,
які оцінили кожний окремо, а також їх
достатність і взаємний зв'язок у
сукупності відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Доводи касаційної скарги щодо не
врахування судами показань свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3
залишав своїй дружині чисті аркуші
паперу зі своїм підписом у зв'язку з
частим перебуванням у м. Сарни, не
заслуговують на увагу, оскільки не
спростовують висновків судів щодо
змісту та форми розписок від 4 квітня 2007
року та 28 травня 2008 року.

Необґрунтованими є й доводи касаційної
скарги про те, що недійсність розписок
від 4 квітня 2007 року та 28 травня 2008 року
опосередковано підтверджується тим, що
ОСОБА_3 не підписував договори позики
від 4 квітня 2007 року та 28 травня 2008 року,
на підтвердження яких їх було складено,
оскільки розписка є самостійною формою
договору позики.

Не можна погодитись із доводами
касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не
могла позичити ОСОБА_3 грошові кошти,
які є спільною сумісною власністю
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України
дружина та чоловік мають право на
укладення між собою усіх договорів, які
не заборонені законом, як щодо майна, що
є їхньою особистою приватною
власністю, так і щодо майна, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Отже, СК України не забороняє укладення
між подружжям договорів позики. Крім
того, ОСОБА_3 не довів, що такі кошти є
спільною сумісною власністю подружжя.

Інші доводи касаційної скарги про
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права не спростовують
висновків судів та не дають підстав для
скасування ухвалених ними судових
рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
суду першої інстанції та ухвали
апеляційного суду без змін відповідно
до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 28 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.С.
Олійник

Судді:

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко