Ухвала

іменем україни

17 вересня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель
В.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Комунального закладу охорони здоров'я
«Харківський обласний клінічний
онкологічний центр», третя особа -
ОСОБА_4, про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою Комунального
закладу охорони здоров'я «Харківський
обласний клінічний онкологічний
центр» на рішення апеляційного суду
Харківської області від 29 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Комунального закладу
охорони здоров'я «Харківський обласний
клінічний онкологічний центр» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Посилався на те, що наказом від 3 грудня
2013 року його звільнено з посади
завідувача мамологічним відділенням
Комунального закладу охорони здоров'я
«Харківський обласний клінічний
онкологічний центр» на підставі

п. 4 ст. 40 КЗпП, у зв'язку з відсутністю на
роботі 19 листопада

2013 року з 12 год. 30 хв. до 16 год. 12 хв.
Вважає звільнення незаконним, оскільки
він перебував на роботі, але був у
різних відділеннях установи,
перев'язував та консультував хвору.
Факту прогулу з його боку не було, тому
просив визнати незаконним та скасувати
наказ від 22 листопада 2013 року про
накладення на нього дисциплінарного
стягнення; визнати незаконним та
скасувати наказ від 3 грудня 2013 року про
його звільнення та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу
починаючи з 4 грудня 2013 року по день
поновлення на роботі.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 14 березня

2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до Комунального закладу охорони
здоров'я «Харківський обласний
клінічний онкологічний центр», третя
особа - ОСОБА_4, про поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 29 травня

2014 року рішення Київського районного
суду м. Харкова від 14 березня

2014 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги
задоволено частково. Визнано
незаконними наказ від 22 листопада 2013
року № 197 про накладення
дисциплінарного стягнення на ОСОБА_3 та
наказ від

3 грудня 2013 року № 156-к про звільнення
ОСОБА_3 Поновлено

ОСОБА_3 на посаді завідувача
мамологічним відділенням Комунального
закладу охорони здоров'я «Харківський
обласний клінічний онкологічний
центр». Стягнуто з Комунального
закладу охорони здоров'я «Харківський
обласний клінічний онкологічний
центр» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 4
грудня 2013 року по 29 травня

2014 року в розмірі 6 351 грн 03 коп., з
врахуванням утримання прибуткового
податку з фізичних осіб та інших
обов'язкових платежів. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Комунальний заклад
охорони здоров'я «Харківський обласний
клінічний онкологічний центр» просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, письмові
заперечення на касаційну скаргу, які
надійшли від ОСОБА_3, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції в
межах касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведений факт
перебування його на роботі

19 листопада 2013 року з 12 год. 30 хв. по 16
год. 12 хв., а тому відповідач правомірно
застосував до нього дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що відповідачем не
доведені підстави звільнення позивача
згідно з

п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу, в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України
підставами для звільнення працівника,
зокрема з підстав, передбачених п. 4 ст.
40 КЗпП України, є його відповідні винні
дії, вчинення яких передувало виданню
наказу (розпорядження) про припинення
трудового договору.
Відповідно до законодавства України
про працю прогул є дисциплінарним
проступком, за вчинення якого
передбачено один з таких заходів
стягнення: догана або звільнення (ст. 147
КЗпП України).

Судом встановлено, що позивач згідно з
наказом № 90-к на підставі п. 1

ст. 40 КЗпП України був звільнений з
посади завідувача мамологічним
відділенням КП «Харківський обласний
клінічний онкологічний центр» з

11 серпня 2011 року за скороченням штату. В
подальшому рішенням Київського
районного суду м. Харкова від 19 березня
2012 року звільнення позивача визнано
незаконним та він поновлений на посаді
згідно з наказом від

30 листопада 2012 року № 142-к з 30 листопада
2012 року, з яким позивач був
ознайомлений 14 грудня 2012 року.

30 листопада 2012 року також був прийнятий
наказ № 143-к про звільнення позивача з
посади завідувача мамологічним
відділенням з

30 листопада 2012 року на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України, у зв'язку з
перепрофілюванням підприємства.
Зазначений наказ скасований наказом
підприємства від 1 лютого 2013 року № 16-к
та цього ж дня позивача поновлено на
роботі, тому відповідно до ст. 24 КЗпП
України фактично відповідач з
позивачем уклали трудовий договір.

Наказом директора Онкоцентру від 22
листопада 2013 року № 197 було визнано
відсутність ОСОБА_3 на роботі 19
листопада 2013 року з

12 год. 30 хв. по 16 год. 12 хв. та факт
прогулу без поважних причин та
накладено на ОСОБА_3 дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення.

Відповідно до наказу директора
Онкоцентру від 3 грудня 2013 року

№ 156 ОСОБА_3 звільнено з посади
завідувача мамологічним відділенням
з 3 грудня 2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП
України (прогул без поважних причин).

Як вбачається з матеріалів справи, про
факт відсутності ОСОБА_3 на роботі 19
листопада 2013 року з 12 год. 30 хв по 16 год 12
хв свідчать службові записки
працівників підприємства (а. с. 89-92), а
також акт перевірки відпрацювання
робочого часу (а. с. 93).

Доводи позивача про його перебування
на роботі 19 листопада

2013 року, але в різних відділеннях
установи нічим не підтверджені, тоді як
відповідачем надані протилежні цим
доводам докази.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір може бути розірваний
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу без поважних
причин. Згідно зі ст. 147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення,
як догана або звільнення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
пункті 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити
з того, що передбаченим цією нормою
закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільним використанням без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу).

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі і повідомляється працівникові
під розписку.

При цьому факт відсутності працівника
на робочому місці більше трьох годин
протягом робочого дня (прогул) має бути
належним чином зафіксований власником
або уповноваженим ним органом задля
того, аби унеможливити порушення
трудових прав працівника та його
безпідставне притягнення до
дисциплінарної відповідальності. З
огляду на предмет позову обов'язок
доведення вини працівника у порушенні
трудової дисципліни на підприємстві
покладено на роботодавця.

З огляду на зазначені вимоги закону,
встановивши фактичні обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази в
їх сукупності, правильно визначивши,
які правовідносини випливають із
встановлених обставин справи,
застосувавши до спірних правовідносин
норму закону, яка підлягала
застосуванню, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог,
оскільки звільнення позивача із
займаної посади за прогул без поважних
причин було здійснено відповідачем з
додержанням вимог трудового
законодавства.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не звернув
уваги на даний факт та помилково
скасував рішення суду першої
інстанції, ухвалене відповідно до
закону і яке, згідно до положень ст. 339
ЦПК України підлягає залишенню в силі.

Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Комунального закладу
охорони здоров'я «Харківський обласний
клінічний онкологічний центр»
задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 29 травня

2014 року скасувати, а рішення Київського
районного суду м. Харкова від

14 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель
І.М. Завгородня