АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8214/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шавула В. С. Доповідач - Прозорова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Каратаєвої Л.О.,
Повєткіна В.В.,

при секретарі: Панченко Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу
(а.с.2-3).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3
посилалася на те, що 27 жовтня 2013 року
ОСОБА_2 взяла в неї у борг 4 000 доларів
США та 3 000 євро, зі сплатою відсотків за
користування, зобов'язавшись повернути
всю суму 23 січня 2014 року, що
підтверджується письмовою розпискою.

11.11.2013 року ОСОБА_2 сплатила проценти в
сумі 90 доларів США, 23.12.2013 року сплатила
120 доларів США, 11.01.2014 року сплатила 80
євро процентів, а 23.01.2014 року сплатила 120
доларів США та припинила будь-які
виплати.

Неодноразово уточнюючи свої позовні
вимоги, позивачка просила суд стягнути
із відповідачки суму заборгованості за
договором позики, яка станом на 20
червня 2014 року становить 122 790 грн., з
якої: загальна сума заборгованості - 95
820,00 грн.; заборгованість по відсоткам -
20 122,00 грн.; сума не отриманого прибутку -
9 088,00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 липня 2014 року
позовні вимоги задоволені.

Суд стягнув з ОСОБА_2, ІПН:НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_3, ІПН:НОМЕР_2, суму боргу
за договором позики від 27.10.2013 року у
розмірі 122 790 грн., з якої: загальна сума
заборгованості - 95 820 грн.;
заборгованість по відсоткам - 20 122 грн.;
сума не отриманого прибутку - 9 088 грн.

Також суд стягнув з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судовий збір в сумі 7 343,60 грн.
(а.с.126-128).

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_2
та звернулася з апеляційною скаргою, в
якій ставить питання про скасування
рішення суду у частині стягнення суми
боргу та ухвалення нового рішення по
сути позовних вимог, посилаючись на те,
що судом порушені норми матеріального
та процесуального законодавства
(а.с.135-138).

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити
частково, рішення суду скасувати та
постановити нове рішення про часткове
задоволенні позовних вимог з
наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Між тим, постановлене рішення суду
першої інстанції не відповідає
вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
27.10.2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3
грошові кошти в сумі 32 800 грн., що
еквівалентно 4 000 доларів США та 34 200
грн., що еквівалентно 3 000 євро,
зобов'язавшись повернути 11.11.2013 року - 90
євро за курсом в гривні, 23.11.2013 року -120
доларів США за курсом в гривні, 11.12.2013
року - 90 євро за курсом в гривні, 23.12.2013
року - 120 доларів США за курсом в гривні,
11.01.2014 року - 90 євро за курсом в гривні,
23.01.2014 року - 120 доларів США за курсом в
гривні.

Також, ОСОБА_2 зобов'язалась повернути
23.01.2014 року 3000 євро за курсом в гривні,
11.01.2014 року - 4 000 доларів США за курсом в
гривні. В разі невиконання зобов'язань
ОСОБА_2 зобов'язалася передасть ОСОБА_3
майно, що розташовано за адресою:
АДРЕСА_1" (а.с.47).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не
виконала своє зобов'язання за
договором позики, тому стягнув з
ОСОБА_2, суму заборгованості,
заборгованість по відсоткам та суму не
отриманого прибутку.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та
відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України
розписка є борговим документом та може
бути надана позикодавцем для
підтвердження перед ним невиконаного
зобов'язання за договором позики.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з розпискою від 27.10.2013 року
ОСОБА_2 зобов'язалась повернути 23.01.2014
року 3000 євро за курсом в гривні, 11.01.2014
року - 4 000 доларів США за курсом в
гривні.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, то сума, що підлягає оплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

За таких обставин, в силу діючого
законодавства, колегія суддів вважає
за необхідне стягнути суму
заборгованості у розмірі 95 820 грн. (4 000
доларів США за курсом в гривні 11,85 = 47400;
3000 євро за курсом в гривні 16,14=48420).

Постановляючи рішення про стягнення
заборгованості по відсоткам у розмірі
20 122 грн., суд першої інстанції виходив
з того, що з лютого по липень 2014 року з
ОСОБА_2 необхідно стягнути 720 доларів
США та 540 евро.

При цьому суд виходив з того, що
сторонами була встановлена плата за
користування позикою в твердій
грошовій сумі 120 доларів та 90 евро в
листопаді, грудні 2013 року та січні 2014
року.

В ст. 536 ЦК України закріплено, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Тобто діючим законодавством не
передбачена плата за користування
позикою в твердій грошовій сумі.

З розписки вбачається, що за час
користування коштами позики ОСОБА_2,
зобов'язалась повернути 11.11.2013 року - 90
євро, 23.11.2013 року - 120 доларів США, 11.12.2013
року - 90 євро, 23.12.2013 року - 120 доларів США,
11.01.2014 року - 90 євро, 23.01.2014 року - 120
доларів США за курсом в гривні, а 23.01.2014
року - 3000 євро та 11.01.2014 року - 4 000
доларів США.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, ОСОБА_2
здійснила часткове повернення
грошових коштів ОСОБА_3, а саме: 11.11.2013
року - 90 євро, 23.12.2013 року - 120 доларів США,
11.01.2014 року - 80 євро, 23.01.2014 року - 120
доларів США.

Ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційній інстанції ОСОБА_2 не надала
доказів про сплату 90 євро за
користування коштами, які вона була
повинна передати 11.12.2013 року та 120
доларів США, яки булл повинна передати
23.11.2013 року.

Тому, колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 оплату за користування коштами,
а саме:

120 доларів США (листопад 2013 року) за
курсом в гривні 11,85 - 1422 грн.;

90 євро (грудень 2013 року) за курсом в
гривні 16,14 - 1452 грн. 60 коп.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Згідно розписки ОСОБА_2 зобов'язалася
за час користування коштами до 23 січня
2014 року віддати 260 євро і до 11 січня 2014
року віддати 360 доларів США, а в разі
невиконання зобов'язань про повернення
23.01.2014 року 3000 євро та 11.01.2014 року - 4000
доларів США - передати ОСОБА_3 майно, що
розташовано за адресою: АДРЕСА_1".

Таким чином, колегія суддів вважає, що
договором не встановлений розмір
процентів за користування коштами, а
тільки встановлена плата за
користування коштами з 27.10.2013 року по
січень 2014 року, а в разі невиконання
зобов'язань про повернення боргу в
повному обсязі передбачена передача
майна.

Оскільки договором не встановлений
розмір процентів, колегія суддів
вважає за необхідне визначити їх
розмір на рівні облікової ставки
Національного банку України, згідно
вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України і стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
заборгованість по відсоткам за період
з січня 2014 року по 30 липня 2014 року - 3125
грн. 64 коп. з розрахунку:

95 820 грн. х 82 дня (з 11.01.2014 року по 14.04.2014
року) х 0.017 = 1335 грн. 73 коп.

95 820 грн. х 53 дня (з 15.04.2014 року по 16.07.2014
року) х 0.026 = 1320 грн. 40 коп.

95 820 грн. х 14 дн. (з 17.07.2014 року по 30.07.2014
року) х 0.035 = 469 грн. 51 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення
не отриманого прибутку у розмірі 9 088
грн. суд першої інстанції свої
висновки не обґрунтував.

В суді ОСОБА_3 поясняла, що ОСОБА_2
порушила виконання взятого на себе
зобов'язання, чим позбавила її
можливості отримувати дохід з
розрахунку 20% річних за програмою
"Профітмакс" по договору з компанією
"Інноватив Секьюритиз", а тому має
відшкодувати завдані цим збитки (ст.ст.
611,614,623 ЦК України).

При обчислені розміру упущеної вигоди
першочергове значення має визначення
реальності цих доходів, які особа
передбачала отримати за звичайних умов
цивільного обороту. Обов'язок щодо
доведення розміру тих доходів, яких
особа отримала б у випадку не посягання
на її право, покладається на позивача.

Породжуючи настання цивільних прав та
обов'язків згідно з ч.2 ст. 11 ЦК України,
відповідальність у вигляді
відшкодування збитків вимагає:
протиправної поведінки (дії чи
бездіяльності), шкідливого результату
такої поведінки, причинного зв'язку між
протиправною поведінкою та
заподіяними збитками, вини особи, яка
заподіяла збитки.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками
є доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушено (упущена вигода).

Ні в суді першої інстанції ні в
апеляційній інстанції ОСОБА_3 не надала
належних доказів про те, що ОСОБА_2
позбавила її можливості отримувати
дохід з розрахунку 20% річних за
програмою "Профітмакс" по договору з
компанією "Інноватив Секьюритиз" і що
дійсно вона мала намір інвестувати
саме ці кошти у "Іноватив Сек юрити" та
саме на цих умовах, визначених у
договорі.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Покладання на відповідача
відповідальності у формі
відшкодування збитків за нездійснення
свого права суперечить в цілому
принципам юридичної відповідності, що
настає за порушення саме зобов'язань.

За таких обставин, оскаржуване рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення упущеної вигоди не
відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК
України, не може вважатись законним й
обґрунтованим, тому відповідно до ст. 309
ЦПК України також підлягає скасуванню
з постановленням нового рішення про
відмову у задоволенні вказаних
позовних вимог.

Постановляючи рішення про стягнення з
ОСОБА_2 судових витрат у сумі 7343 грн. 60
коп., суд виходив з того, що позивачкою
сплачено 1200 грн. судового збору, 243 грн.
60 коп. судового збору за забезпечення
позову та за послуги адвоката - 6000 грн.

З такими висновками суду не можна
погодитися, оскільки вони не
відповідають матеріалам справи та
вимогам закону.

Так, відповідно до ст. 84 ЦПК України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України №590 від 27 квітня 2006
року "Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок її компенсації за рахунок
держави", витрати, пов'язані з правовою
допомогою стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, якщо
компенсація сплачується іншою
стороною, не перевищує суму, що
обчислюється виходячи з того, що
зазначеній особі виплачується 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за годину її роботи.

Стягуючи кошти на правову допомогу в
розмір 6000 грн., суд першої інстанції не
повністю дослідив матеріали справи та
не врахував вимоги Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах".

Як вбачається з матеріалів справи,
02.04.2014 року позивач уклала з адвокатом
ОСОБА_4 Договір про надання юридичної
допомоги (а.с.34,35). Представник позивача
- ОСОБА_4 приймала участь у судових
засіданнях, що підтверджується
журналами судових засідань від 06.05.2014
року 1 час. 2 хв. (а.с.48-52), 12.05.2014 року 5 хв.
(а.с.62-63), 04.06.2014 року 20 хв. (а.с.102-105),
22.07.2014 року 6 хв. (а.с.112-113).

В справі є документальне підтвердження
сплати позивачем 5000 грн. за надання
юридичної допомоги та 1000 грн. за
підготовку позовної заяви (а.с.46). Проти
даних обставин відповідач не
заперечувала.

Відповідно до ЗУ "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" мінімальна заробітна
плата з 01.01.2014 року по 01.12.2014 року
складала 1218 грн., а тому на час
проведення судового засідання 30.07.2014
року (а.с.126-127), компенсація витрат на
правову допомогу має складати 1218 грн.
(відповідно до розрахунку: 1218грн.*40%
(487,20грн.)*93хв.:60хв. = 755 грн. 16 коп.).

Крім того, представником позивача
надавались юридичні консультації
позивачу, було затрачено час на
підготовку позовної заяви, тощо, а тому
слід стягнути 452 грн. 84 коп., а всього - 1208
грн.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Ухваливши рішення про стягнення 1343 грн.
60 коп. (1200 грн. судового збору, 243 грн. 60
коп. судового збору за заявою
забезпечення позову), суд першої
інстанції не врахував зазначені вимоги
закону і необґрунтовано стягнув з
відповідача на користь позивача
понесені ним судові витрати у розмірі
1200 грн., які не підтверджені
відповідними квитанціями.

З матеріалів справи вбачається, що при
подачі позову, ОСОБА_3 сплатила 900 грн.
судового збору (а.с.1). При подачі заяви
про забезпечення позову, ОСОБА_3
сплатила 243 грн. 60 коп. (а.с.21), а всього -
1143 грн.60 коп.

З огляду на викладені обставини судова
колегія вважає за необхідне рішення
суду у частині стягнення судових
витрат у розмірі 1343 грн. 60 коп.
скасувати, та постановити нове
рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 2351
грн. 60 коп., з яких: 1143 грн. - судовий
збір, 1208 грн. - послуги адвоката.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 липня 2014 року -
скасувати та постановити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН:НОМЕР_1 на
користь ОСОБА_3, ІПН:НОМЕР_2, суму боргу
за договором позики від 27.10.2013 року у
розмірі 104171 грн. 84 коп., з якої: загальна
сума заборгованості - 95 820,00 грн.; оплата
за користування коштами (листопад 2013
року - 120 доларів США) у розмірі 1422 грн.,
оплата за користування коштами
(грудень 2013 року - 90 євро) у розмірі 1452
грн. 60 коп., заборгованість по відсоткам
- 3125 грн. 64 коп., судові витрати у сумі 2351
грн. 60 коп. з яких: 1143 грн. - судовий збір,
1208 грн. - послуги адвоката.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: