Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів:
Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області,
Одеського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області, Державної казначейської
служби України, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: слідчі слідчого
відділу Одеського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області Денєва А.В. та Кожемякіна О.О.,
про відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями та діями органу,
що здійснює досудове розслідування, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Одеської області в інтересах
держави в особі Державної
казначейської служби України на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 14 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 22 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, у якому
просив стягнути на свою користь з
Державної казначейської служби
України за рахунок коштів Державного
бюджету України шляхом списання коштів
з єдиного казначейського рахунка на
відшкодування майнової шкоди 17 704 грн,
на відшкодування моральної шкоди 15 тис.
грн та судові витрати. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що постановою
органу досудового слідства від 17
жовтня 2011 року порушено кримінальну
справу за фактом заволодіння шляхом
шахрайства посадовими особами
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євровендінг» (далі -
ТОВ «Євровендінг») майном Товариства з
обмеженою відповідальністю «Штраус
Україна» (далі - ТОВ «Штраус Україна»),
вчиненого в особливо великих розмірах,
за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України. Під час
проведення слідчих дій у кримінальній
справі було проведено ряд виїмок майна,
зокрема 14 листопада 2012 року слідчим СВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області
Кожемякіним О.О. було проведено виїмку,
у зв'язку з чим у позивача було вилучено
кавовий апарат Bianchi Polaris, що знаходився
по АДРЕСА_1. 17 грудня 2012
року Приморським районним судом м.
Одеси розглянуто скаргу позивача на
постанову слідчого СВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області Денєвої А.В.
від 17 жовтня 2011 року про порушення
кримінальної справи № 0, за
результатами якої на підставі ч. 15 ст.
236-8 КПК України (в редакції 1960
року) скаргу задоволено, постанову
слідчого скасовано. Під час розгляду
зазначеної справи судом встановлено,
що на момент прийняття слідчим рішення
про порушення кримінальної справи були
відсутні достатні, належні та
перевірені дані, які б вказували на
наявність ознак шахрайства у діях
ОСОБА_3 та інших осіб. Також
встановлено, що кримінальну справу
порушено слідчим з порушенням
встановленого ст. ст. 94, 98 КПК України
порядку, за відсутністю належних,
перевірених та достатніх даних, які б
вказували на наявність ознак злочину.
Позивач зазначив, що внаслідок
незаконних дій, пов'язаних з вилученням
кавового апарата, йому спричинені
збитки у вигляді неодержаного доходу
та моральну шкоду, яку він просив
стягнути у повному обсязі, крім того,
просив стягнути витрати на правову
допомогу. На обґрунтування свого
позову посилався, зокрема, на
ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, ч. ч. 1, 6
ст. 1176 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 14 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
22 січня 2014 року, позов задоволено
частково.

Стягнуто з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунка на користь
ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди
17 704 грн, з яких: 10 тис. грн - реальні
збитки, 7 704 грн - упущена вигода, крім
того, стягнуто 5 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди та
витрати за надання правової допомоги у
розмірі 7 тис. грн.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Одеської області в інтересах
держави в особі Державної
казначейської служби України просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, справу
направити на новий судовий розгляд,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду
апеляційної інстанції передбачено в
ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема,
зазначаються узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини; мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався; у разі
відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте ухвала суду апеляційної
інстанції зазначеним вимогам закону не
відповідає з наступних підстав.

Задовольняючи частково указаний позов,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
виходив з того, що незаконними діями
працівників правоохоронних органів, що
пов'язані з порушенням кримінальної
справи та вилученням кавового апарата,
позивачу завдано майнової та моральної
шкоди.

Оскільки незаконні дії, пов'язані із
вилученням кавового апарата, були
проведені посадовою особою органу
державної влади при здійсненні нею
своїх повноважень (слідчим СВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області Кожемякіним
О.О.), то заподіяна такими діями шкода
відшкодовується державою, як це
передбачено ст. 1174 ЦК України.

Визначаючи розмір моральної шкоди у 5
тис. грн, суд виходив з того, що такої
завдано позивачу незаконними діями
працівників правоохоронних органів і
вона полягає у душевних стражданнях,
які позивач зазнав у зв'язку з
протиправною поведінкою стосовно
нього, у вилученні орендованого ним
майна, який був джерелом доходів, а
також полягали в руйнуванні життєвих
планів та соціальних зв'язків,
погіршенні відносин з орендодавцями,
клієнтами та контрагентами, що завдало
збитків його діловій репутації як
підприємця, втраті перспективи ділової
активності і реалізації особистих
планів.

Так, розглядаючи спір у частині
позовних вимог про відшкодування
майнової шкоди, суди обох інстанцій
виходили з того, що у зв'язку з
вилученням у позивача кавового апарата
Bianchi Polaris, серійний номер 4532242, йому
завдано майнової шкоди, яка полягає у
неотриманні прибутку з 14 листопада 2012
року, коли кавовий апарат було
вилучено, до 25 січня 2013 року - коли його
було повернуто, тобто за 72 дні.

Розмір збитків у вигляді неодержаного
доходу (упущена вигода) підтверджено
бухгалтерською довідкою від 29 січня 2013
року та складає 7 704 грн (72 х 107
грн), де 107 грн - сума розміру
середньоденного доходу.

Відповідно до умов договору про
надання правової допомоги від
05 рудня 2012 року № 05/12/12 ОСОБА_3 для
захисту і представництва своїх прав та
інтересів сплатив адвокату гонорар у
розмірі 10 тис. грн, що підтверджується
додатком 1 до договору про надання
правової допомоги від 26 січня 2013 року №
05/12/12 і платіжним дорученням від 10
вересня 2013 року № 5.

Указані витрати суд розцінив як
реальні збитки.

Крім того, виходячи з підстав,
передбачених ст. 88 ЦПК України, суд
стягнув на користь позивача 7 тис. грн,
сплачених ним за платіжним дорученням
від 10 вересня 2013 року № OD63000QPR за
надання йому юридичних послуг у цій
справі згідно з договором від 02 серпня
2013 року № 13-08/2013 ЮП
та актом приймання-передачі наданих
послуг.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
виходив з того, що рішення є законним й
обґрунтованим.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

Частиною 6 ст. 1176 ЦК України
передбачено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі внаслідок іншої
незаконної дії або бездіяльності чи
незаконного рішення органу, що
здійснює оперативно-розшукову
діяльність, органу досудового
розслідування, прокуратури або суду,
відшкодовується на загальних
підставах.

Загальні підстави відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
врегульовано наступними нормами.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України
передбачено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

За ст. 22 ЦК України до збитків належать
втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі,
витрати, які особа зробила або мусить
зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки), а
також доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин,
якби її право не було порушено
(упущена вигода).

Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено
право особи на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна
шкода полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України установлено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Так, звертаючись до суду з цим позовом,
ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим,
що «в результаті самого факту
безпідставного порушення кримінальної
справи, проведених в ході
розслідування кримінальної справи
слідчих дій» йому завдано майнової та
моральної шкоди.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212, 303, 304
ЦПК України апеляційний суд не
перевірив в достатньому обсязі доводів
апеляційної скарги, а також законності
й обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору,
крім того, не з'ясував, якими доказами
позивач обґрунтовував свій позов в
силу вищевказаних норм процесуального
та матеріального права, ураховуючи, що
шкода в цьому спорі відшкодовується на
загальних підставах, та чи є зазначена
позивачем обставина, як то «в
результаті самого факту
безпідставного порушення кримінальної
справи, проведених в ході
розслідування кримінальної справи
слідчих дій» підставою у розумінні
вимог ст. ст. 1166, 1167, 1172, 1176 ЦК України для
стягнення грошової суми на
відшкодування такої шкоди
безпосередньо з Державної
казначейської служби України за
рахунок коштів Державного бюджету
України шляхом списання коштів з
єдиного казначейського рахунка.

Таким чином, неправильно застосувавши
правову норму до спірних
правовідносин, суд безпідставно поклав
відповідальність щодо відшкодування
шкоди на державу на підставі ст. 25
Бюджетного кодексу України, яка
аналогічна за змістом ст. ст. 1173, 1174 ЦК
України, які до даних правовідносин не
підлягають застосуванню, оскільки
органи МВС і їх посадові особи не
належать до суб'єктів відповідальності
за цими нормами. За змістом ст. ст. 1173, 1174
ЦК України до суб'єктів
відповідальності за цими нормами
належать створені відповідно до
Конституції України, Конституції
Автономної Республіки Крим і правових
актів Верховної Ради України,
Президента України, Верховної Ради і
Ради Міністрів Автономної Республіки
Крим органи державної влади й
управління, які реалізують надані
державою функції та повноваження у
сфері управління, а також органи
місцевого самоврядування, створені на
підставі Конституції України та Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Оскільки апеляційний суд в достатньому
обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у зв'язку з чим порушив
норми процесуального права, що
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а постановлена у справі
ухвала апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Одеської області в інтересах держави в
особі Державної казначейської служби
України задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 22 січня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак