АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6471/14
Справа: № 643/5561/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 13 серпня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: Московський
районний відділ державної міграційної
служби України в Харківській області,
управління у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міськради про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернуся до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказував на те, що він є
власником трикімнатної квартири
АДРЕСА_1, яка дісталася йому у спадок
після батьків у 2002 році. На теперішній
час він, позивач не має можливості
вільно користуватися, розпоряджатися
та мешкати в своїй квартирі, оскільки в
ній зареєстровані та мешкають його
колишня дружина - відповідачка по
справі ОСОБА_3, шлюб з якою розірвано в
судовому порядку 15.03.2011 року, та їхній
повнолітній син ОСОБА_4, який ніде не
працює та не сплачує комунальні
послуги за квартиру разом з
відповідачкою.

Його колишня дружина чинить перешкоди
в користуванні належною йому
квартирою, чим порушує його права
власника. Знаходитись в одній квартирі
з колишньою дружиною не має ніяких
моральних сил. Вона фактично
привласнила собі його, позивача житло,
зробивши його перебування у квартирі
незносним. Ще у січні 2010 року він,
позивач вимушений був піти з власної
квартири та орендувати житло. Ніяких
сімейних стосунків з того часу вони не
підтримують. За цей час у нього вже
з'явилася інша сім'я, а тому він, позивач
не вважає відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 членами своєї сім'ї.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі
ст.ст. 16, 319, 321, 386, 391, 406 ЦК України, ст.ст.
109, 116 ЖК України з метою захисту його
права власності на житло:

- визнати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, а саме належною йому
квартирою АДРЕСА_1;

- усунути перешкоди в розпорядженні,
володінні та користуванні ним
вищезазначеною квартирою шляхом
виселення відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з цієї квартири зі зняттям з
реєстраційного обліку місця
проживання за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтримав заявлені ним вимоги в
повному обсязі й наполягав на їх
задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявлених
до них позивачем ОСОБА_2 вимог не
визнали та заперечуючи проти їх
задоволення посилались на те, що в
належну останньому квартиру вони
вселилися в якості членів його сім'ї,
постійно в ній мешкають, іншого житла
для проживання не мають і будь-яких
перешкод позивачеві в користуванні
належною йому квартирою не чинять.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 13 серпня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, позивач ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити по справі
нове рішення, яким задовольнити
заявлені ним позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення спору по суті.

Зокрема, апелянт посилається на те, що
відповідачі по справі: його колишня
дружина ОСОБА_3 та їхній повнолітній
син ОСОБА_4 вже не є членами його сім'ї, а
відтак втратили право користування
належною йому квартирою, однак суд
першої інстанції на вказану обставину
належної уваги не звернув, у зв'язку з
чим безпідставно відмовив у
задоволенні заявлених ним позовних
вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі,
розпоряджаються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Право громадян на житло передбачено ст.
1 Житлового кодексу.

Коментована стаття відповідно до ст.ст.
47, 48 Конституції України закріпляє
право громадян на житло, як
найважливіше соціально-економічне
право.

При цьому право на житло, як суб'єктивне
право, тобто таке, що належить
конкретній особі на конкретне жиле
приміщення в будинку відповідного
житлового фонду, виникає в силу
передбачених у житловому
законодавстві юридичних фактів і
отримує свою конкретизацію та
деталізацію у відповідних
правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Зазначена конституційна норма
кореспондується з ч. 3 ст. 9 Житлового
кодексу, відповідно до якої ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Поняття житла визначено законодавцем у
ст. 379 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інші приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Квартирою є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживанні (ч. 1 ст. 382 ЦК України).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
а саме: дружина власника, їх діти і
батьки. Членами сім'ї власника може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з власником
і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно ст. 157 ЖК України членів
(колишніх членів) сім'ї власника
житлового будинку (квартири) може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116
ЖК України, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця чи інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла.

Як встановлено по справі, об'єктом
цивільно-правового спору є трикімнатна
ізольована квартира АДРЕСА_1, яка на
праві приватної власності належить
позивачу ОСОБА_2 (а.с. 4-5).

По справі також встановлено, що в
зазначеній квартирі разом з іншими
особами зареєстровані та тривалий час
проживають колишня дружина позивача
ОСОБА_3, шлюб з якою розірвано в
судовому порядку 15.03.2011 року, та
повнолітній син позивача ОСОБА_4, які
вселилися в це жиле приміщення в якості
членів сім'ї його власника.

При цьому матеріали цивільної справи
не містять будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження
наявності підстав, передбачених ч. 2 ст.
404 ЦК України, ч. 1 ст. 116 ЖК України, для
визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право користування
належною позивачу ОСОБА_2 квартирою, чи
примусового їх виселення з зазначеної
квартири в судовому порядку, а також
щодо створення відповідачами перешкод
позивачеві у володінні, користуванні
чи розпорядженні квартирою, яка
належить останньому на праві приватної
власності.

Не представлено таких доказів
позивачем ОСОБА_2 й до суду апеляційної
інстанції.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, правильно відмовив у
задоволенні заявлених позивачем
ОСОБА_2 вимог за їх недоведеністю та
безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги позивача ОСОБА_2, наведених на її
обґрунтування та які фактично
зводяться до незгоди з ухваленим
районним судом по справі рішенням та
його суб'єктивної переоцінки, то ці
доводи апелянта є несуттєвими, рішення
суду, прийняте по суті розглянутого
цивільно-правового спору, не
спростовують і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, приймаючи до уваги
наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,
313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 13 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: