Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/3449/14
Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Суддя-доповідач Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.,

Суддів: Ломейка В.О.,

Кухаря С.В.,

При секретарі Хомяк К.В

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 02 червня 2014 року за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та
піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по Жовтневому
району, орган опіки та піклування
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Шевченківському
району, про визначення місця
проживання дитини з батьком та
стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення
місця проживання дитини з батьком та
стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 30.08.2008 року між ним та
відповідачем було укладено шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син -
ОСОБА_5. Починаючи з зими 2013 року між ним
та відповідачем суттєво погіршилися
стосунки, остання перестала
піклуватися про нього, як про свого
чоловіка, жодного інтересу до їх сім'ї
не виявляла, внаслідок чого вони
фактично припинили шлюбні стосунки,
перестали вести спільне господарство,
перестали жити однією сім'єю, кожен з
них став жити окремим життям. Причиною
зазначеного послужили постійні сварки
через різні моральні цінності, погляди
на життя, уявлення про спільний побут,
внаслідок чого вони втратили почуття
любові та поваги один до одного. Крім
того, відповідач влітку 2013 року
знехтувала інтересами їх сім'ї заради
іншого чоловіка.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року
їх шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу він та
відповідач мешкають окремо, у зв'язку з
цим не можуть погодити місця
проживання дитини в добровільному
порядку. Вважає, що малолітній син
повинен мешкати разом з ним, виходячи з
того, що з 2011 року він працює фінансовим
директором ПП "Компанія Світ
Сувенірів", за місцем роботи
характеризується позитивно, має
авторитет серед колег, не зловживає
спиртними напоями, не палить та трудову
дисципліну не порушує. На праві
власності йому належить 2-кімнатна
квартира, загальною площею 48,96 кв. м.,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
свідчить про те, що він може створити
належні умови для проживання,
духовного та фізичного розвитку
дитини. Натомість відповідач мешкає
разом зі своєю сім'єю, яка налічує 5-х
осіб, у трикімнатній квартирі, не маючи
при цьому окремої кімнати та зазначене
житло знаходиться у незадовільному
стані, майже непридатним для
проживання дитини, так як квартира є
дуже сирою, має велику ступінь ураження
грибком, знаходиться у брудному та
вкрай неприйнятному стані.

Крім того, колишня дружина майже весь
вільний час приділяє друзям, не має
офіційного місця роботи, працює до
пізньої ночі, часу для проведення з
дитиною, на піклування про дитину та
про його стан здоров'я не має.
Атмосфера в сім'ї відповідача зовсім
несприятлива, її батьки щоденно
зловживають спиртними напоями, вся
сім'я свариться між собою, та є
абсолютно неврівноваженими
особистостями. Всім матеріальним
забезпеченням дитини займається
особисто він, в тому числі сплачує за
перебування дитини у садку, купує
дитині всі необхідні речі і тільки
гарної якості, розвиваючі іграшки,
розмальовки, сплачує за відвідування
дитиною спортивних секцій, постійно
влаштовує дитині різні свята.
Натомість ОСОБА_3 жодних речей для
дитини не купує, також незгодна навіть
сплачувати половину за дитячий садок.

Він докладає усіх зусиль аби їх дитина
розумово, духовно, фізично розвивалася,
намагається весь свій час проводити
разом із сином, постійно разом з ним
відвідує розважальний комплекс "Малята
хата". Також він піклується про стан
здоров'я дитини, завжди звертається до
лікарів, роблячи це вчасно, купує всі
призначені ліки. Навіть коли їх дитина
досить серйозно захворіла на гострий
обструктивний бронхіт, ринофаринит,
гострий аденоідит, відповідач
відмовилась звертатися до лікарні з
сином, особисто ним їх дитина була
госпіталізована до стаціонару, а
ОСОБА_3 з'явилася до сина у лікарню лише
на четвертий день перебування
останнього в лікарні.

Вважає, що відповідач зі своєю сім'єю
будуть справляти на їх сина негативний
вплив, не зможуть забезпечити його
належними матеріальними і побутовими
умовами, а тому, зважаючи на рівність
прав та обов'язків батьків щодо дитини,
на взаємну прихильність його та дитини,
на відсутність протипоказань для нього
щодо виховання сина та проживання з
сином, враховуючи інтереси дитини,
проживання дитини з батьком у звичній
для дитини обстановці, де хлопчик
постійно перебуває, є обґрунтованим
висновок про визначення місця
проживання дитини з батьком.

ОСОБА_3 жодної участі в матеріальному
забезпеченні дитини не приймає, жодних
грошових коштів на утримання дитини не
надає. Витрати на утримання та
виховання дитини несе особисто він, а
тому бажає отримувати аліменти на
утримання сина за рішенням суду.

Посилаючись на ці обставини, просив
визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_5 з ним; стягувати з
ОСОБА_3 на його користь на утримання
неповнолітнього сина - ОСОБА_5 аліменти
в розмірі 500 гривень щомісячно,
починаючи з дня звернення до суду і до
досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 26 березня 2014 року
залучено до участі у якості належним
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
орган опіки та піклування районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Жовтневому району, орган опіки
та піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Шевченківському району.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 02 червня 2014 року позовні
вимоги задоволено частково.

Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
разом з батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 на
користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на
утримання неповнолітнього сина -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі
1/4 частин, але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку
щомісячно від усіх видів заробітку
ОСОБА_3, починаючи з дня звернення до
суду - з 06 березня 2014 року і до
досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині позовні вимоги
залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,
в якій посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Визначаючи місце проживання
малолітньої дитини з батьком дитини
суд першої інстанції правильно виходив
саме пріоритетності прав та інтересів
дитини, а не амбіцій батьків, правильно
прийняв до уваги виконання своїх
батьківських обов*язків сторін, вік
дитини, її прихильність до кожного з
батьків, стан її здоров*я, можливості
батьків створення найліпших умов для
виховання, що саме батьком
малолітньому ОСОБА_5, створені належні
умови для його повноцінного виховання
та розвитку.

Такий висновок суду першої
інстанції відповідає обставинам
справи, положенням матеріального та
процесуального права.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, що 30.08.2008 року
сторони, ОСОБА_4, та ОСОБА_3, уклали шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син -
ОСОБА_5. Починаючи з зими 2013 року між
сторонами суттєво погіршилися
стосунки і рішенням Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 03
лютого 2014 року їх шлюб було розірвано.

Оскільки у сторін склалися
неприязні стосунки, вони проживають
окремо та не можуть добровільно
узгодити місце проживання сина позивач
звернувся з відповідним позовом до
суду.

Відповідно до ст. 141 СК України мати
та батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1. ст. 160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Частиною 1 ст. 161 СК України
встановлено, що якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватись судом. При вирішенні
спору щодо місця проживання дитини суд
бере до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особисту прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини стан
її здоров'я та інших обставин, що мають
істотне значення.

Судом першої інстанції
встановлено, підтверджено матеріалами
справи, що ОСОБА_4, позитивно
характеризується за місцем проживання
та роботи, працює фінансовим
директором ПП "Компанія Світ
Сувенірів", має авторитет серед колег,
не зловживає спиртними напоями, не
палить та трудову дисципліну не
порушує (а/с 26). Батьку малолітнього
ОСОБА_5, на праві власності належить
2-кімнатна квартира, загальною площею
48,96 кв. м., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1. З акту обстеження умов
проживання від 02.04.2014року вбачається,
що на час обстеження в квартирі
знаходилися батько з сином, дитина
займає окрему кімнату, в якій наявні
всі необхідні меблі для дитини, є також
дитяча спортивна стінка, дитячі
іграшки. Батько з сином мають дружні
родинні відносини, дитина доглянута,
привітна. Створені належні умови для
проживання дитини(а/с 90).

Дитина зареєстрована за даним місцем
проживання та проживає з батьком.

З акту обстеження умов проживання
матері малолітнього ОСОБА_5, видно, що
квартира АДРЕСА_2, складається з 3-х
кімнат, де проживають 5 осіб. Матері
дитини на праві власності належить 1/5
частини квартири, дитина мешкає в одній
кімнаті з матір'ю, де є два ліжка, шафа
для речей, речі та іграшки для
відповідного віку дитини(а/с 127-129).

ОСОБА_3, працює торгівельним агентом
ТОВ «ДК «Укрсоюз»(а/с 103).

Проте, крім того, що працює докази того,
що ОСОБА_3, та інші члени її родини з
якими вона проживає в квартирі та має
мешкати син сторін, позитивно
характеризуються, в змозі забезпечити
дитину всім необхідним для його
повноцінного розвитку та вихованню, що
може спростувати доводи позивача, що
відповідач зі своєю родиною будуть
справляти на їх сина негативний вплив,
в матеріалах справи відсутні.

Окрім того що вона мати малолітнього
ОСОБА_5, ОСОБА_3, на думку колегії
суддів, повинна довести що вона та її
родина з якою вона мешкає, будуть
справляти на сина тільки позитивний
вплив і що інтереси сина будуть
відповідати його проживанням саме з
матір'ю, а не з батьком.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції належно оцінені можливості
та житлові умови батьків, враховано що
за місцем проживання батька, який має
постійний належний дохід, у
малолітнього ОСОБА_5 більш сприятливі
та комфортні умови, оскільки йому
виділена окрема кімната, де є все
необхідне для повноцінного розвитку
дитини, в тому числі на даний час,
спортивна стінка, велосипед, комп'ютер,
багато іграшок, що сприяє фізичному,
духовному та моральному розвитку.

З матеріалів справи видно, що
ОСОБА_4, є люблячим батьком, приділяє
багато уваги сину, який виявляє до
батька прихильність, відвідує з ним
ігрові майданчики, дитячі розважальні
заклади, басейн, піклується про
здоров*я сина, його фізичний та
духовний розвиток (а/с 132-144), що не
оспорює і відповідач.

Згідно з частинами 4, 5, 6 ст. 19 СК
України при розгляді судом спорів щодо
участі одного з батьків у вихованні
дитини, місця проживання дитини,
позбавлення та поновлення
батьківських прав, побачення з дитиною
матері, батька, які позбавлені
батьківських прав, відібрання дитини
від особи, яка тримає її у себе не на
підставі закону або рішення суду,
управління батьками майном дитини,
скасування усиновлення та визнання
його недійсним обов'язковою є участь
органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає
суду письмовий висновок щодо
розв'язання спору на підставі
відомостей, одержаних у результаті
обстеження умов проживання дитини,
батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком
органу опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Тобто висновок органу опіки та
піклування для суду не є обов'язковим і
суд вирішує спір з урахуванням усіх
обставин, установлених у справі.

За висновком органу опіки та
піклування Шевченківської районної
адміністрації від 06.10.2014року, за місцем
проживання ОСОБА_3, наданого на вимогу
апеляційного суду, місце проживання
малолітнього ОСОБА_5 визначено з
матір'ю, тобто за адресою АДРЕСА_2.
Проте, як видно з висновку, який не
можна визнати повним, в ньому відсутнє
обґрунтування, чому саме з матір'ю
повинен проживати син та чи це
відповідає інтересам сина, взагалі не
досліджувалась та не враховувалась
можливість проживання дитини з
батьком, тому колегія вважає такий
висновок необґрунтованим і не
погоджується з ним.

Не може колегія суддів погодитися і
з висновком органу опіки та піклування
Жовтневої районної адміністрації від
20.10.2014року, оскільки здійснення
почергового проживання дитини тиждень
з батько потім тиждень з матір'ю, на
думку колегії суддів не може
відповідати інтересам дитини, оскільки
умови проживання, виховання та
ставлення до дитини батьків є різними,
що може травмувати психіку дитини.

Відповідно до принципу 6
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року, дитина для повного і
гармонійного розвитку її особи
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, якщо це можливо, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і, в усякому разі, в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю.

Однак, як вірно враховано судом
першої інстанції, що при вирішенні
спору, зазначене не можна тлумачити як
наявність у матері переваги перед
батьком при вирішенні питання щодо
визначення місця проживання дитини,
приймаючи до уваги рівність прав обох
батьків щодо дитини. Поняття
"розлучення" не співпадає з поняттям
"визначення місця проживання", оскільки
мати дитини у разі визначення місця
проживання останньої з батьком не
обмежена у своєму праві на спілкування
з дитиною, турботу відносно неї та
участі у її вихованні й може
реалізувати свої права шляхом
домовленості з батьком дитини щодо
встановлення часу спілкування або за
рішенням органу опіки і піклування, або
за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої Україною 27 лютого 1991
року, в усіх діях щодо дітей, незалежно
від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, враховуючи інтереси
дитини, ставлення батька до виконання
своїх батьківських обов'язків, взаємну
прихильність батька та дитини,
позитивну динаміку в розвитку дитини,
що ОСОБА_4, як люблячий батько
опікується сином ОСОБА_5, створює
належні умови для його повноцінноо
розвитку та вихованню - судом першої
інстанції правильно визначено місце
проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5
за місцем проживання його батька,
ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги фактично
зводяться до незгоди з рішенням суду
першої інстанції та переоцінці доказів
у справі яким суд першої інстанції,
відповідно до ст.212 ЦПК України, дав
належну оцінку, тому колегія суддів
вважає їх несуттєвими та такими які не
спростовують висновок суду першої
інстанції про задоволення позову, а
отже відсутні підстави для зміни чи
скасування рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст.209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 02 червня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: