У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної
служби Дніпропетровського міського
управління юстиції, треті особи:
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
прокуратура Жовтневого району м.
Дніпропетровська, про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
та зобов'язання вчинити дії за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» на рішення Жовтневого районного
суду

м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
за кредитним договором, укладеним 1
лютого 2008 року, ОСОБА_3 отримав кредит у
розмірі 467 270 доларів США зі сплатою 12 %
річних до 1 січня 2033 року. Цього ж дня на
забезпечення виконання зобов'язань за
цим договором між ними укладено
договір іпотеки на об'єкти
інвестування - житлові приміщення
загальною площею 135,8 кв. м та 122,7 кв. м за
будівельним № 9.1.1 на 9 поверсі у
житловому будинку з приміщеннями
торгово-комерційного призначення та
автопаркінгом по АДРЕСА_1, на які
домовлено переукласти нові договори
іпотеки після завершення будівництва
та введення об'єкту будівництва до
експлуатації. Указані приміщення після
завершення будівництва та введення до
експлуатації об'єкту будівництва були
зареєстровані за ОСОБА_3 як квартири
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

15 червня 2010 року між ПАТ «Родовід Банк»
та ОСОБА_3 на виконання умов укладеного
ними попереднього договору іпотеки на
об'єкти інвестування було укладено
договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1,
яку останній передав в іпотеку банку, а
переукласти договір іпотеки на указану
квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 відмовився,
незважаючи на те, що має заборгованість
по кредиту.

19 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
без згоди банку був укладений договір
купівлі-продажу спірних квартир.

Ураховуючи зазначене, позивач просив
на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України
визнати указаний договір
купівлі-продажу спірних квартир
недійсним, зобов'язати реєстраційну
службу Дніпропетровського міського
управління юстиції скасувати державну
реєстрацію припинення обтяження на
спірну квартиру АДРЕСА_1 та реєстрацію
права власності ОСОБА_4 на спірні
квартири, накласти обтяження на ці
квартири та зобов'язати ОСОБА_3
передати в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 29 січня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 12 червня 2014 року, у
задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк»
відмовлено. Ухвалу Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
26 грудня 2013 року про забезпечення
позову скасовано.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
«Родовід Банк», суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що на
час укладення спірного договору
купівлі-продажу спірних квартир
заборона відчуження спірних квартир
була відсутня, обтяження нерухомого
майна іпотекою відсутнє, а правочин був
направлений на реальне настання
правових наслідків, тому підстави для
визнання його недійсним відсутні.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна, оскільки
суди дійшли їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено та підтверджується
матеріалами справи, що за кредитним
договором, укладеним 1 лютого 2008 року
між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3,
останній отримав кредит у розмірі 467 270
доларів США зі сплатою 12 % річних до 1
січня 2033 року. Цього ж дня на
забезпечення виконання зобов'язань за
цим договором між цими ж сторонами було
укладено договір іпотеки на об'єкти
інвестування - житлові приміщення
загальною площею 135,8 кв. м та
122,7 кв. м за будівельним № 9.1.1 на 9
поверсі у житловому будинку з
приміщеннями торгово-комерційного
призначення та автопаркінгом по
АДРЕСА_1, на які сторони
домовились переукласти нові договори
іпотеки після завершення будівництва
та введення об'єкту будівництва до
експлуатації. Указані приміщення після
завершення будівництва та введення до
експлуатації об'єкту будівництва були
зареєстровані за ОСОБА_3 як квартири
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. 15 червня 2010 року між
ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 на
виконання умов укладеного ними
попереднього договору іпотеки на
об'єкти інвестування було укладено
договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1,
яку останній передав в іпотеку банку, а
переукласти договір іпотеки на указану
квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 відмовився. 19
вересня 2013 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу спірних квартир.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути заявлена
як однією зі сторін правочину, так і
іншою заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину. При цьому банк не
просить повернути квартири йому, а
повернути сторони договору до
первісного стану.

Згідно зі ст. 575 ЦК України іпотекою є
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України
заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодавець має право
виключно на підставі згоди
іпотекодержателя відчужувати предмет
іпотеки.

Відповідно до п. 1.7 спірного договору
іпотеки іпотекодавець немає права без
письмової згоди іпотекодержателя
відчужувати предмет іпотеки.

Усупереч указаним положенням
матеріального права й договору іпотеки
ОСОБА_3 відчужив майно, яке перебувало в
іпотеці банку. Закон прямо покладає на
заставодавця обов'язок запитати згоду
заставодержателя на відчуження
обтяженого майна; цей обов'язок
презюмується і йому кореспондує право
заставодержателя на захист шляхом
визнання правочину недійсним у разі
відчуження майна без його згоди.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 12
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень
взаємні права та обов'язки за
правочином, на підставі якого виникло
обтяження, виникають у відносинах між
обтяжувачем і боржником з моменту
набрання чинності цим правочином, якщо
інше не встановлено законом.
Реєстрація обтяження надає
відповідному обтяженню чинності у
відносинах з третіми особами, якщо інше
не встановлено цим Законом.

За положеннями ст. 9 цього Закону
України предмет обтяження, право
власності на який належить боржнику,
може бути відчужений останнім, якщо
інше не встановлено законом або
договором. Якщо законом або договором
передбачена згода обтяжувача на
відчуження боржником рухомого майна,
яке є предметом обтяження, така згода
не вимагається в разі переходу права
власності на рухоме майно в порядку
спадкування, правонаступництва або
виділення частки у спільному майні.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-64 цс 12 від 4 грудня 2013 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Згідно наданих роз'яснень у п. 34
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року
№ 5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
відповідно до прямої вказівки закону
(ст. 12 Закону України «Про іпотеку»)
окремі правочини щодо іпотечного
нерухомого майна, вчинені без згоди
іпотекодержателя, можуть бути визнані
недійсними за позовом
іпотекодержателя. Так, правочин щодо
відчуження іпотекодавцем переданого в
іпотеку майна без згоди
іпотекодержателя є недійсним.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди не прийняли до уваги
зазначені вимоги закону, доводи сторін
належним чином не перевірили, не
встановили фактичні обставини по
справі та дійшли до передчасного
висновку про відмову у позові з тих
підстав, що на час укладення спірного
договору заборона відчуження спірних
квартир була відсутня, обтяження
нерухомого майна іпотекою відсутнє.

При цьому суди не звернули уваги на те,
що основним фактом доказування у цій
справі є не сама по собі довідка
реєстраційної служби про зняте
обтяження, а наявність чи відсутність
заборгованості по кредиту та її
погашення ОСОБА_3

У порушення вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК
України суди не перевірили доводи
банка про наявність у позичальника
заборгованості за кредитом, при тому,
що він надав довідку про відсутність
такої заборгованості.

При цьому суди, не встановивши, чи має
відповідач кредитну заборгованість,
також не дали оцінки доводам банка про
те, що банк не надавав лист-згоду на
перереєстрацію заборони обтяження, не
надавав згоди на зняття обтяження та
довіреність на ім'я невстановленої
особи на підписання такого листа-згоди
від імені ПАТ «Родовід Банк», не
складав такого листа. Зазначені дії
правоохоронними органами
перевіряються.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 29 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 червня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта