У Х В А Л А

іменем україни

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ВУСО» до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди за касаційною
скаргою приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «ВУСО»
на рішення апеляційного суду
Львівської області від 05 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року приватне акціонерне
товариство «Страхова компанія «ВУСО»
(далі - ПрАТ СК «ВУСО») звернулося до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 17 грудня 2011 року сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля марки «Opel Omega», державний
номерний знак НОМЕР_1, що належить
ОСОБА_3, та автомобіля марки «Toyota Camry»,
державний номерний знак НОМЕР_2, що
належить ОСОБА_4 та знаходився під
керуванням ОСОБА_5 Постановою
Залізничного районного суду м. Львова
від 10 січня 2012 року винним у скоєнні ДТП
визнано відповідача. Посилаючись на те,
що за зверненням ПрАТ АСК
«Інго-Україна», яке на підставі
договору добровільного страхування
виплатило потерпілому страхове
відшкодування у розмірі 6 996 грн. 65 коп.,
виплатило товариству цю суму, позивач
просив у порядку регресу стягнути це
відшкодування з відповідача, який як
страхувальник у встановлені строки не
повідомив страховика про настання
страхового випадку.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 18 вересня 2013 року позов
ПрАТ СК «ВУСО» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПрАТ СК «ВУСО»
грошові кошти у розмірі 6 996 грн. 65 коп.
Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 05 грудня 2013 року рішення
районного суду скасовано. У
задоволенні позову ПрАТ СК «ВУСО»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ СК «ВУСО»
просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач як страхувальник не виконав
свого обов'язку з повідомлення
позивача як страховика про страховий
випадок, дорожньо-транспортну пригоду,
що є підставою для стягнення із нього
страхового відшкодування, виплаченого
іншим страховиком потерпілому.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що норми закону, на які посилався
позивач як на підставу задоволення
своїх позовних вимог, а саме: п. 33.1.2 ст. 33
та п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» не передбачають право
страховика на звернення до суду з
регресним позовом до особи, яка не
повідомила страховій компанії про
настання дорожньо-транспортної
пригоди, а лише зобов'язує осіб,
причетних до неї, вжити заходів з метою
запобігання чи зменшення розміру
подальшої шкоди.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 17 грудня 2011 року
сталася ДТП за участю автомобіля марки
«Opel Omega», державний номерний знак
НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, та
автомобіля марки «Toyota Camry», державний
номерний знак НОМЕР_2, що належить
ОСОБА_4 та знаходився під керуванням
ОСОБА_5

Постановою Залізничного районного
суду м. Львова від 10 січня 2012 року
винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_3

За зверненням ПрАТ АСК «Інго-Україна»,
яке на підставі договору добровільного
страхування виплатило потерпілому
страхове відшкодування у розмірі 6 996
грн. 65 коп., ПрАТ «ВУСО» виплатило
товариству цю суму.

Суд першої інстанції, на підставі
поданих сторонами доказів, які
належним чином оцінив (ст. 212 ЦПК
України), правильно застосувавши ст. ст.
990, 1166, ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. 33
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», дійшов до
правильного висновку про наявність
підстав для стягнення страхового
відшкодування, виплаченого
потерпілому, у порядку регресу з
винного у ДТП - відповідача.

Проте, апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув та помилково виходив
із того, що сам факт неповідомлення
страховика про ДТП за відсутності
порушень п. 33.1.2 ст. 33 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» не є підставою для
відшкодування страхувальнику в
порядку регресу сплаченого страхового
відшкодування.

Такий висновок суду є невірним.

Так, Законом України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» були визначені
обов'язки учасників
дорожньо-транспортної пригоди (ст. 33), а
також підстави для звернення
страховика з регресним позовом до
страхувальника (ст. 38).

Згідно із п. п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33
зазначеного Закону (у редакції, чинній
до 07 серпня 2011 року) у разі настання
дорожньо-транспортної пригоди учасник
такої пригоди зобов'язаний вжити
заходів для невідкладного, але не
пізніше трьох робочих днів,
повідомлення страховика, з яким було
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності.

Відповідно до абз. "ґ " п. 38.1.1. ст. 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» (у редакції,
чинній до 07 серпня 2011 року) страховик
після виплати страхового
відшкодування має право подати
регресний позов до страхувальника або
водія забезпеченого транспортного
засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, якщо він
не повідомив страховика у строки і за
умов, визначених у п. 33.1.2 ст. 33 цього
Закону.

Однак, із внесенням Законом України від
17 лютого 2011 року «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
дорожньо-транспортних пригод та
виплати страхового відшкодування»
змін у ст. 33 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» було розширено перелік
обов'язків учасників
дорожньо-транспортної пригоди, у
зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів
для невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення страховика
про настання ДТП був викладений уже в п.
33.1.4. ст. 33 указаного Закону.

Проте, відповідні зміни до абз. «ґ» п.
38.1.1. ст. 38 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у якому міститься відсилання
на відповідні номери пунктів та
підпунктів ст. 33 зазначеного Закону
щодо строків та умов обов'язкового
повідомлення страховика про настання
ДТП, внесені не були.

Виходячи із системного аналізу ст. ст.
33, 38 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» (у редакції з 18
вересня 2011 по 08 січня 2012 року), слід
зазначити, що у зв'язку із внесеними до
цього Закону змінами було збережено як
обов'язок страхувальника щодо вжиття
заходів для невідкладного, але не
пізніше трьох робочих днів,
повідомлення страховика про настання
ДТП, так і відповідне право страховика
після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов
до страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він не повідомив його про
настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів п.
33.1 ст. 33 та підпунктів п. 38.1 ст. 38 Закону,
після внесених до них змін Законом
України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI, не
може обмежувати встановлене ст. 38
Закону право страховика подати
регресний позов до страхувальника у
разі недотримання строків і умов
повідомлення страховика про
дорожньо-транспортну пригоду, а тому й
не може бути підставою для відмови в
задоволенні такого позову.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 12 лютого 2014 року № 6-1цс14 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для судів України.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, вирішив спір у
відповідності до закону, який підлягав
застосуванню, та дійшов до правильного
й обґрунтованого висновку про
наявність підстав для стягнення з
відповідача сплаченого страхового
відшкодування в порядку регресу.

Однак вказані обставини не були
враховані апеляційним судом при
ухваленні оскаржуваного рішення, суд
апеляційної інстанції неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ВУСО» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 05 грудня 2013 року скасувати,
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 18 вересня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова