Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22-ц/778/67/14
Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
Суддя-доповідач: Ломейко В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі Камінській О.Є

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 07 жовтня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Запорізька
міська рада про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,

за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_7 до
ОСОБА_3, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_6,
ОСОБА_5, Запорізька міська рада про
усунення перешкод у користуванні
будинком та у користуванні земельною
ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом,уточненим в ході
розгляду справи, до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Запорізька
міська рада про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою.

В позові зазначав, що він є власником 7/20
частин житлового будинку АДРЕСА_1
загальною площею 178,4 кв.м., попереднім
власником яких був ОСОБА_9
Співвласниками іншої частини будинку є
відповідачі по справі, які придбали
свої частки у попередніх співвласників
вказаного будинку - ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Житловий будинок розташований на
земельній ділянці площею 619 кв.м. Між
попередніми співвласниками будинку -
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, був визначений
порядок користування земельною
ділянкою за адресою АДРЕСА_1 у судовому
порядку.

Згідно рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 21.12.1992
року по справі № 2-689 ОСОБА_10 надано в
користування земельну ділянку С-3
площею 201 кв.м., С-4 площею 6 кв.м., ОСОБА_9
надано в користування земельну ділянку
С-1 площею 192 кв.м., С-2 площею 45 кв.м.,
ОСОБА_11 надано в користування земельну
ділянку С-6 площею 30 кв.м., С-7 площею 71
кв.м., С-8 площею 21 кв.м. Земельні ділянки
С-8, С-10, С-11 залишені в загальному
користуванні.

Таким чином, колишні співвласники
вказаного будинку визначили порядок
користування земельною ділянкою з
ізольованими дворами.

З метою належного користування кожним
співвласником своєю часткою будинку
був встановлений паркан, який
відокремлював частину будинку та
двору.

Пізніше новими співвласниками -
відповідачами по справі, було
самовільно перенесений паркан на тій
частині земельної ділянки, яка була у
користуванні попереднього
співвласника ОСОБА_9 Попередній
співвласник ОСОБА_9, неодноразово
звертався з цього приводу до
відповідачів з проханням повернути
паркан на своє місце. В подальшому він,
ставши співвласником, неодноразово
пропонував відповідачу усунути
перешкоди, так як вказаний паркан № 15,
який знаходиться на лінії 3,63-2,0
(схем-план 3), встановлений: на лінії 2,0
на 0,24 м в глубину його ділянки та на
лінії 3,63 на 0,35 м в глубину його ділянки;
та паркан № 14 , який знаходиться на
лінії 13,2, встановлений на 0,16 м в глубину
його ділянки, за рахунок чого площа
його земельної ділянки зменшилась.

У 2010 році відповідачі по справі знову
порушили порядок користування
земельною ділянкою і вже з іншої
сторони ділянки позивача на межі, в
порушення норм, встановлених ДБН-360-92 (п.
3.25), збудували без його дозволу гараж
літ. Р.

З цього приводу позивач звертався до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Запорізькій області, яке підтвердило,
що збудований відповідачами гараж є
самовільною забудовою. Усунути
перешкоди добровільно, відновити межі
земельної ділянки відповідачі не
бажають.

Також, порушення порядку користування
земельною ділянкою з боку відповідачів
мають місце і по ломаній лінії 2,43-0,91-7,15 -
0,08. А саме по лінії розділу будинку
відповідачами при утепленні фасадної
стіни була зайнята площа земельної
ділянки позивача на товщину утеплення,
тобто на 0,08 м. З цього приводу позивач
звертався до відповідачів з
пропозицією демонтувати
теплоізоляційний матеріал з його
ділянки, на що отримав відмову.

Крім того, земельна ділянка S-5 площею 4
кв.м. біля прибудови літ.а повинна
знаходитись в загальному користуванні
ОСОБА_3 та відповідачів, а за фактичним
користуванням ця земельна ділянка
знаходиться в користуванні ОСОБА_3 Ця
обставина має місце з вини
відповідачів, так як свого часу, ще на
момент винесення рішення від 21.12.1992
року, у попередніх власників ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 був свій особистий прохід зі
своїх дворів на цю земельну ділянку. З
часом відповідачі ОСОБА_7 прохід
закрили, на його місці зробили
прибудову літ. А-3, замість проходу
зробили вікно, чим самі собі закрили
прохід на земельну ділянку, що
знаходиться у спільному користуванні.
В теперішній час відповідачі для
користування вказаною ділянкою,
самовільно проникають у двір позивача,
що порушує його права.

У липні 2012 року позивач звернувся до
начальника управління Держкомзем у м.
Запоріжжя з заявою про надання
роз'яснення щодо можливості
приватизації земельної ділянки, на що
отримав відповідь, що для приватизації
потрібна згода співвласників
житлового будинку. Однак такої згоди
співвласники не дають, оскільки існує
спір про користування земельною
ділянкою. Таким чином, позивач
позбавлений можливості реалізувати
своє право на приватизацію земельної
ділянки з вини відповідачів.

В результаті викладених обставин йому
спричинено моральну шкоду, оскільки
весь цей час, на протязі якого
порушуються його права користування
земельною ділянкою, право на
приватизацію земельної ділянки він
постійно нервує, переживає, що
негативно впливає на його моральний
стан. Спричинену йому моральну шкоду
він оцінює у 10000 грн.

Просив суд усунути йому перешкоди в
користуванні земельною ділянкою за
адресою м. Запоріжжя, АДРЕСА_1 та
зобов'язати відповідачів не чинити
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою; зобов'язати відповідачів
відновити стан земельних ділянок
шляхом перенесення паркану № 15, який
знаходиться на лінії 3,63-2,0 (схем-план 3),
на лінію 5,63 (дод.2), а саме на лінії 2,0
паркан перенести на 0,24 м в глиб ділянки
відповідачів та на лінії 3,63 паркан
перенести на 0,35 м в глиб ділянки
відповідачів; та паркан № 14, який
знаходиться на лінії 13,2 перенести на 0,16
м в глиб ділянки відповідачів;
зобов'язати відповідачів перенести
самовільно побудований гараж літ. Р на 1
метр від межі, згідно вимог п. 3.25 ДБН
360-92; зобов'язати відповідачів
відновити прохід зі свого двору на
земельну ділянку S-5 площею 4 кв.м., що
знаходиться у загальному користуванні;
зобов'язати відповідачів демонтувати
теплоізоляційний матеріал з фасадної
стіни ділянки позивача по ломаній
лінії 2,43-0,91-7,15 - 0,08, а саме по лінії
розділу будинку, звільнивши площу його
земельної ділянки на товщину
утеплення, тобто на 0,08 м; зобов'язати
відповідачів не чинити перешкоди в
реалізації права на приватизацію
земельної ділянки; стягнути з
відповідачів завдану позивачу
моральну шкоду у сумі 10000 грн.; стягнути
з відповідачів понесені позивачем
судові витрати, які складаються із
витрат на проведення судової
будівельно-технічної експертизи у сумі
3673,27 грн., судового збору, витрат на
адвоката, витрат на проведення
кадастрової зйомки у сумі 600 грн.

У вересні 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4
звернулися до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_8, треті особи
ОСОБА_6, ОСОБА_5, Запорізька міська рада
про усунення перешкод у користуванні
будинком та у користуванні земельною
ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог
зазначали, що у 2009-2010 роках ОСОБА_3 за
допомогою свого сина ОСОБА_8 на
земельній ділянці загального
користування без їх згоди, а також без
згоди власника та користувача
земельної ділянки Запорізької міської
ради, без проекту, без отримання
дозволу на здійснення будівельних
робіт, самочинно зруйнував старий
будинок, збудував новий, зробив з
другого поверху балкон, який навіс на
належний їм гараж, зробив фундамент під
новий будинок, перекрив, таким чином,
доступ для обслуговування будинку
належного позивачам за зустрічним
позовом. У зв'язку з самочинним
будівництвом стало неможливо
використовувати за призначенням
земельну ділянку, зайняту самочинно
збудованими спорудами.

Просили суд усунути їм перешкоди, які
створили відповідачі за зустрічним
позовом в користуванні земельною
ділянкою за адресою АДРЕСА_1,
зобов'язавши відповідачів в місячний
строк знести самочинно збудовані
житловий будинок літ. Ф-2, підвал „пд"
під житловий будинок літ. Ф-2, сходи до
житлового будинку літ. Ф-2, козирок до
житлового будинку літ. Ф-2, фундамент
під житловий будинок літ. Ф-1, та
зобов'язати не чинити перешкоди в
доступі до стіни будинку літ. А
довжиною 7,15 м. для її обслуговування та
до земельної ділянки загального
користування літ. S 5 площею 4 кв.м. У разі
відмови відповідачів знести вказане
самочинне будівництво, здійснити його
знесення за їх рахунок.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 07
жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
залишено без задоволення. Зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_7
задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
загального користування, літ. S5 площею 4
кв.м., яка знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_3 не чинити
перешкоди ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в доступі до
земельної ділянки загального
користування літ. S5 площею 4 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання відповідачів в
місячний строк знести за їх рахунок
самовільно збудовані житловий будинок
літ. Ф-2, підвал „пд" під житловий
будинок літ. Ф-2, сходи до житлового
будинку літ. Ф-2, козирок до житлового
будинку літ. Ф-2, фундамент під житловий
будинок літ. Ф-1, про зобов'язання не
чинити перешкоди в доступі до стіни
будинку літ. А довжиною 7,15 м., в частині
позовних вимог до ОСОБА_8 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі, у
задоволені зустрічних позовних вимог
відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування судом норм матеріального
і порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилається на те, що судом першої
інстанції невраховані його доводи про
порушення відповідачами права
користування земельною ділянкою у
відповідності з рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.12.1992 року, за яким
встановлено порядок користування
спірними земельними ділянками
попередніх власників нерухомості, що
підтверджено висновком № 54 судової
будівельно-технічної експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
ОСОБА_3, на підставі договору дарування
від 17.08.2007року, є власником 7/20 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 178,4 кв.м., де попереднім
власником був ОСОБА_9(а/с 9).

Співвласниками іншої частини будинку
на підставі договору міни від
28.10.2002року, по 41/100 частин житлового
будинку кожен є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
та договору від 28.04.2011року 6/25 частин
житлового будинку ОСОБА_7, які
придбали свої частки у попередніх
співвласників вказаного будинку -
ОСОБА_10 та ОСОБА_11(а/с 40-47).

Житловий будинок розташований на
земельній ділянці площею 619 кв.м(а/с 9).

Згідно рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 21.12.1992
року у справі № 2-689, за 2-м варіантом
схем-плану, ОСОБА_10 надано в
користування земельну ділянку С-3
площею 201 кв.м., С-4 площею 6 кв.м., ОСОБА_9
надано в користування земельну ділянку
С-1 площею 192 кв.м., С-2 площею 45 кв.м.,
ОСОБА_11 надано в користування земельну
ділянку С-6 площею 30 кв.м., С-7 площею 71
кв.м., С-8 площею 21 кв.м.

Земельні ділянки С-8, С-10, С-11 залишені в
загальному користуванні(а/с 13).

Згідно зі ст. 14 ЦПК України 1963 року так і
ст.14 діючого ЦПК України, рішення суду,
що набрало законної сили, є
обов'язковим для всіх органів,
підприємств, установ, організацій,
службових осіб та громадян, а також їх
правонаступників, і підлягає виконанню
на всій території України.

За змістом частини 2 ст. 120 ЗК України
передбачено, що якщо жилий будинок,
будівля, споруда розміщені на
земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

ОСОБА_3, зазначає, що ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, було самовільно
перенесений паркан на тій частині
земельної ділянки, яка була у
користуванні попереднього
співвласника ОСОБА_9, за рішенням суду
від 21.12.1992 року.

На питання чи мають місце порушення
порядку користування земельною
ділянкою, встановленому рішенням суду
від 21.12.1992року, відповідно до п.2
висновку № 54 судової
будівельно-технічної експертизи, дана
відповідь, що між співвласниками
будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, мають місце порушення
порядку користування земельною
ділянкою, встановленому рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.12.1992 року, з боку
співвласників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, межа проходить по ломаній
лінії 13.2м-0.24м-1.76м., далі по ломаній
лінії 2.43м-0.91м-7.15м-0.08м-0.9м-5.63м, а по
рішенню суду від 21.12.1992року, межа
проходить по ломаній лінії
9.6м-0.35м-3.63м-2.0м, далі по лінії розділу
будинку літ.А, лінія 2.0м-2.82м
(додаток№2»);

- біля прибудови літ.а-3 земельна
ділянка площею 4м2 повинна знаходитися
в загальному користуванні ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а за
фактичним користуванням земельна
ділянка знаходиться у користуванні
ОСОБА_3(додаток №1, а/с 133-153, 173-175).

З матеріалів експертизи вбачається, що
паркан № 15, який знаходиться на лінії
3,63-2,0 (схем-план 3), встановлений: на
лінії 2,0 на 0,24 м в глиб земельної
ділянки якою користується ОСОБА_3, на
лінії 3,63 на 0,35 м в глиб його ділянки;
паркан № 14 , який знаходиться на лінії
13,2, встановлений на 0,16 м в глиб його
ділянки; по ломаній лінії 2,43-0,91-7,15 - 0,08, а
саме по лінії розділу будинку, на 0,08 м,
що перешкоджає в користуванні
земельною ділянкою (а/с 146).

Отже, як вбачаєься з доводів ОСОБА_3, що
підтверджено висновком № 54 судової
будівельно-технічної експертизи, який
сторони не оспорюють, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, змінили порядок
користування земельною ділянкою без
згоди ОСОБА_3, шляхом встановлення межі
за рахунок земельної ділянки, яка
згідно рішення суду від 21.12.1992 року вже
встановлена, та нею користується
ОСОБА_3, чим порушують його законні
права, лишає його можливості належно
користуватися своєю земельною
ділянкою за цільовим призначенням,
обслуговувати будівлі, фактично
здійснена ревізія рішення суду від
21.12.1992 року, що неприпустимо.

Відповідно до положень норм ст.ст.
16, 386, 391 ЦК України власник вправі
звернутися до суду з вимогою про захист
порушеного права в тім числі має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном будь-яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач також може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється,
зокрема, шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав,
відшкодування заподіяних збитків.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій
частині ОСОБА_3, суд першої інстанції
посилався на те, що розмір земельної
ділянки ОСОБА_3, повинен бути по АДРЕСА_1
12.32м, по АДРЕСА_1 15.85м, а в частині
земельної ділянки яку займають ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, розмір не
вказаний тому встановити чи впливають
розміщення надлишків землі на порядок
користування земельною ділянкою у
відповідності до рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.12.1992 року, неможливо.

Однак, на думку колегії суддів, суд
першої інстанції не звернув увагу на
те, що предметом спору сторін є
усунення перешкод в порядку
користування земельною ділянкою, а
саме відновлення межі між суміжними
земельними ділянками, яка рішенням
суду від 21.12.1992року була визначена.
Відносно розміру земельних ділянок
вимоги сторонами не заявлялись.

Стосовно вимог ОСОБА_3, про зобов'язання
відповідачів відновити прохід з їх
двору на земельну ділянку S-5 площею 4
кв.м., що знаходиться у загальному
користуванні та демонтувати
теплоізоляційний матеріал з фасадної
стіни ділянки позивача по ломаній
лінії 2,43-0,91-7,15 - 0,08, а саме по лінії
розділу будинку, звільнивши площу його
земельної ділянки на товщину
утеплення, тобто на 0,08 м; перенести
самовільно побудований гараж літ. Р на 1
метр від межі, згідно вимог п. 3.25 ДБН
360-92, - колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для їх
задоволення.

Так, земельна ділянка S-5 площею 4 кв.м.,
повинна знаходитися у загальному
користуванні відповідно до рішення
суду від 21.12.1992 року, проте, як
встановлено вона знаходиться в
фактичному користуванні саме ОСОБА_3,
що останній не спростовує. Яким чином
відповідачі перешкоджають нею
користуватися ОСОБА_3, належними та
допустимими доказами не довів.

Також небгрунтовані вимоги про
демонтування теплоізоляційного
матеріалу з фасадної стіни на товщину
утеплення, тобто на 0,08 м, оскільки
утеплення стіни, яка була внутрішньою
до руйнування своєї частини будинку
ОСОБА_3, є необхідною умовою тепло
збереження частини будинку
відповідачів. Крім того, на думку
колегії, товщина утоплення стіни 0.08м не
є значною та не порушує суттєво ОСОБА_3,
порядок користування своєю земельною
ділянкою.

Як встановлено, побудований
відповідачами гараж літ. Р на земельній
ділянці відведений в користування саме
їм та не віднесено до самочинного
будівництва. ОСОБА_3, посилається на те,
що гараж літ.Р згідно листа інспекції
ДБК є самовільно, з порушенням п.3.25 ДБН
360-92, збудованим. Проте, згідно цього
листа самовільно побудованим є гараж
літ.М (а/с 10).

Відповідно до змін до Інструкції
про порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої наказом Державного
комітету будівництва, архітектури і
житлової політики від 24 травня 2001 року
№127, зареєстрованої у Міністерстві
юстиції України 10 липня 2001 року за
№582/5773, зміни затверджені наказом
Мінрегіону №404 від 9 серпня 2012 року і
зареєстровані в Міністерстві юстиції
України 5 вересня 2012 року за №1538/21850, не
належать до самочинного будівництва
господарські будівлі, до яких належить
і спірний гараж літ.Р.

Пунктом 5 Постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)" право на
звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування. У випадках
порушення прав інших осіб право на
звернення до суду належить і таким
особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику.

В апеляційному суді представник
апелянта ОСОБА_8, заявив, що гараж
відповідачів їм не перешкоджає в
користуванні земельною ділянкою.

Отже колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги про
перенесення гаражу літ.Р, не підлягають
задоволенню, оскільки земельна
ділянка, на якій він розташований,
виділена судовим рішенням у
користування відповідачам, та що
позивачем не доведено відповідно до
вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК ті обставини, на які
він посилається як на підставу своїх
вимог, надавши докази відповідно до
вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України., яким чином
наявність цієї споруди порушує права
ОСОБА_3

Відповідно до роз'яснень, що
містяться у п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках. При
цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Визначаючи розмір
суми, що підлягає стягненню на
відшкодування моральної шкоди, суд
повинен навести в рішенні відповідні
мотиви.

Відсутність можливості
користуватися належним чином
земельною ділянкою, внаслідок чого
ОСОБА_3, був вимушений звертатися до
суду за захистом своїх прав внаслідок
неправомірних дій відповідачів
безперечно завдало позивачу моральну
шкоду у вигляді відновлення своїх прав
користувача та власника, а отже є
підстави для захисту його порушених
прав, завданням моральної шкоди.

Проте, позивач не надав належних
та допустимих доказів, як він
стверджує, в зв*язку тим, що
відповідачі створюють перешкоди у
користуванні земельною ділянкою і він
увесь цей час нервує, переживає,
погіршився стан його здров*я, тому
неодноразово звертався до лікарів.

З медичних документів не
вбачається, що ці звернення та їх
наслідки пов*язані з неправомірними
діями відповідачів, а за правилами ч.4
ст. 60, ст. 212 ЦПК України, рішення суду не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст.85, 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати та витрати
на правову допомогу. Як вбачається з
квитанцій за проведення експертизи
ОСОБА_3, сплатив 3673.27гр, за кадастрову
зйомку 600гр(а/с 190-191), на правову
допомогу згідно розрахунку(а/с 193-196)
витратив 2535.20гр., а всього 6808.47гр., які
підлягають стягненню з відповідачів.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги
частково спростовують висновок суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, тому
рішення суду першої інстанції, в
частині відмови в задоволенні позову
про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою шляхом перенесення
паркану, підлягає скасуванню, як
незаконне, з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.209, 218, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2013 у цій
справі, в частині відмови в задоволенні
позову про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
шляхом перенесення парканів № 14, 15
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення наступного змісту: «Позов
ОСОБА_3 задовольнити частково.
Зобов*язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 усунути перешкоди в
користуванні земельної ділянки ОСОБА_3,
за адресою буд.АДРЕСА_1, відновивши
стан суміжних земельних ділянок шляхом
перенесення парканів № 14, 15 на лінію
встановлену рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.12.1992 року, згідно
схем-плану № 3, зелений колір(а/с 146),
перенести паркан № 15, який знаходиться
на лінії 3,63-2,0 (схем-план №3), на лінію 5,63
(дод.2), а саме на лінії 2,0 паркан
перенести на 0,24 м в глиб ділянки
відповідачів та на лінії 3,63 паркан
перенести на 0,35 м в глиб ділянки
відповідачів; а паркан № 14, який
знаходиться на лінії 13,2 перенести на 0,16
м в глиб ділянки відповідачів.»

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_3 судові
витрати з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
по 1702.11гр, з кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: