УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2014 року
м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 в
особі представника за довіреністю
ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 18 лютого 2014 року в справі за
скаргою ОСОБА_2, суб'єкт оскарження:
Державна виконавча служба України,
заінтересована особа: Публічне
акціонерне товариство «Мегабанк», про
визнання неправомірною та скасування
постанови старшого державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Департаменту
Державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України від 14
лютого 2013 року,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 13 грудня 2013 року
скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконною і скасовано
постанову старшого державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Департаменту
Державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України Унгуряну
С.І. від 14 лютого 2013 року про стягнення з
боржника виконавчого збору.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
18 лютого 2014 року апеляційну скаргу
Державної виконавчої служби України
задоволено частково, ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 13 грудня 2013 року скасовано,
провадження у справі за скаргою ОСОБА_2
закрито з підстав, встановлених п. 1 ч. 1
ст. 205 ЦПК України.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2
- ОСОБА_3, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалу суду апеляційної
інстанції і залишити в силі ухвалу суду
першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у
справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України
суддя відмовляє у відкритті
касаційного провадження, якщо
касаційна скарга є необґрунтованою і
викладені у ній доводи не викликають
необхідності перевірки матеріалів
справи.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
ухвалу суду першої інстанції та
постановляючи нову ухвалу про закриття
провадження у справі, керувався
положеннями п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та
врахувавши п. 6 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» дійшов обґрунтованого
висновку, що даний спір підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, оскільки юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
справи з приводу оскарження постанов
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

Суд касаційної інстанції перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши касаційну скаргу та зміст
оскаржуваної ухвали, вважаю за
необхідне зазначити, що п. 7 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого
2014 року № 6 «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судових рішень у цивільних справах»
роз'яснено, що за змістом пункту 7
частини другої статті 17 Закону про
виконавче провадження постанови
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат на
проведення виконавчих дій та
накладення штрафу є окремими
виконавчими документами. У зв'язку із
цим справи щодо оскарження постанов
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
стосовно примусового виконання
судового рішення у цивільній справі,
належать до компетенції
адміністративних судів.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваної ухвали не дають підстав
для висновку, що судом апеляційної
інстанції при розгляді справи були
допущені порушення норм
процесуального права, які відповідно
до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами
для скасування судової ухвали.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_3 на
ухвалу апеляційного суду м. Києва від
18 лютого 2014 року в справі за
скаргою ОСОБА_2, суб'єкт оскарження:
Державна виконавча служба України,
заінтересована особа: Публічне
акціонерне товариство «Мегабанк», про
визнання неправомірною та скасування
постанови старшого державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Департаменту
Державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України від 14
лютого 2013 року, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути
заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і
кримінальних справ
Л.М. Мазур