У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич
М.К., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення пені за прострочення сплати
аліментів, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Київської області від 25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
пені за прострочення сплати аліментів
на утримання неповнолітньої дитини
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з квітня
2006 року по день ухвалення судом рішення
у справі.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що
рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 20 грудня 2006 року з відповідача на
користь позивача стягнуто аліменти на
утримання неповнолітньої дитини
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј
частини усіх видів його доходів
щомісячно, але не менше ніж 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з 20 жовтня
2006 року і до досягнення дитиною
повноліття.

ОСОБА_7 своїх зобов'язань по сплаті
аліментів належним чином не виконує і
станом на 31 березня 2013 року в нього
існує відповідна заборгованість у
розмірі 11 234 грн, тому, на підставі ст. 196
Сімейного кодексу України, ОСОБА_6
просила задовольнити позов.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 09 вересня 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача пеню за прострочення сплати
аліментів у розмірі 30 381 грн 79 коп. та 114
грн 40 коп. понесених у справі судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 25 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено у справі нове рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача неустойку (пеню) за
прострочення сплати аліментів у
розмірі 10 тис. грн та на користь Держави
107 грн 30 коп. судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржуване рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується матеріалами справи,
що 20 грудня 2006 року Білоцерківським
міськрайонним судом Київської області
було ухвалено рішення яким стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 аліменти на
утримання неповнолітньої дочки
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4
частини усіх видів його доходу
щомісячно, але не менше ніж 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з 20 жовтня
2006 року і до повноліття дитини (а. с. 16).

З матеріалів виконавчого провадження
(а. с. 45-58) вбачається, що відповідач був
повідомлений державним виконавцем про
стягнення з нього аліментів та їх
розмір. До квітня 2008 року аліменти
відраховувались із заробітної плати
відповідача на товаристві з обмеженою
відповідальністю «Соната», з квітня 2008
року відповідач до державної
виконавчої служби довідки про розмір
заробітної плати не надавав, тому було
визначено розмір аліментів - 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку.

Відповідно до зведеної довідки
державної виконавчої служби від
06 вересня 2013 року (а. с. 77), державним
виконавцем, з врахуванням довідок про
заробітну плату ОСОБА_7 та квитанцій
про сплату аліментів, було проведено
перерахунок заборгованості та
визначено її розмір станом на
31 серпня 2013 року, а саме 6 203 грн. Дана
заборгованість утворилася з вини
відповідача.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
часткове задоволення позовних вимог,
суд першої інстанції виходив з
доведеності позивачем обставин щодо
необхідності стягнення з відповідача
неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення. Згідно розрахунків
міськрайонного суду розмір пені що
підлягає стягненню становить 60 763 грн 58
коп., однак, при розгляді справи, судом
першої інстанції враховано зміни, які
відбулися в сімейному стані
відповідача, стан здоров'я
неповнолітньої дочки, інші обставини
та, на підставі ч. 2 ст. 196 Сімейного
кодексу України, зменшено розмір
неустойки (пені), що підлягає стягненню
в даному випадку, до 30 381 грн 79 коп.

Апеляційний суд погодився з висновками
суду першої інстанції щодо
обґрунтованості і доведеності позову
та розміру нарахованої судом першої
інстанції пені в розмірі 60 763 грн 58 коп.,
однак, не погодився з висновками суду
про зменшення розміру неустойки (пені)
до 30 381 грн 79 коп.

На підставі того, що 25 листопада 2005 року
відповідач одружився з ОСОБА_10, яка
перебуває на обліку в Білоцерківському
пологовому будинку по вагітності (а. с.
76) та від даного шлюбу у відповідача є
ще один син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,
апеляційний суд дійшов до
висновків про необхідність зменшення
розміру неустойки (пені), що підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача в рамках даного спору до 10 тис.
грн.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 196
Сімейного кодексу України, при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Ухвалюючи оскаржуване в касаційному
порядку рішення, апеляційний суд
керувався п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та
виходив з того, що судом першої
інстанції порушено або неправильно
застосовано норми матеріального або
процесуального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України, в п. 19 постанови № 12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» за наявності
підстав, передбачених статтею 309 ЦПК
України, апеляційний суд скасовує
рішення суду першої інстанції та
ухвалює нове рішення або змінює його й
не має права передавати із цих підстав
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Зазначеними підставами є: неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

При цьому судам необхідно виходити з
того, що порушення або неправильне
застосування матеріального чи
процесуального права має місце у разі
застосування закону, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню, унаслідок неправильної
юридичної кваліфікації правовідносин
або неправильного витлумаченого
закону, який хоч і підлягав
застосуванню, проте його зміст і
сутність сприйнято неправильно через
розширене чи обмежене тлумачення.

Суд апеляційної інстанції при
вирішенні спору погодився з висновками
міськрайонного суду щодо встановлених
обставин справи, характеру
правовідносин, що виникли між
сторонами, норм матеріального права
які підлягають застосуванню до таких
правовідносин, їх тлумаченням
міськрайонним судом, в тому числі
повторно застосував положення
ч. 2 ст. 196 Сімейного кодексу України
як підставу зменшення розміру пені за
прострочення сплати аліментів. Крім
того, апеляційний суд в основу свого
рішення поклав обставини, що були
досліджені та враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення у
справі.

Рішення апеляційного суду не містить
посилання на конкретні порушення або
неправильне застосування
матеріального чи процесуального права,
допущені судом першої інстанції при
розгляді справи, а тому наявні усі
підстави вважати рішення апеляційного
суду про зменшення розміру пені за
прострочення сплати аліментів майже в 3
рази безпідставним та таким, що не
відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК
України.

На підставі наведеного, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла до висновків, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом. На
підставі ст. 339 ЦПК України рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 25 грудня 2013 року скасувати.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 09 вересня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. ТкачукСудді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
О.В. Умнова