Суддя Сітало А. К.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого - судді Сітало А.К.,

за участю секретаря - Лазарєвої М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про
визнання кредитного договору
недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова з вказаним позовом та просив
визнати недійсним договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 28
лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та
акціонерним комерційним банком
«УкрСиббанк».

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що 28 лютого 2008 року між
ним та відповідачем укладено Договір
про надання споживчого кредиту №
0.

Зазначений договір укладений
сторонами із визначенням його змісту
на основі стандартної форми,
запропонованої Банком для будь-яких
клієнтів-фізичних осіб. На час
укладання кредитного Договору
позивачем Банку була надана інформація
про його фінансово-майновий стан та
відповідно до умов надання кредитних
коштів ним була надана довідка про
отримання доходу у національній валюті
України за шість місяців, які
передували місяцю отримання кредиту.

Відповідно до розділів № 1 кредитного
договору Банк зобов'язався надати
позивачу кредит у сумі 52000,00 доларів
США, що дорівнює еквіваленту 262600,00
гривень, строком до 28 лютого 2022 року.
Позичальник зобов'язується сплатити
відсотки за користування кредитом у
розмірі 11,90 % річних.

Згідно п.1.5 кредитного договору - Банк
надав позичальнику кредит шляхом
зарахування кредитних коштів на
поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1.

У забезпечення виконання боргових
зобов'язань за кредитним Договором
банк уклав зі позивачем договір
іпотеки від 28 лютого 2008 року.
Відповідно до умов вказаного договору
іпотеки Банку в заставу передано
нерухоме майно - двокімнатна квартира
АДРЕСА_1.

Позивач зазначив, що єдиним законним
засобом платежу, який
застосовується при проведенні
розрахунків між резидентами на
території України щодо сплати
кредитних зобов'язань є гривня.

Одночасно, статтею 47 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»,
пунктами 1.5, 1.1, 2.2, 2.3, 5.3 Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
№ 275 від 17.07.2001 року, зареєстрованого в
МЮ України 21.08.2001 року за № 730/5921,
передбачено, що валютні операції
проводяться на підставі відповідної
ліцензії та письмового дозволу
Національного банку України на право
здійснення валютних операцій.

Відповідно до частини 5 статті 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», пункту 1.10
Положення «Про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»
одержання індивідуальної ліцензії
однією із сторін валютної операції,
означає також дозвіл на її здійснення
іншою стороною або третьою особою, яка
має відношення до цієї операції, якщо
інше не передбачено умовами ліцензії.

Грошові зобов'язання можуть бути
виражені в іноземній валюті лише у
випадках, якщо суб'єкти господарювання
мають право проводити розрахунки між
собою в іноземній валюті відповідно до
законодавства. Положення щодо
обов'язкового вираження зобов'язань в
грошовій одиниці України (гривні) також
передбачені статтею 524 Цивільного
кодексу України.

Крім того, на день укладення кредитного
Договору іноземний курс валюти
становив 1 USD = 4,85 грн., а на сьогоднішній
день становить 1 USD = 8,00 грн. Отже, існує
істотна зміна становища щодо виконання
боргових зобов'язань за кредитним
Договором. Тобто, з підвищенням курсу
іноземної валюти сума боргу значно
зросла, чим значно погіршився його
фінансовий стан.

Отже, подальше виконання кредитного
договору на умовах, що діють на даний
час з

порушенням принципів
цивільно-правових відносин, які
закріплені у статті 3 Цивільного
кодексу України є протизаконним.

Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним. Якщо
юридична особа ввела другу сторону в
оману щодо свого права на вчинення
такого правочину, вона зобов'язана
відшкодувати їй моральну шкоду,
завдану таким правочином.

Відповідно до статті 236 Цивільного
кодексу України правочин, визнаний
судом недійсним, з моменту його
вчинення.

Відповідно до приписів частини 2 статті
548 Цивільного кодексу України недійсне
зобов'язання не підлягає забезпеченню.
Недійсність основного зобов'язання
(вимоги) спричиняє недійсність
правочину щодо його забезпечення, якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час, дату та місце розгляду справи
повідомлявся у встановленому порядку.
Представником позивача - ОСОБА_4 надано
суду заяву з прохання проводити
розгляд справи за відсутності сторони
позивачів.

Представник відповідача також в судове
засідання не з'явився, надав заяву з
проханням розглянути справу за його
відсутності, врахувати надані
заперечення та відмовити у позові.

У запереченнях відповідача зазначено,
що позовна заява є безпідставною,
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню за наступними
підставами.

Банк мав право на постійній основі
здійснювати діяльність з надання
кредитів в іноземній валюті на
підставі отриманої від Національного
банку банківської ліцензії та
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій без отримання
індивідуальної ліцензії. Надання
Банком кредиту в іноземній валюті та
повернення позичальником такого
кредиту здійснюється на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, виданої Банку
Національним банком України, та не
потребує отримання Банком чи
позичальником індивідуальної ліцензії
на операцію з надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, та операцію з використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу або як застави.

Крім того, при укладанні договору
Банком не було порушено принцип
справедливості. Під час укладання
спірного Кредитного договору будь-яких
заяв та пропозицій, щодо зміни умов
Кредитного договору від Позивача до
банку не надходило. Позичальник своїм
підписом засвідчив свою згоду з
умовами цього договору.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає позовну заяву такою, що не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Договори
про надання кредиту укладаються на
власний розсуд кредитодавця і
позичальника та з урахуванням вимог
діючого законодавства України.

28 лютого 2008 року між AT «УкрСиббанк» та
ОСОБА_1 укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 28.02.2008
р. відповідно до умов договору Банк
зобов'язався надати позивачу кредит в
сумі 52 000 доларів США, що дорівнював
еквіваленту 262600 грн., строком до 28
лютого 2022 року. Позичальник взяв на
себе зобов'язання сплатити відсотки за
користування кредитом у розмірі 11,90 %
річних. У забезпечення виконання
боргових зобов'язань 28 лютого 2008 року
Банк уклав з позивачем договір іпотеки.
Відповідно до вказаного договору Банку
в заставу передано нерухоме майно -
двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Банк виконав свої зобов'язання у
повному обсязі, шляхом зарахування
кредитних коштів на поточний рахунок
позивача НОМЕР_1.

Свої вимоги щодо визнання недійсним
Кредитного договору, Позивач
обґрунтовує недодержанням при
укладанні Договорів вимог, які
встановлені ч. 1 статі 203 Цивільного
кодексу України - зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства,
що відповідно до положень ст. 215 ЦК
України є підставою недійсності
правочину. Підставами для недійсності
Кредитного договору Позивачем
визначено укладення останнього в
валюті, відмінній від гривні України,
та використання іноземної валюти за
спірним Кредитним договором як засобу
платежу, що на думку Позивача,
суперечить вимогам законодавства,
зокрема ст.5 (п.п.«в»,«г» ч.4) Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Обґрунтовуючи висновок про
неправомірність вираження
зобов'язання у Кредитному договорі в
іноземній валюті, Позивач послався в
тому числі на положення ст. 524
Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що зобов'язання має бути
виражене у грошовій одиниці України -
гривні.

Зазначений висновок Позивача
спростовується наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно ч. 2 ст. 198 ЦК України грошові
зобов'язання можуть бути виражені в
іноземній валюті лише у випадках, якщо
суб'єкти господарювання мають право
проводити розрахунки між собою в
іноземній валюті. Виконання
зобов'язань, виражених в іноземній
валюті, здійснюється відповідно до
закону.

Законодавчими актами, що встановлюють
право банку здійснювати операції в
іноземній валюті, є: Закон України «Про
банки і банківську діяльність», Декрет
КМУ «Про систему валютного регулювання
і валютного контролю», Закон України
«Про Національний банк України».
Зазначені нормативні акти визначають,
що банк має право здійснювати свою
діяльність на підставі виданої НБУ
ліцензії.

28 жовтня 1991 р. Національним банком
України видано АКІБ «УкрСиббанк»
банківську ліцензію №75 на право
здійснювати банківські операції, в
тому числі щодо розміщення залучених
коштів від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик, та
письмовий Дозвіл № 75-2 на право
здійснювати операції з валютними
цінностями.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 ГК України
ліцензія - це документ державного
зразка, який засвідчує право суб'єкта
господарювання на провадження
зазначеного в ньому виду господарської
діяльності за умови виконання
ліцензійних умов. Відносини, пов'язані
з ліцензуванням певних видів
господарської діяльності, регулюються
законом. Законом України «Про банки і
банківську діяльність» визначено, що
Банк має право здійснювати банківську
діяльність тільки після отримання
банківської ліцензії, банківська
ліцензія надається Національним
банком України (ст. 19). Відповідно до ст.
47 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність» на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснювати
операції з розміщення залучених коштів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього
Закону розміщення залучених коштів від
свого імені визнається кредитною
операцією. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про
банки і банківську діяльність» коштами
є гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент. Таким чином,
відповідно до положень ЗУ «Про банки і
банківську діяльність» банк на
підставі банківської ліцензії має
право здійснювати кредитування в
іноземній валюті.

Таким чином, Банк мав право здійснювати
операції з іноземною валютою, у тому
числі операції з надання кредитів в
іноземній валюті на підставі отриманої
від Національного банку банківської
ліцензії та дозволу на здійснення
валютних операцій, а тому вираження в
іноземній валюті грошового
зобов'язання за Кредитним договором
відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 5 Декрет КМУ «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» Національний банк
України видає індивідуальні та
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій, які підпадають під
режим ліцензування згідно з цим
Декретом. Генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання. Індивідуальні ліцензії
видаються резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Тобто виходячи з
положень ст. 5 Декрету, можна зробити
висновок, що

генеральні ліцензії видаються
Національним банком лише певному колу
суб'єктів: банкам, фінустановам та
оператору поштового зв'язку на
здійснення ними валютних операцій на
постійній основі. Натомість
індивідуальні ліцензії можуть
видаватися всім суб'єктам (резиденти і
нерезиденти) на здійснення лише
разової валютної операції, при цьому у
Декреті визначено вичерпний перелік
таких операцій.

Національним банком прийнято
Положення про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, (затв. постановою
Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275 та в
редакції дійсної на дату надання
кредиту), відповідно до п. 5.3. якого
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93.
Відповідно до п. 2.3 зазначеного
Положення за умови отримання
письмового дозволу Національного
банку банки мають право здійснювати
операції з валютними цінностями по
залученню та розміщення іноземної
валюти на валютному ринку України.
Оскільки Банк отримав банківську
ліцензію та дозвіл Національного банку
на здійснення операцій з валютними
цінностями, він має право на постійній
основі здійснювати операції з щодо
розміщення іноземної валюти.

Відповідно до п. «в» ч. 4, ст.5 Декрету
індивідуальні ліцензії видаються на
операції з надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Тому висновок
позивача про обов'язковість отримання
банком або позичальником
індивідуальної ліцензії для
кредитування в іноземній валюті
незалежно від сум та термінів грошових
коштів, які надаються банком,
суперечить положенням ст.19 Конституції
України за якими правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Оскільки чинним
законодавством не встановлені будь-які
обмеження чи вимоги щодо сум та
термінів кредитів в іноземній валюті,
які надаються або залучаються
резидентами України, Банк не має
зобов'язань щодо отримання
індивідуальних ліцензій Національного
банку для надання кредитів в іноземній
валюті резидентам. Зазначений висновок
також підтверджений самим
Національним банком, який у своєму
листі від 29.05.2001р. №28-313/2178 з посиланням
нанорми Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» визначив, що здійснення
резидентами операцій по отриманню та
наданню кредитів у іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії
Національного банку України.

Таким чином, банк має право на
постійній основі здійснювати
діяльність з надання кредитів в
іноземній валюті на підставі отриманої
від Національного банку банківської
ліцензії та генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій без
отримання індивідуальної ліцензії.

Щодо висновку Позивача про
необхідність отримання індивідуальних
ліцензій сторонами Кредитного
договору для використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, зазначаємо наступне.

Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про
банки і банківську діяльність», та ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» дозволяє зробити
висновок, що наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій є достатньою
підставою для здійснення Банком
операцій з валютними цінностями, в тому
числі операцій з використання
іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою НБУ від
14.11.2004р. №483 (у редакції на момент
надання кредиту), використання
іноземної валюти як засобу платежу без
ліцензії дозволяється якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк ( ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
видав йому банківську ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями).

Таким чином, Національний банк України
у своєму нормативно-правовому акті
підтвердив позицію, закріплену в
Декреті, та встановив, що операції з
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
дозволяється без отримання
індивідуальної ліцензії, якщо однією
стороною операції є банк, який має
генеральну ліцензією.

Як зазначено вище АКІБ «УкрСиббанк»
отримав від НБУ банківську ліцензію №75
на право

здійснювати банківські операції, в
тому числі щодо розміщення залучених
коштів від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик, та
письмовій Дозвіл № 75-2 на право
здійснювати операції з валютними
цінностями, що є генеральною ліцензією
на здійснення валютних операцій згідно
з Декретом Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», тому використання
Банком і позичальником іноземної
валюти як засобу платежу за Кредитним
договором відповідає вимогам чинного
законодавства.

У випадку здійснення розрахунків у
готівковій формі, крім загальних
положень, передбачених п. 6.2. постанови
ПНБУ № 200 від 30.05.2007 р. «Про затвердження
Правил використання готівкової
іноземної валюти на території України
та внесення змін до деяких
нормативно-правових актів
Національного банку України», п. 8.12.
вищезазначеної постанови передбачені
і додаткові положення щодо проведення
операцій з готівковою іноземною
валютою, згідно до умов якого,
фінансові установи, які одержали
генеральну ліцензію Національного
банку на здійснення валютних операцій,
і національний оператор поштового
зв'язку можуть використовувати
готівкову іноземну валюту для
проведення валютних операцій
відповідно до отриманих генеральних
ліцензій Національного банку на
здійснення валютних операцій. Таким
чином, в даному випадку також не
вимагається отримання індивідуальної
ліцензії будь-якої зі сторін
Кредитного договору.

Крім того, Позивач помилково ототожнює
надання кредитних коштів у іноземній
валюті з розрахунками у іноземній
валюті. Після чого, робить помилковий
висновок про те, що зазначене у
Кредитному договорі цільове
призначення надання кредиту означає
розрахунок за договором
купівлі-продажу квартири.

З таким висновком Позивача не можна
погодитись, так як укладання
кредитного договору і договору купівлі
- продажу є окремими, самостійними
правочинами з різним колом сторін і
різним правовим регулюванням. Крім
того, текст Кредитного договору не
містить положення про необхідність
розрахунку за договором
купівлі-продажу квартири, грошовими
коштами наданими у кредит, а містить
лише обов'язок Позивача використати
кредит на придбання 2-х кімнатної
квартири (п. 1.4. Кредитного договору).

Таким чином, аналіз вищезазначених
нормативно-правових актів України
дозволяє зробити висновок, що надання
Банком кредиту в іноземній валюті та
повернення позичальником такого
кредиту здійснюється на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, виданої Баку
Національним банком України, та не
потребує отримання Банком чи
позичальником індивідуальної ліцензії
на операцію з надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, та операцію з використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу або як застави.

Крім того, Позивач зазначає, що
укладений Кредитний договір порушує
принцип справедливості, який
закріплений у ст. 3 Цивільного кодексу
України. Однак, під час укладання
спірного Кредитного договору будь-яких
заяв та пропозицій, щодо зміни умов
кредитного договору від Позивача до
банку не надходило. Крім того, п. 7.13
Кредитного договору містить
домовленості сторін, які досягнути
ними до укладання договору, а саме:
сторони домовились вважати, що уклавши
цей Договір, Позичальник своїм
підписом засвідчує факт та згоду з
умовами цього договору, підтверджує
свої права та обов'язки за цим
договором і погоджується з ними,
підтверджує свою здатність виконувати
умови цього Договору, та що всі умови
даного договору йому цілком зрозумілі
і Позичальник вважає їх справедливими
по відношенню до нього, а також що перед
укладанням цього Договору отримав від
банку інформаційний лист згідно вимог
законодавства України, зокрема, Закону
України «Про захист прав споживачів».
Жодна з цих домовленостей Позивачем не
спростована.

18.12.2009 р. до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців внесені зміни щодо
найменування АКІБ «УкрСиббанк» у
відповідності до котрих нове
найменування установи банку є -
Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк».

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,
ст.ст. 8, 11, 203, 204, 533, 1054 Цивільного
кодексу України, ст. 198 Господарського
кодексу України, ст. 47 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
ст. 44 Закону України «Про Національний
банк України», ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю», п.5.3. Постанови Правління
«Про затвердження Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання

окремих операцій» НБУ № 275 від 17.07.2001
року, п.1.5. Постанови Правління
Національного банку України «Про
затвердження Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу» №
483 від 14.10.2004 року, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ
«УкрСиббанк» про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня винесення рішення,
апеляційної скарги.

Суддя:
Сітало А.К.