АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3000/14
Головуючий 1 інст. -
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Трішкової І.Ю.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Харківського районного суду м. Харкова
від 05 березня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, управління служб у
справах дітей департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради Харківської області про
визнання договору міни недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

07.11.2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом в якому просила визнати
недійсним договір міни від 11.11.2003р.,
укладений нею з ОСОБА_4, за яким вона
поміняла належний їй будинок по
АДРЕСА_4 Харківської області на належну
ОСОБА_4 1/3 частину трикімнатної
квартири АДРЕСА_1. Позивач також
просила суд зобов'язати сторони цього
договору повернути одна одній у натурі
все, що кожною з них було одержано на
виконання цього договору, і покласти на
відповідача судові витрати, вказуючи,
що договір міни жилих приміщень був
укладений нею внаслідок помилки, що має
істотне значення.

Відповідач, його представник ОСОБА_7 та
третя особа ОСОБА_5 позов не визнали і
просили відмовити у його задоволенні,
вважаючи позовні вимоги
безпідставними.

Представник управління служб у справах
дітей Харківської міської ради просив
розглядати справу без нього, а рішення
ухвалити у відповідності з вимогами
закону.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 05.03.2014 року у
задоволені позову відмовлено за
недоведеністю обставин, якими
обґрунтовувався позов.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказане рішення, як
незаконне та необґрунтоване, і
ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт вказує, що на час укладення
договору міни законодавством було
передбачено інший порядок припинення
права спільної сумісної власності та
виникнення права спільної часткової
власності, який вимагав укладення
відповідної угоди з подальшою
реєстрацією кожним співвласником
своєї частки у БТІ. Тільки після цього
можна було виконувати дії, спрямовані
на відчуження тим чи іншим
співвласником своєї частки у праві
спільної часткової власності. Вказує,
що при укладанні договору міни ОСОБА_4
не вказав інших співвласників
квартири, а це обмеження знижує
цінність предмету договору. На момент
укладення договору, позивач навіть не
здогадувалася, що на квартиру мають
права треті особи, як співвласники, про
це дізналася лише з їхньої позовної
заяви у 2011р.

Також вказує на те, що громадянами
ОСОБА_4 не було здійснено розподілу
права власності на квартиру, що
предмету договору міни насправді не
існувало. Вона вважала, що отримує
реальне майно, яким зможе вільно
володіти, користуватися та
розпоряджатися, а не відстоювати свої
права, ділити його, встановлювати
розміри і права на нього, знаходячись
під загрозою припинення її права
власності та виселення.

Крім того, вказує апелянт, договір міни
не відповідав вимогам чинного
законодавства, яке існувало на момент
укладання договору.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3
підтримала апеляційну скаргу і просила
її задовольнити. При цьому посилалася
на те, що договір міни суперечить
вимогам чинного на час її укладення
законодавства, що при укладенні
договору міни були порушені права її
неповнолітньої дочки, що внаслідок
укладення договору міни були суттєво
порушені її інтереси, оскільки вона
поміняла повноцінний житловий будинок
з надвірними будівлями і присадибною
ділянкою на зафіксоване лише на папері
житлове приміщення, яке фактично
належить іншим особам, в якому вона не
може виділити належну їй частку, щоб
розпорядитися нею на власний розсуд.

Відповідач та його представник, третя
особа ОСОБА_9 просили апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін, вказуючи, що договір міни було
укладено після обопільного
обговорення сторонами його умов, після
визначення часток власників спільної
сумісної власності на квартиру шляхом
подання відповідних заяв нотаріусу
співвласниками спільної сумісної
власності про визначення частки
кожного з них. Посилання апелянта на
неспівмірність житлових приміщень
вважають надуманим, оскільки на час
укладення договору міни в будинку
АДРЕСА_4 ні позивач, а ні інші особи, в
тому числі і її неповнолітня дочка, не
проживали, будиночок був у занедбаному
стані, непридатний для проживання.
Відповідач вказував також на те, що на
ремонт цього будинку і приведення його
в придатний для проживання стан ним
було витрачено значні кошти.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися,
дослідивши докази по справі,
обговоривши доводи сторін, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, а
сторони не оспорюють ті обставини, що
11.11.2003 року сторонами спору було
укладено договір міни, посвідчений
нотаріусом 1-ї державною нотаріальною
конторою Харківського району
Харківської області (далі по тексту 1
ДНК ХРХО), реєстр № 1-2216, відповідно до
умов якого позивач та відповідач
поміняли між собою житловий будинок з
надвірними будівлями та присадибною
ділянкою розташований по АДРЕСА_4
Харківського району Харківської
області, який належить ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 1 ДНК ХРХО 13 вересня 2003
року, реєстр № 1-1826, - на 1/3 частину
трикімнатної квартири АДРЕСА_1, яка
належала відповідачу на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Центром приватизації
державного житлового фонду Головного
управління економіки та комунального
майна виконавчого комітету
Харківської міської ради 10 березня 2002
року. Після укладення вищевказаного
договору позивач переїхала до квартири
АДРЕСА_2, а відповідач до житлового
будинку розташованого за адресою
АДРЕСА_4

Вказана квартира АДРЕСА_1 до укладення
оспореного ОСОБА_3 договору міни
знаходилася у спільній сумісній
власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4
Перед укладенням договору міни
співвласники квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6 і
ОСОБА_4 подали Першій Харківській
районній нотаріальній конторі
посвідчену нотаріусом заяву, якою
визначили, що кожному з них належить по
1/3 частині в спільній власності на
квартиру.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 вказувала,
що договір міни укладався у зв'язку з
тим, що вона і третя особа ОСОБА_6 мали
намір одружитися, але на той час ОСОБА_6
проживав у трикімнатній квартирі
АДРЕСА_3 разом зі своїм братом ОСОБА_4
(відповідачем). Їх мати - ОСОБА_5 в
спірній квартирі не проживала, має свій
будинок в с.Нова Покровка Чугуївського
району Харківської області.

Після укладення договору міни позивач
з дочкою вселилися в квартиру АДРЕСА_1 і
до 2010 року безперешкодно проживали в
ній разом з ОСОБА_6, так як ОСОБА_4
переїхав у її колишній будинок в
с.Церикуни.

Однак у 2010 році стосунки між нею і
ОСОБА_6 погіршилися, а у вересні 2010 року
припинилися і ОСОБА_6 перейшов жити до
брата, відповідача ОСОБА_4, в с.Циркуни.

З того часу між нею з одної сторони і
братами ОСОБА_4 та їх матір'ю ОСОБА_5
точаться суперечки з приводу прав на
квартиру, вони обмежили їй можливість
користуватися квартирою, змусивши її з
дочкою жити лише в одній із кімнат, а
інші дві закрили на замки.

З 2011 року в провадження Київського
районного суду м.Харкова знаходилися
цивільні справи, в тому числі за
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до неї про
визначення порядку користування
квартирою та про виділ частки зі
спільної часткової власності з
матеріалів якої вона довідалася, що в
дійсності вона обміняла цілком реальне
домоволодіння з земельною ділянкою на
невидільну 1/3 частину квартири, чи на
невизначене право власності на 1/3
частку у справі спільної власності на
квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 не доведено існування обставин,
за наявністю яких закон передбачає
визнання недійсною угоду з зазначених
позивачкою підстав.

Колегія суддів погоджується з рішення
суду першої інстанції, яке ухвалене у
відповідності вимогами закону на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

При цьому, особа на власний розсуд
обирає той чи інший спосіб захисту, які
зазначені в частині 2 ст.16 ЦК України.

Суд, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України,
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених ОСОБА_3 вимог зазначені
в позовній заяві (а.с.2-5), в якій вона
просила визнати недійсним договір міни
жилими приміщеннями з тих підстав, що
вона його уклала внаслідок помилки, що
має істотне значення. У якості такої
помилки ОСОБА_3 вказала ту обставину, що
вона під час укладення договору міни не
знала про можливі правові наслідки
його укладення, що лише під час
судового розгляду у 2012 році з висновку
будівельно-технічної експертизи у
іншій справі довідалася, що
трикімнатна квартира АДРЕСА_1 є
неподільною, що немає технічної
можливості розділити квартиру в натурі
на частки з припиненням спільної
власності і що можливе лише припинення
її права на частку в квартирі з
виплатою їй іншими співвласниками
грошової компенсації у розмірі 121143 грн.

Згідно ст.56 ЦК Української РСР, який
діяв на час укладання сторонами
оспореного ОСОБА_3 договору міни, угода,
укладена внаслідок помилки, яка має
істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

Як зазначено в п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» від 28.04.1978р. №3 (з
наступними змінами і доповненнями) під
помилкою у даному випадку слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета чи інших
істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутністю якого за
обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Матеріали даної справи таких даних не
містять, а тому суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку, з
урахуванням вимог ст.ст.10,11 ЦПК України,
про відсутність підстав для
задоволення заявленого ОСОБА_3 позову.

Зі змісту підписаного 11.11.2003 року
власноручно ОСОБА_3 договору міни
вбачається, що вона ознайомилася
попередньо з вимогами чинного
законодавства щодо недійсності угод і,
розуміючи значення своїх дій, уклала
угоду міни належного їй житлового
будинку в с.Циркуни на 1/3 частину
трикімнатної приватизованої квартири.

За таких обставин немає підстав
погодитися з доводами ОСОБА_3 в тій
частині що вона помилялася відносно
предмету договору міни, відносно
правових наслідків.

Помилка ОСОБА_3 під час укладення
договору міни відносно майбутніх її
особистих стосунків з ОСОБА_6, а також
щодо взаємовідносин з ним та його
матерю не можуть вважатися тією
помилкою, що має істотне значення для
визнання недійсним договору міни від
11.11.2003 року.

На цю обставину звернуто увагу судів
при розгляді справ про визнання
правочинів недійсними шляхом
роз'яснення в п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» де зазначено,
що не має правового значення помилка
щодо розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину і що помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Інші доводи апелянта знаходяться за
межами позовних вимог, які
розглядалися судом першої інстанції, і
не свідчать про наявність підстав для
скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Харківського районного суду м.
Харкова від 05 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, в касаційному порядку
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: