Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1330/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 28 січня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Електрометалургійний завод
«Дніпроспецсталь» імені А.М. Кузьміна
про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

13 травня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ
«Електрометалургійний завод
«Дніпроспецсталь» імені А.М. Кузьміна
про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що він працював на
підприємстві відповідача з 13.12.2005 року.
06.11.2012 року він був звільнений за угодою
сторін. В день звільнення йому не було
видано трудову книжку через те, що він
не повернув належну заводу
відеокамеру.

30.01.2013 року він повернув відеокамеру та
йому було видано трудову книжку.
Вважає, що оскільки належним чином
оформлена трудова книжка не була йому
видана в день звільнення з вини
роботодавця, то відповідач повинен
сплатити йому середній заробіток за
час затримки видачі трудової книжки з
07.11.2012 року по 30.01.2013 року.

В процесі розгляду справи позивач
уточнив свої позовні вимоги та просив
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час затримки
видачі трудової книжки з 07.11.2012 року по
30.01.2013 року в сумі 14523 грн. 44 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28 січня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову - з тих
підстав, що позивачем пропущено
передбачений статтею 233 КЗпП України
тримісячний строк звернення до суду з
позовом.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
в особі представника ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, неправильне
встановлення обставин, які мають
значення для справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право скасувати рішення суду
першої інстанції і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, або
змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на приписи частини
1 статті 47 КЗпП України та пунктів 4.1, 4.2
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29.07.1993
року за № 58 (зареєстровано Мінюстом
України 17.08.1993 року за № 110), за змістом
яких власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу, а при затримці видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові сплачується середній
заробіток за час вимушеного прогулу.
Якщо працівник відсутній на роботі в
день звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки.

Зазначивши в мотивувальній частині
рішення: «Тому суд вважає, що в
порушення наведених вимог
законодавства відповідач не видав
належним чином оформлену трудову
книжку позивачу в день звільнення.
Доказів того, що відповідач звертався
до позивача з поштовим повідомленням
про отримання трудової книжки
відповідач суду не надав», суд першої
інстанції фактично встановив, що
позовні вимоги ОСОБА_2 є доведеними (а.
с. 63).

Ухваливши рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено передбачений
статтею 233 КЗпП України тримісячний
строк звернення до суду з позовом (а. с.
63).

Основний довід апеляційної скарги
ОСОБА_2 полягає в тому, що суд дійшов
невірного висновку щодо пропуску
позивачем строку позовної давності.
ОСОБА_2 зазначає, що взагалі не
пропустив строк позовної давності,
оскільки має місце переривання строку
позовної давності, тому що вперше він
звернувся до суду з такою саме
позовною заявою 08.02.2013 року - через
тиждень після отримання ним трудової
книжки. Оскільки його позовна заява
була залишена без руху, згодом
повернута йому, а після розгляду його
касаційної скарги матеріали відносно
цієї позовної заяви було повернуто до
суду першої інстанції, ОСОБА_2 вважав,
що в даному випадку строк позовної
давності не пропущено.

Цей довід апеляційної скарги
заслуговує на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції вірно встановив
правовідносини сторін; посилаючись на
приписи частини 1 статті 47 КЗпП України
та пунктів 4.1, 4.2 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, з'ясував обставини, що
мають значення для справи, зазначивши в
мотивувальній частині рішення про те,
що в порушення наведених вимог
законодавства відповідач не видав
належним чином оформлену трудову
книжку позивачу в день звільнення.
Доказів того, що відповідач звертався
до позивача з поштовим повідомленням
про отримання трудової книжки
відповідач суду не надав», суд першої
інстанції фактично встановив, що
позовні вимоги ОСОБА_2 є доведеними (а.
с. 63).

Відмовивши в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції
вказав, що позивачем пропущено
передбачений статтею 233 КЗпП України
тримісячний строк звернення до суду з
позовом, а тому дійшов висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2

Однак, з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював
на підприємстві відповідача з 13.12.2005
року. 06.11.2012 року він був звільнений за
угодою сторін. В день звільнення йому
не було видано трудову книжку. Згідно
пояснень позивача, підтверджених
розпискою начальника відеоохоронного
терміналу ОСОБА_5 про те, що ним 30.01.2013
року отримано від ОСОБА_2 відеокамеру
з зарядним пристроєм та пультом,
затримка видачі трудової книжки була
пов'язана саме з необхідністю
повернення ОСОБА_2 вказаного
обладнання (а. с. 52).

В матеріалах справи відсутні докази
того, що роботодавець звертався до
ОСОБА_2 з поштовим повідомленням про
необхідність отримання трудової
книжки. 30.01.2013 року ОСОБА_2 було видано
трудову книжку.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України
передбачено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу видати
працівнику в день звільнення належно
оформлену трудову книжку.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України в
разі затримки видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї
норми права необхідно наявність таких
умов: затримки у видачі трудової
книжки; вини власника або
уповноваженого ним органу; вимушеного
прогулу, викликаного затримкою видачі
трудової книжки.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно положень статті 234 КЗпП України
у разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

За змістом пункту 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів», встановлені ст. ст. 228,
223 КЗпП України строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст. 233 КЗпП України місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору.

З пояснень сторін в засіданні суду
апеляційної інстанції та з матеріалів
справи видно, що суд першої інстанції
при ухваленні рішення не врахував
наступне.

- 08.02.2013 року (через 9 днів після видачі
йому трудової книжки) ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до ПАТ
«Електрометалургійний завод
«Дніпроспецсталь» імені А.М. Кузьміна
про стягнення заборгованості, а саме,
середнього заробітку за час затримки
видачі трудової книжки (а. с. 53);

- 04.03.2013 року ухвалою судді Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя, залишеною
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 17.04.2013 року,
позовну заяву повернуто позивачеві (а.
с. 54);

- 13.05.2013 року ОСОБА_2 повторно подав таку
ж саму позовну заяву (з урахуванням
недоліків, які мали місце в первісній
позовній заяві), оскільки набрала
законної сили ухвала апеляційного суду
про повернення йому позовної заяви від
08.02.2013 року (а. с. 1-2);

- 15.05.2013 року ухвалою судді Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя відкрито
провадження у справі за позовом ОСОБА_2,
який було подано ним 13.05.2013 року (а. с. 7);

- 17.07.2013 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ скасовані вищезазначені ухвали
від 04.03.2013 року та від 17.04.2013 року,
питання про відкриття провадження у
справі ( за первісним позовом від 08.02.2013
року) передано на новий розгляд до суду
першої інстанції (а. с. 69-70);

- 03.09.2013 року ухвалою судді Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя первісна
позовна заява ОСОБА_2 була повернута
йому з тих підстав, що ОСОБА_2 не
виконав ухвалу судді від 20.08.2013 року та
не усунув недоліки позовної заяви (а. с.
55-56).

Проте, як вбачається з матеріалів
справи та пояснень ОСОБА_2 ухвали судді
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 20.08.2013 року та від 03.09.2013 року -
стосовно відповідних процесуальних
дій щодо первісної заяви - він не
отримував.

Розглянувши по суті позовну заяву
ОСОБА_2, подану ним повторно 13.05.2013 року,
суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову з тих підстав, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, в мотивувальній частині
рішення також посилався на положення
частини 1 статті 265 ЦК України згідно
якої залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу позовної давності (а.
с. 63).

Проте, зі змісту ухвали судді
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 03.09.2013 року видно, що первісна
позовна заява ОСОБА_2 (подана ним 08.02.2013
року) була повернута йому з тих
підстав, що ОСОБА_2 не виконав ухвалу
судді від 20.08.2013 року та не усунув
недоліки позовної заяви. Таким чином,
первісна позовна заява ОСОБА_2 не була
залишена без розгляду - як-то помилково
зазначено судом (а. с. 55-56; 63).

Повернення позовної заяви позивачеві з
підстав, передбачених статтями 120-121
ЦПК України не перешкоджає зверненню
до суду з таким саме позовом, оскільки
частиною 5 статті 121 ЦПК України
встановлено, що повернення позовної
заяви не перешкоджає повторному
зверненню із заявою до суду, якщо
перестануть існувати обставини, що
стали підставою для повернення заяви.
За вказаних обставин має місце
переривання перебігу позовної
давності.

З огляду на вищевикладене судова
колегія вважає, що позивачем ОСОБА_2 не
пропущено строк звернення до суду,
передбачений статтею 233 КЗпП України,
оскільки цей строк відраховується з
30.01.2013 року - з дня, коли він отримав
трудову книжку, а вперше він звернувся
до суду з відповідним позовом через 9
днів - 08.02.2013 року (а. с. 53).

За таких обставин висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 в зв'язку з
пропуском строку позовної давності не
можна визнати таким, що відповідає
вимогам закону.

Таким чином, довід апеляційної скарги
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, та
невідповідність висновків суду
обставинам справи знайшов своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду. За таких обставин апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_2

При вирішенні спору суд апеляційної
інстанції виходить з того, що при
розгляді справи в суді першої
інстанції було встановлено, що в
порушення вимог статей 47, 235 235 КЗпП
України відповідач - Публічне
акціонерне товариство
«Електрометалургійний завод
«Дніпроспецсталь» - не видав належним
чином оформлену трудову книжку
позивачу в день звільнення. Наданий
відповідачем в якості доказу акт від
30.01.2013 року свідчить лише про те, що
трудову книжку ОСОБА_2 отримав лише
30.01.2013 року. Доказів того, що відповідач
звертався до позивача з поштовим
повідомленням про необхідність
отримання трудової книжки відповідач
суду не надав. Крім того, в матеріалах
справи є розписка начальника
відеоохоронного терміналу ОСОБА_5 про
те, що ним 30.01.2013 року отримано від
ОСОБА_2 відеокамеру з зарядним
пристроєм та пультом, що також свідчить
про обґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_2 (а. с. 6; 52; 63).

Термін затримки видачі трудової
книжки ( з 07.11.2012 року по 30.01.2013 року)
склав 85 календарних днів, число
робочих днів за цей період - 59 днів.

З довідки про середній заробіток
ОСОБА_2, наданої відповідачем, видно, що
середньоденна заробітна плата
позивача складає 246 грн. 16 коп. ( а. с. 42).

Тобто, середній заробіток за час
затримки видачі трудової книжки
розраховується наступним чином: 246
грн. 16 коп. х 59 дн. = 14523 грн. 44 коп.

Також в силу вимог статті 88 ЦПК України
з відповідача слід стягнути в дохід
держави судовий збір в розмірі 145 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28 січня 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного
змісту: Позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Електрометалургійний завод
«Дніпроспецсталь» імені А.М. Кузьміна
на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за весь час затримки видачі трудової
книжки за період з 07.11.2012 року по 30.01.2013
року в розмірі 14523 грн. 44 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Електрометалургійний
завод «Дніпроспецсталь» імені А.М.
Кузьміна в дохід держави судовий збір в
розмірі 145 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: