Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючого - судді
Куцина М.М.

суддів - Павліченка
С.В., Собослоя Г.Г.

при секретарі -
Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 15 травня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся в
суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики.

Позивач свої позовні вимоги мотивував
тим, що 30 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було укладено нотаріально
посвідчений договір позики за умовами
якого позивач надав відповідачеві у
позику гроші еквівалентом у сумі 428040
гривень, що на момент укладення цього
договору за курсом продажу доларів США
Національним Банком України є
еквівалентом грошової суми 87 тис.
Доларів США з кінцевим терміном
повернення до 13 листопада 2008 року.

Договір був написаний та підписаний
відповідачем, грошові кошти були ним
отримані у повному обсязі.

Згідно з умовами договору відповідач
взяв на себе обов'язок повернути
отримані кошти в термін до 13 листопада
2008 року.

Вказує, що відповідач по справі взяті
на себе зобов'язання про повернення
отриманих коштів у вказаний строк не
виконав.

Відповідач частково виконав
зобов'язання, з позичених коштів він
повернув позивачеві 31 тич. гривень, що
еквівалентом 3906,19 дол. США по курсу
НБУ на день повернення.

Залишок неповернутих коштів склав
397040,00 грн. з повного боргу 428040,00 грн. - 87
000,00 доларів США- повернув 31000,00 грн., що
еквівалентом 3906,19 доларів США, тобто
сума яка підлягає до поверненню
становить 397040,00 грн., що по курсу
становить 50005,03 доларів США.

Також позивач вважає, що боржник
прострочив виконання грошового
зобов'язання, а тому на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з врахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти від
простроченої суми.

З врахуванням індексу інфляції за 2008-2011
рік сума боргу складає:

Нарахування інфляції за листопад -
грудень 2008 року - 397040,00 грн. х 0,036
= 14293,44 грн.;

Нарахування інфляції за 2009 рік - 397040,00
грн. х 0,123 = 48835,92 грн.;

Нарахування інфляції за 2010 рік - 397040,00
грн. х 0,091 = 36130,64 грн.;

Нарахування інфляції за січень-лютий
2011 року - 397040,00 грн. х 0,091 =1543,76 грн..

Тобто заборгованість, яку просить
стягнути позивач становить: 660404,67 грн.,
а саме : інфляційні витрати 100803,76 грн.
та три проценти річних від
простроченої суми 27792,80 грн., що разом
становить 789001,23 грн..

Позивач, посилаючись на зазначені у
позовні заяві обставини справи, та з
підстав, передбачених ст.ст. 525, ч.2 ст.533,
625,1049,1050 ЦК України, просив в суді
першої інстанції стягнути з
відповідача на користь позивача борг у
сумі: 660404,67 гривень інфляційні витрати
100803,76 грн. та три проценти річних від
простроченої суми 27792,80 грн. що разом
становить 789001,23 грн.. Покласти на
боржника відшкодування судових витрат
по оплаті судового збору в сумі 1700 грн.
та 120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 15 травня 2013 року позов
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики задоволено в повному
обсязі.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 борг у
сумі: 660404,67 гривень , інфляційні
витрати у сумі: 100803,76 грн. та три
проценти річних від простроченої суми,
всього - 27792,80 грн., на загальну суму
789001,23 грн. .

Дане рішення відповідачем було
оскаржено в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі на рішення суду
першої інстанції від 15 травня 2013 року
відповідач ОСОБА_1, посилаючись на
незаконність і необґрунтованість
судового рішення, ухваленого із
неповним з'ясуванням судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеністю обставин, просив
скасувати оскаржене ним рішення та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити частково на суму 227555,00
грн..

Межі доводів апеляційної скарги -
відповідач визнає, що отримані кошти
від позивача він отримав в розмірі 428040
грн., що на 13 жовтня 2008 року за курсом
НБУ становить 87000 доларів США, однак
стверджує що позику одержав від
позивача в гривнях з урахуванням
індексу інфляції та трьох процентів
річних, але аж ніяк не боргу в доларах
США з урахуванням збільшеного курсу
даної іноземної валюти на момент
пред'явлення позову до суду. Та
стверджує що таким чином позивач
прагне до безпідставного збагачення.

Представник позивача вважає рішення
суду першої інстанції законним та
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
безпідставною.

Представник відповідача у суді
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримав у
повному обсязі.

Представники сторін після оголошення
перерви не з'явився до суду
апеляційної інстанції.

Судова колегія вважає, що на підставі
ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути
справу без їх участі, тому що вони
належним чином були повідомлені про
час та місце розгляду справи, та їх
неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Судова колегія, заслухавши доповідача
та представників сторін, які
з'явилися, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення, а
рішення місцевого суду зміні з
наступних міркувань.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в
апеляційному порядку суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суду першої
інстанції виходив із того, що,
відповідно до умов укладеного договору
позики, відповідач зобов'язався
повернути позивачеві суму позики у
встановлений у договорі строк, проте
своїх зобов'язань не виконав, а тому суд
поклав на відповідача обов'язок
повернути борг.

Судова колегія не може погодитися з
висновком місцевого суду, в частині
того, що грошове зобов'язання має бути
виконане в іноземній валюті, а тому
визначений грошовий еквівалент в
іноземній валюті за офіційним курсом
відповідної валюти на день укладення
договору в сумі 660404,67 гривень і
визнання розміру боргу у сумі 789001,23
гривень з відповідача не може бути
взятий до уваги, оскільки у частині
стягнення інфляційних витрат була
допущена арифметична помилка, тобто
місцевий суд допустився порушення норм
матеріального та процесуального права.

Отже, рішення місцевого суду в частині
виконання грошового зобов'язання та
визнання грошового еквіваленту в
іноземній валюті, і визнання розміру
суми боргу, які підлягають поверненню
та інфляційних витрат, підлягає зміні
та підлягає зменшенню з наступних
міркувань.

Відповідно до ст.ст. 213,214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Не підлягають доказування
обставини, визнані сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання
повинні виконуватись належним чином
відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України,
на позичальника покладається обов'язок
повернення позикодавцю позики в такій
же сумі грошових коштів, які були
передані позичальнику позикодавцем у
строк та в порядку, що встановлені
укладеним договором.

Судом апеляційної інстанції
встановлені наступні факти.

30 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
було укладено нотаріально
посвідчений договір позики за умовами
якого позивач надав відповідачеві у
позику гроші еквівалентом у сумі 428040,00
гривень, що на момент укладення цього
договору за курсом продажу доларів США
Національним Банком України є
еквівалентом грошової суми 87 тис.
доларів США.

Договір був написаний та підписаний
відповідачем, грошові кошти у сумі
428040,00 гривень, були ним отримані у
повному обсязі.

Предметом договору позики у справі,
була грошова одиниця України - гривня.

Сторони у відповідності до правил ч.1
ст.524 ЦК України у договорі, визначили ,
що грошове зобов'язання повинно
виконуватись у гривнях

Згідно з умовами договору, відповідач
взяв на себе обов'язок повернути
отримані кошти в термін до 13 листопада
2008 року.

У порушення умов договору відповідач
свої зобов'язання належним чином не
виконав, отримані кошти у вказаний у
договорі строк не повернув.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачем визнається і не оспорюється
факт того , що відповідач отримав у
позику суму грошової одиниці України -
гривню, у сумі 428040,00 гривень..

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку , що сторони у
даному договорі позики визначили
грошове зобов'язання у грошовій
одиниці України, а тому позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів у гривнях.

Встановлено, що ОСОБА_1 повернув
позичену незначну частину боргу, як
заявляє позивач а саме:

- 25 травня 2010 року - 9 000,00 грн.;

- 02 липня 2010 року - 4000,00 грн.;

- 09 липня 2010 року - 3000,00 грн.;

- 13 серпня 2010 року - 6000,00 грн.;

- 03 лютого 2010 року - 9000,00 грн..

Загалом із позичених 428040,00 грн.
позичальник повернув 31000,00 грн..

Таким чином залишок встановленого
боргу складає 397040,00 грн., а саме : 428040,00
грн. - 31000,00 грн..

Факт повернення божником суми 31000,00 грн.
також встановлено рішенням
апеляційного суду Львівської області
від 10 липня 2012 року при перегляді в
апеляційному порядку рішення
Радехівського районного суду
Львівської області від 17 лютого 2012 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа на стороні відповідача:
приватний нотаріус Ужгородського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
за участю третіх осіб, які не
заявляютьт самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про
визнання виконавчого напису нотаріуса
таким, який не пділягає до виконанню.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З урахуванням індексу інфляції за 2008-2011
рік сума боргу складає:

- нарахування інфляції за
листопад-грудень 2008 року - 397040,00
грн х 0,036 = 14293,44 грн.;

- нарахування інфляції за 2009 рік - 397040,00
грн. х 0,123 = 48835,92 грн. ;

- нарахування інфляції за 2010 рік - 397040,00
грн. х 0,091 = 36130,64 грн..

При нарахуванні інфляції за січень -
лютий 2011 року було допущено
арифметичну помилку, а відтак :
нарахування за січень - лютий 2011 року
становить - 397040,00 грн. х 0,019 = 7543,76 грн..

Загалом інфляційні витрати склали 14293,44
грн. + 48835,92 грн. + 36130,64 грн.+7543,76 грн. =
106803,76 грн.

Також три проценти річних від
простроченої суми за 2009-2010 рік складає:

- за 2009 рік - 397040,00 х 3 % = 11911,20 грн.;

- за 2010 рік - 397040,00 х 3 % = 11911,20 грн.;

- за два місяці 2008 року та два місяці 2011
року = 3970,40 грн..

Разом - 11911,20 грн. + 11911,20 грн. +3970,40 = 27792,80
грн.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання
має бути виражене у грошовій одиниці
України - гривні, проте в договорі
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Відповідно до договору позики грошових
коштів від 13 жовтня 2008 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
останній отримав від позивача кошти в
сумі 428040,00 гривень .

За змістом ч.1 ст. 625ЦК України боржник
не звільняться від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Однак, згідно матеріалів справи судом
першої інстанції при розрахунку суми
інфляційних витрат допущено
арифметичну помилку в частині
стягнення зазначеної суми, тобто
збільшено її на 7543,76 грн.. Також при
розрахунку повної суми боргу згідно
ч.1,2 ст. 533 ЦК України, де грошове
зобов'язання має бути виконане в
гривнях, сума боргу повинна становити
397040,00 грн..

Судова колегія приходить до висновку,
що відповідно до пунктів 1 та 4 ст. 309 ЦПК
України, є підстави для зміни рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
15 травня 2013 року.

Отже, другий абзац резолютивної
частини слід викласти в наступній
редакції:

"Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
397040,00 гривень боргу за договором
позики, 106803,76 гривень інфляційних
витрат та 27792,80 гривень три проценти
річних від простроченої суми, у
загальній сумі - 531636,56 грн..

В іншій частині рішення відповідає
нормам матеріального та
процесуального закону.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 303,307, 309 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 15 травня 2013 року - змінити.

Другий абзац резолютивної частини
викласти в наступній редакції:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
397040,00 гривень боргу за договором
позики, 106803,76 грн. інфляційних витрат
та 27792,80 гривень три проценти річних від
простроченої суми, в загальній сумі
531636,56 грн..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подання скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: