Номер провадження 22-ц/775/3189/2014
Головуючий в 1 інстанції: Кротінов В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року

Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого судді: Курило В.П.,

суддів: Космачевської Т.В., Барсукової
О.І.,

при секретарі: Бакунець Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 04
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4, про стягнення суми сплаченої за
комунальні платежі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з позовом до
відповідачів про стягнення суми
сплаченої за комунальні платежі,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на
підставі договору довічного утримання,
посвідченого 12 листопада 2009 року
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
за реєстровим №3081, вона є власницею ?
частини квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1. 08 грудня 2009 року право
власності на вищевказану частину
квартири нею було зареєстровано у
комунальному підприємстві «Бюро
технічної інвентаризації м. Донецька»
за реєстровим №9444990, номер запису: 166, в
книзі: 3/30дк-116. Співвласниками ? частини
вищезазначеної квартири є відповідач -
ОСОБА_1 та її колишній чоловік, третя
особа, - ОСОБА_4, по ? частини кожний. На
даний час у вказаній квартирі
зареєстровані відповідачі ОСОБА_1,
ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_4 Після
укладення договору довічного
утримання - з грудня 2009 року вона та
третя особа ОСОБА_4 сплачують регулярно
усі житлово-комунальні послуги, у тому
числі за електроенергію по
вищевказаної квартирі. При цьому
відповідач ОСОБА_1 взагалі не бажає
сплачувати комунальні послуги за
належну йому ? частину квартири.

У липні 2013 року відповідач ОСОБА_1
звернулася до Ленінського районного
суду м. Донецька з позовною заявою про
розірвання договору довічного
утримання, укладеного між ними 12
листопада 2009 року та рішення по справі
на теперішній час не прийняте.

Вона неодноразово зверталася до
відповідача ОСОБА_1 та просила його
нести витрати за житлово-комунальні
послуги та за електроенергію за його
частину вищевказаної квартири. Однак
він відмовляється здійснювати ці
витрати та не вносить відповідні
платежі самостійно.

Таким чином, за період з 01 листопада 2010
року по 01 травня 2013 року нею та ОСОБА_4
за житлово-комунальні послуги та за
електроенергію було сплачено суму у
розмірі 8553,25 грн. Вона запропонувала
відповідачам відшкодувати вартість
понесених витрат на оплату за
житлово-комунальні послуги та за
електроенергію по вищевказаній
квартирі, що складає 6885,30 грн.: для
відповідача ОСОБА_1 - 1667,94 грн., для
відповідача ОСОБА_1- 5217,36 грн., але
останні відмовилися відшкодовувати
понесені нею витрати.

На підставі викладеного просила
стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму
сплачених комунальних платежів за
житлово-комунальні послуги та за
електроенергію за період з 01.11.2010р. по
01.10.2012р. у розмірі - 1667,94 грн.; стягнути з
ОСОБА_1 на її користь суму сплачених
комунальних платежів за
житлово-комунальні послуги та за
електроенергію за період з 01.11.2010р. по
01.05.2013р. у розмірі - 5217,36 грн. Та стягнути
з відповідачів на її користь усі судові
витрати, пов'язані з розглядом цієї
справи.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 04 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя
особа ОСОБА_4, про стягнення суми
сплаченої за комунальні платежі -
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
суму сплачених комунальних платежів
(за житлово-комунальні послуги та за
електроенергію за період з 01.12.2010 року
по 01.10.2012 року) у розмірі 1582,14 грн. та
судовий збір у сумі 70,00 грн.).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму сплачених комунальних платежів
(за житлово-комунальні послуги та за
електроенергію за період з 01.12.2010 по
01.05.2013 року) у розмірі 5045,76 грн. та
судовий збір у сумі 120,00 грн.).

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги зазначає, що судом першої
інстанції при вирішенні вказаного
спору не вирішено питання, чи є апелянт
споживачем житлово-комунальних послуг
та електроенергії у квартирі за
адресою: АДРЕСА_1, так як майже 20 років
не мешкає за вказаною адресою,
незважаючи на реєстрацію у цій
квартирі, а місцем фактичного
проживання з дружиною є адреса:
АДРЕСА_2. Враховуючи цей факт, він не
споживав і не міг споживати
електроенергію за зазначеною адресою і
тому не повинен сплачувати за неї. В
період з 2010 року по теперішній час
фактично у вказаній квартирі мешкають
позивач ОСОБА_2, її син - ОСОБА_6 та третя
особа по справі ОСОБА_4, а також
відповідач - ОСОБА_1 Тобто сума, яку
сплачувала позивач за електроенергію,
є сумою, яка еквівалентна фактично
спожитій електроенергії саме цими
особами.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості
у сумі 5045,76 грн., то апелянт зазначає, що
на цей час ОСОБА_1 не є власником
якої-небудь частки у квартирі, так як
12.11.2009 року уклала з позивачем договір
довічного утримання, на підставі якого
власником ? частки квартири є позивач.
Умовами цього договору передбачено, що
набувач-позивач по справі зобов'язана
забезпечити відповідача - відчужувача
за договором ОСОБА_1 житлом шляхом
збереження права безоплатного по
життєвого проживання у квартирі.

В судовому засіданні апеляційного суду
відповідач ОСОБА_1 доводи своєї
апеляційної скарги підтримав та просив
скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
апеляційного суду апеляційну скаргу
підтримала, просила її задовольнити.

Позивач в судове засідання
апеляційного суду не з'явилася, про час
та місце розгляду справи повідомлена
належним чином, надала заяву про
розгляд справи за її відсутністю.
Просила рішення залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
апеляційного суду не з'явився, про час
та місце розгляду справи повідомлений
належним чином, надав заяву про розгляд
справи за його відсутністю. Просив
рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим
слухати справу за відсутністю позивача
та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідачів, дослідивши матеріали
справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п. 2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджено матеріалами справи, що
на підставі договору довічного
утримання, посвідченого 12 листопада 2009
року приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
за реєстровим № 3081, позивач ОСОБА_2 є
власницею ? частини квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).
08 грудня 2009 року право власності на
вищевказану частину квартири
позивачем ОСОБА_2 було зареєстровано у
комунальному підприємстві «Бюро
технічної інвентаризації м. Донецька»
за реєстровим № 9444990, номер запису: 166, в
книзі: 3/30дк-116 (а.с. 8).

Відповідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 04.01.2005
року співвласниками другої частини
вищезазначеної квартири є відповідач -
ОСОБА_1 та колишній чоловік позивача -
ОСОБА_4, по ? частини кожний (а.с. 12).

З наданих квитанцій і повідомлень про
сплату комунальних платежів,
електроенергії та інших платежів по
утриманню спірної квартири вбачається,
що позивач оплатила ці платежі за
період з 1 листопада 2010 року по 1 травня
2013 року в розмірі 8553,25 грн. (а.с. 13-16).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача є обґрунтованими,
оскільки відповідно до чинного
законодавства, співвласник відповідно
до своєї частки у праві спільної
часткової власності зобов'язаний брати
участь у витратах на управління,
утримання та збереження спільного
майна, у сплаті податків, зборів
(обов'язкових платежів), а також нести
відповідальність перед третіми
особами за зобов'язання, пов'язаними зі
спільним майном.

Проте, з такими висновками суду в
частині стягнення з ОСОБА_3 5045,76 грн. -
суми, сплаченої за комунальні платежі,
погодитися не можна, тому що вони не
відповідають фактичним обставинам
справи та нормам закону.

Правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються Цивільним
кодексом України, Законом України «Про
житлово-комунальні послуги».

Відповідно до Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Як вбачається зі змісту ст. 13 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», залежно від функціонального
призначення житлово-комунальні
послуги поділяються, зокрема, на
комунальні послуги (централізоване
постачання холодної та гарячої води,
водовідведення, газо - та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо).

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», споживач
зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 19, 25 Закону України
«Про теплопостачання» споживач
повинен щомісячно здійснювати оплату
теплопостачальній організації за
фактично отриману теплову енергію і у
разі відмови споживача оплачувати
споживання теплової енергії,
заборгованість стягується в судовому
порядку.

У ст. 32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
передбачено, що плата за
житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України. Розмір
плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 360 ЦК
України співвласник відповідно до
своєї частки у праві спільної
часткової власності зобов'язаний брати
участь у витратах на управління,
утримання та збереження спільного
майна, у сплаті податків, зборів
(обов'язкових платежів), а також нести
відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями пов'язаними
зі спільним майном.

Враховуючи, що позивачем було надано
достатньо доказів про сплату
комунальних послуг із теплопостачання
в оспорюваний період, проте відповідач
ОСОБА_1 своєчасно і у встановленому
розмірі оплату за послуги не вносить,
то суд обґрунтовано стягнув з нього
заборгованість за період з 01.12.2010 року
по 01.10.2012 року у розмірі 1582,14грн.

Довід апелянта щодо того, що він не
проживає за адресою: АДРЕСА_1 майже 20
років, є безпідставним, недоведеним та
не позбавляє його, як співвласника
майна, обов'язку сплачувати комунальні
послуги.

Що стосується доводів апеляційної
скарги щодо необґрунтованого
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
період з 01.12.2010 року по 01.05.2013 року в сумі
5045,76 грн., то цей довід є обґрунтованим,
а суд першої інстанції помилково
дійшов до такого висновку.

Відповідно до п. 7 договору довічного
утримання від 12 листопада 2009 року
набувач майна зобов'язаний у
встановлені строки та в обсязі,
передбаченому цим договором,
здійснювати утримання відчужувача.
Матеріальне забезпечення з утриманням
(доглядом), яке щомісячно має
надаватись відчужувану оцінюється
сторонами у сумі 1050,00 грн. за згодою
сторін, обов'язок набувача майна по
наданню відчужувачу довічного
забезпечення визначається умовою
забезпечення її житлом шляхом
збереження права безоплатного по
життєвого проживання у квартирі,
забезпечення її продуктами харчування,
забезпечення придатним для носіння
одягом, здійснення догляду та надання
необхідної допомоги, надання побутових
послуг, поточного ремонту,
забезпечення належними лікувальними
засобами, вартість яких визначається
на підставі виданих лікарями рецептів,
а також у разі захоронення її. (а.с. 5).

Згідно п. 11 вказаного договору
користування квартирою, частина якої
відчужується, провадиться набувачем
майна стосовно п. 7 змін, що внесені
Постановою КМУ від 24 січня 2006 року№45 до
Правил користування приміщеннями
жилих будинків, затверджених
постановою КМУ 08.10.1992 року за №572 (а.с. 5
зв.ст.).

Таким чином, можна дійти висновку, що у
зв'язку з набуттям частини житлового
приміщення на відповідних умовах у
позивача виник обов'язок з утримання
цього приміщення і вона не має права
вимагати з ОСОБА_1 повернення частини
сплачених комунальних платежів

Апеляційний суд не приймає до уваги
інші доводи апелянта, оскільки вони
були предметом дослідження суду першої
інстанції і не спростовують правових
висновків суду та не дають підстав для
висновку про неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи
та неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, що привело або
могло привести до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин, виходячи з
вищевикладеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції при
ухваленні рішення в частині спору про
стягнення суми сплаченої за комунальні
послуги з ОСОБА_1 порушено вимоги
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, тому рішення суду в
цій частині на підставі ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 04 березня 2014 року -
скасувати в частині спору про
стягнення суми сплаченої за комунальні
платежі з ОСОБА_3 у сумі 5045,76 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення суми сплаченої за
комунальні платежі відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: