АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/3741/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 639/300/14-ц
Категорія: відшкодування шкоди
Доповідач: Черкасов В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О.,
Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Південна залізниця»

на рішення Жовтневого районного суду
м.Харкова від 08 квітня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Державного підприємства «Південна
залізниця», начальника ВП
«Електровозне депо Харків-Жовтень» ДП
«Південна залізниця» Бартновського
Олександра Марковича, третя особа
відділення дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м.Харкові про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ДП «Південна
залізниця», начальника ВП
«Електровозне депо Харків-Жовтень» ДП
«Південна залізниця» Бартновського
Олександра Марковича, третя особа
відділення дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м.Харкові про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
вказував, що він з травня 1987 року і по 2004
рік працював в Електровозному депо
«Харків-Жовтень» Південної залізниці
на посаді помічника машиніста
електровоза та машиніста електровоза.
При прийнятті на роботу на посаду
помічника машиніста роботодавець не
повідомив його, що на його робочому
місці є шкідливі, тяжкі та небезпечні
умови праці. Тому, працюючи на
підприємстві, погіршення свого стану
здоров'я розцінював як тимчасове,
пов'язане з втомою та при проходженні
щорічної медичної комісії не
наголошував медичним працівникам про
це. В 2004 році він при проходженні
медичної комісії вперше втратив
свідомість та був відсторонений від
роботи машиніста електровозу. В цей час
вперше з неофіційних джерел дізнався,
що працював в шкідливих умовах та став
наполягати на отримання від
роботодавця документів та направлення
його в Харківський інститут гігієни
праці та професійних захворювань, так
як згідно наказу від 25 березня 2003 року
№133, він має право встановлювати втрату
працездатності із професійною
діяльністю. Його прохання
розцінювалися як вимога громадянина ,
який має вади з розумовим відхиленням.
Діагнози, які йому виставлялися та
лікування, позитивного результату не
давали. Після відсторонення його від
роботи помічника машиніста, він
залишився без джерел існування.
Роботодавець не побажав направити його
на ВТК, щоб встановити втрату
працездатності та компенсувати йому
заробітну плату, у зв'язку з роботою в
шкідливих, тяжких та небезпечних
умовах праці. Щоб хоч як би проіснувати,
він змушений був написати заяву про
згоду на переведення з посади
помічника машиніста електровозу на
посаду слюсаря. Не стримуючи
професійну медичну допомогу , так як
дійсні причини захворювання
приховувалися адміністрацією, він
часто звертався до лікувальних
закладів , які виставляли граничні
діагнози та відповідне лікування, але
покращення здоров'я не наставало. Тому
у грудні 2007 року його відсторонили від
роботи слюсаря з рухомого складу, як
такого, що часто та довго хворіє.
Завдяки тому, що він був членом
виборного профспілкового органу
Вільної профспілки , профком ВППЗ став
на його захист . Його поновили на роботі
слюсарем рухомого складу, як йому
пояснили без наказу з рядом обмежень, а
тому його заробіток залежав від
виконаної роботи. Він звертався в усі
можливі інстанції, щоб довести, що
втрата його здоров'я на підприємстві є
професійною. Адміністрація
електровозного депо «Харків - Жовтень»
розцінювала його намагання як дії
громадянина, який втратив розум і
потребує обстеження психіатра. Йому
надали направлення до ХНМУ для
проведення психофізичної експертизи. В
інституті йому повідомили, що
психофізіологічну експертизу вони
роботи не будуть , оскільки немає
підстав, а щоб мотивувати
безпідставність направлення в довідці
будуть посилатися , що договору на
проведення психофізіологічної
експертизи з роботодавцем не
заключали. До 2009 року він не міг
отримати санітарно-гігієнічну
характеристику умов праці, а
відповідно і обстежитись в ХНМУ. 11
лютого 2009 року йому , на підставі
отриманих документів та обстеження
лікувальним закладом, встановлено
остаточний діагноз - професійне
захворювання, вібраційна хвороба. Щоб
довести правоту працездатності за
спеціальністю помічник електровозу
йому довелося пройти з 2004 року немало
інстанцій і тільки 7 травня 2013 року
встановити істину та отримати
соціальні пільги за роботу протягом 17
років в шкідливих, тяжких та
небезпечних умовах.

Тому, ОСОБА_2 просив суд стягнути з
відповідача ДП «Південна залізниця» на
його користь заподіяну матеріальну
шкоду в результаті протизаконних дій,
приховування дійсних обставин справи
та бездіяльності роботодавця у розмірі
39 346,85 грн., а також стягнути заподіяну
моральну шкоду у сумі 1 000 000 грн.

В судовому засіданні представник
відповідача ДП «Південна залізниця»
позов не визнала, пояснила, що позивач
впродовж трудової діяльності щорічно
проходив медичні, був визнаний
придатним до роботи. Шкідливих та
важких умов праці на робочому місці
машиніста та помічника машиніста
електровозу виявлено не було.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Харкова від 08 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з
ДП «Південна залізниця» на користь
позивача матеріальну шкоду у розмірі 39
346,85 грн., та моральну шкоду у розмірі 50
000 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Південна
залізниця» ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення,
яким позовні вимоги залишити без
задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу підлягаючою
задоволенню частково.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, яка складається із
різниці між заробітною платою за
посадою помічника машиніста
електровоза та посадою слюсаря за
період з 2004 року по серпень 2013 рік, суд
першої інстанції виходив з обов'язку
відповідача, визнати наявність
професійного захворювання на посаді
помічника машиніста з виплатою
втраченого заробітку. Крім того,
відповідач, як роботодавець в
порушення вимог законодавства не
проінформував позивача про шкідливі
умови праці, що призвело до
професійного захворювання останнього,
таким чином була спричинена у
подальшому і моральна шкода.

Проте з таким висновком судова колегія
погоджується частково.

Відповідно до ч.2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що ОСОБА_2 працював в електровозному
депо Харків - «Жовтень» на посаді
помічника машиніста електровоза з 1987
по 2004 рік.

В 2004 році позивач був відсторонений від
роботи машиніста та помічника
електровозу за станом здоров'я та
переведений з 27 грудня 2004 року
відповідно до особистої заяви та за
власним бажанням на посаду слюсаря з
ремонту рухомого складу
електровозного депо, де він працює по
теперішній час.

При обстеженні ОСОБА_2 в клініці ДП
«Харківський науково- дослідний
інститут гігієни праці та професійних
захворювань» Харківського
Національного медичного університету
з 12 січня 2009 року по 16 лютого 2009 року
лікарсько-експертною комісією (далі
-ЛЕК) від 11 лютого 2009 року було прийнято
рішення про наявність у нього
професійного захворювання (вібраційна
хвороба).

2 квітня 2009 року до ДУ «Інститут
медицини праці Національної Академії
медичних наук України» звернувся
начальник електровозного депо
«Жовтень» у зв'язку з незгодою з
рішенням ЛЕК ДП «Харківський науково-
дослідний інститут гігієни праці та
професійних захворювань» Харківського
Національного медичного університету
стосовно гр. ОСОБА_2 з проханням винести
остаточне рішення щодо етіології
наявних у нього захворювань.

ОСОБА_2 було обстежено в умовах
стаціонару клініки профзахворювань ДУ
«Інститут медицини праці НАМН України»
з 24 липня 2009 року по 7 серпня 2009 року.

Рішенням Центральної ЛЕК
профзахворювань «Інститут медицини
праці НАМН України» №40/1552 від 27 жовтня
2009 року було встановлено остаточний
діагноз. Захворювання не пов'язано з
умовами праці, враховуючи їх клінічні
прояви, а також їх розвиток через п'ять
років після припинення роботи в
небезпечних умовах праці.

ОСОБА_2 оскаржив рішення Центральної
ЛЕК в судовому порядку, рішенням
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 10.10.2012 року було скасовано рішення
Центральної ЛЕК клініки
профзахворювань ДУ «Інститут медицини
праці НАМН України» №40/1556 від 27 жовтня
2009 року.

Згідно з медичною документацією ОСОБА_2
вперше був оглянутий Харківською
обласною МСЕК №1 у присутності
представника обласної дирекції Фонду
страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань
України. Зважаючи на помірно виражені
функціональні порушення, ЛЕК
встановила хворому 25% втрати
працездатності, інвалідом не визнала.

У зв'язку з незгодою з таким рішенням
ОСОБА_2 був направлений на обстеження і
консультацію до Українського
державного НДІ медико- соціальних
проблем інвалідності. Згідно з
висновком інституту виявлена у хворого
патологія нервової системи, яка не дає
підстав для встановлення групи
інвалідності. Враховуючи рекомендації
інституту, обласна МСЕК №1 прийняла
остаточне рішення про встановлення 25%
втрати працездатності.

15 березня 2013 року було складено Акт
розслідування причин виникнення
хронічного професійного захворювання
на підприємстві - Відокремлений
підрозділ «електровозне депо Харків -
(Жовтень» державного підприємства
«Південна залізниця», затверджений
Головним державним санітарним лікарем
Південної залізниці.

Професійне захворювання -
захворювання, що виникло внаслідок
професійної діяльності застрахованого
та зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою. Перелік
професійних захворювань затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 листопада 2000 р. № 1662. Як виняток,
страховим випадком може бути визнано
захворювання, не внесене до
зазначеного переліку, якщо на момент
прийняття рішення медична наука має
нові відомості, які дають підстави
вважати це захворювання професійним.

Професійне захворювання є страховим
випадком також у разі його
встановлення чи виявлення в період,
коли потерпілий не перебував у
трудових відносинах із підприємством,
під час роботи на якому він захворів.

У разі настання страхового випадку
Фонд виплачує застрахованому чи
особам, які мають на це право, страхові
виплати, передбачені ст. 28 Закону
України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 1105-XIV. Право на
отримання потерпілим одноразової
допомоги та щомісячної страхової
виплати настає з дня встановлення йому
медико-соціальною експертною комісією
(далі - МСЕК) стійкої втрати професійної
працездатності.

Відповідно до статей 30 і 40 Закону
України від 23 вересня 1999 р. № 1105-ХIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» ступінь втрати
працездатності потерпілим
установлюється медико-соціальною
експертною комісією (далі - МСЕК) за
участю Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України і
визначається у відсотках професійної
працездатності, яку мав потерпілий до
ушкодження здоров'я, а страхові виплати
здійснюються протягом строку, на який
встановлено втрату працездатності у
зв'язку із страховим випадком, і цей
строк встановлюється МСЕК.

У зв'язку з цим право на отримання
потерпілим страхових виплат настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності, а
не з дня встановлення професійного
захворювання лікарською комісією
(постанови Верховного Суду України від
21 листопада 2011 р. у справі № 6-59цс11; від 19
грудня 2011 р. у справі № 6-74цс11).

Після встановлення 15 березня 2013 року
позивачу професійного захворювання
на підприємстві та визначення 25%
втрати працездатності 15 травня 2013 року,
16 вересня 2013 року третьою особою -
відділення дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м.Харкові була
призначена та виплачувалася йому
щомісячна страхова виплата з 07 травня
2013 року по 31.05.2014 року, що не
заперечується сторонами(а.с.184-185).

Відповідно до роз'яснень зі внесеними
змінами і доповненями до п.п.11,14
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" (зі змінами, внесеними
постановами від 8 липня 1994 р. № 7, від 30
вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. №
15) Постанова Пленуму Верховного Суду
України 24 жовтня 2003 р. № 9:

«У разі настання страхового випадку
Фонд виплачує застрахованому чи
особам, які мають на це право, страхові
виплати, передбачені ст. 28 Закону №
1105-ХІV. Право на отримання потерпілим
одноразової допомоги та щомісячної
страхової виплати настає з дня
встановлення йому медико-соціальною
експертною комісією (далі - МСЕК)
стійкої втрати професійної
працездатності.

На підставі статей 1, 5 та ч. 3 ст. 28
Закону № 1105-ХІV страхова виплата за
моральну шкоду провадиться
потерпілому незалежно від втрати ним
професійної працездатності. Порядок і
розміри виплат, передбачені ч. 3 ст. 34
цього Закону, застосовуються лише при
вирішенні питання про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної умовами
виробництва, які не спричинили втрати
потерпілим професійної
працездатності.

Вирішуючи спори про відшкодування
шкоди з підстави втрати працездатності
у зв'язку з професійним захворюванням,
суди повинні мати на увазі, що перелік
таких захворювань затверджено
постановою Кабінету Міністрів
України від 8 листопада 2000 р. N 1662 (
1662-2000-п ). Як виняток, страховим
випадком може бути визнано
захворювання, не внесене до
зазначеного переліку, якщо на момент
прийняття рішення медична наука має
нові відомості, які дають підстави
вважати це захворювання
професійним. Професійне захворювання
є страховим випадком також у разі його
встановлення чи виявлення в період,
коли потерпілий не перебував у
трудових відносинах із підприємством,
під час роботи на якому він
захворів. ( Пункт 14 в редакції
Постанови Верховного Суду України N 9 (
0009700-03 ) від 24.10.2003 )

Оцінюючи встановлені у справі
обставини у суду першої інстанції
підстав для визнання за позивачем
права на відшкодування втраченого
заробітку починаючи з 2004 року не було.

Згідно наявних у матеріалах справи
доказів та на періодичному медогляді в
2004 році ОСОБА_2 за загальним
захворюванням був визнаний не
придатний в своїй професії не міг
продовжувати виконання трудових
обов'язків за посадою помічника
машиніста і тому за його заявою він
був переведений з на посаду слюсаря на
підставі наказу №79 від 27 грудня 2004
року

Вважати, що підставою для видання
наказу №79 від 27 грудня 2004 року про
переведення позивача з посади
помічника машиніста на посаду слюсаря
було професійне захворювання
наявність якого було прихована
роботодавцем - відповідачем у справі
не має.

Відповідно відсутні підстави
визначені законом для задоволення
вимог позивача про стягнення
матеріальної шкоди з відповідача, яка
складається із різниці заробітку
позивача за посадами помічника
машиніста та слюсаря.

Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я ,
пов'язаними з виконанням трудових
обов'язків , відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником, або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
тоді, коли порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно роз'яснень, що містяться в
пунктах 1, 1-2, 1-4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (з послідуючими
змінами), відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
його здоров'я від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, провадиться згідно із
законодавством про страхування від
нещасного випадку. Це законодавство
складається з Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, Закону
України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV), КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів у тій їх
частині, що не суперечить Закону №1105
-XIV. Спори про відшкодування шкоди
повинні вирішуватися за
законодавством, яке було чинним на
момент виникнення у потерпілого права
на відшкодування шкоди. Право на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення потерпілому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.

Висновок суду першої інстанції, про
відшкодування позивачу з боку
відповідача моральної шкоди,
відповідає рішенню Конституційного
Суду України від 08.10.2008 року №20-рп/2008,
відповідно до якого статтею 237-1 КЗпП
України, громадянам, що потерпілі від
нещасного випадку або професійного
захворювання надано право на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок власника або уповноваженого
ним органу та пункту 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (зі змінами, внесеними
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 25.05.2001 року) який роз'яснив,
що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових правовідносин, зокрема
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган,
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Крім того, відповідно до рішення
Конституційного Суду України № 1-рп/2004
від 27 січня 2004 року за наявності у
потерпілого стійкої втрати
професійної працездатності висновок
МСЕК про факт спричинення моральної
шкоди не потребується.

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про часткове
задоволення позовних вимог у частині
стягнення моральної шкоди..

Доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
згідно з яким кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а суд розглядає справу
в межах заявлених вимог і вирішує
справу на підставі наданих доказів.

За таких обставин судова колегія
відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції змінити і в частині
відшкодування матеріальної шкоди з
відповідача у розмірі 39 346(тридцять
дев'ять тисяч триста сорок шість) грн. 85
коп. відмовити.

Керуючись ст. ст. 303 304,
п.3ч.1ст.307,ст.ст.309,313,314,316,317,319,324 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Південна залізниця» -
задовольнити частково..

Рішення Жовтневого районного суду
м.Харкова від 08 квітня 2014 року - змінити.

В частині задоволення позову ОСОБА_2 до
Державного підприємства «Південна
залізниця», начальника ВП
«Електровозне депо Харків-Жовтень» ДП
«Південна залізниця» Бартновського
Олександра Марковича, третя особа
відділення дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м.Харкові про
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 39 346(тридцять дев'ять тисяч
триста сорок шість) грн. 85 коп.-
відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: