Справа № 447/2149/13
Головуючий у 1 інстанції: Березюк
Провадження № 22-ц/783/2049/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого судді
- Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі:
Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Миколаївського районного
суду Львівської області від 14 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третьої особи органу опіки та
піклування Новороздільської міської
ради Львівської області про
позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про
позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав
відносно його сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 В обгрунтування вимог
зазначає, що до 24.09.2009 року перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
від подружнього життя з яким народився
син ОСОБА_4. Після розірвання шлюбу
дитина проживає з позивачкою та
перебуває на її повному утриманні.
Відповідач не цікавиться сином, не
бере участі у його вихованні та у
матеріальному забезпеченні, жодного
разу не провідував сина, уникає
будь-якого контакту з ним, що свідчить
про те, що він самоусунувся від
виконання батьківських обов'язків.
Вивчивши факт відношення ОСОБА_3 до
сина комісія з питань захисту прав
дитини при виконкомі Новороздільської
міської ради Львівської області
прийшла до висновку про доцільність
позбавлення його батьківських прав.
У зв'язку з тим, що відповідач
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини, просить
позбавити ОСОБА_3 батьківських прав
відносно сина ОСОБА_4.

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 14 січня 2014
року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
позбавлення батьківських прав
відмовлено за недоведеністю.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 подавши
апеляційну скаргу, у якій вказує, що
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а висновок суду не відповідає
обставинам справи. В обгрунтування
скарги зазначає, що при розгляді справи
було доведено, що батько ОСОБА_3
ухиляється від виховання сина ОСОБА_4,
про що свідчать довідка, видана
Новороздільским дошкільним навчальним
закладом «Сонечко» від 26.03.2013р. про те,
що вихованням дитини займається мати;
довідка ЛКК міської лікарні м. Новий
Розділ Львівської області від 01.04.2013р.
згідно якої ОСОБА_4 дитячу консультацію
міської лікарні відвідує виключно з
мамою. Також свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7
підтвердили, що батько не бере участі у
вихованні сина. Окрім того, звертає
увагу суду, що комісія з питань захисту
прав дитини при виконавчому комітеті
Новороздільської міської ради
Львівської області прийшла до
висновку, що ОСОБА_3 доцільно позбавити
батьківських прав відносно його сина, з
чим погодився виконавчий комітет
Новороздільської міської ради,
прийнявши рішення №206.

Просить скасувати рішення
Миколаївського районного суду
Львівської області від 14 січня 2014 року
та ухвалити нове рішення про
позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

ОСОБА_3 та представник органу опіки та
піклування Новороздільської міської
ради Львівської області в судове
засідання не з'явилися, хоча про
розгляд справи були повідомлені, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення (а.с. 108), про
причини неявки суд не повідомлено та з
клопотанням про відкладення розгляду
справи не звертались, тому розгляд
справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК
України здійснюється колегією суддів
за відсутності осіб, які беруть участь
у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

За вимогами ст.ст. 213, 214, ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_3
та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі до 24.09.2009 року. 31.03.2008 року у сторін
народився син ОСОБА_4 (а.с. 7).

Згідно копії свідоцтва про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_1, шлюб між ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 розірвано. (а.с.8).

ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю у
АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою
КП «Розділжитлосервіс» від 09.07.2013 р. та
акту обстеження житлово-побутових
умов від 20.06.2013 р. (а.с. 9,22).

Матеріалами справи встановлено, що
згідно рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
25 червня 2009 року стягнуто з ОСОБА_3 в
користь ОСОБА_2 аліменти на утримання
сина ОСОБА_4 до досягнення ним
повноліття в твердій грошовій сумі по
400 грн. із всіх видів його доходу, але не
менше ніж 30 відсотків від
затвердженого прожиткового мінімуму
для певного віку (а.с. 11), а відповідно до
виконавчого листа виданого
Миколаївський районним судом
Львівської області 21 серпня 2012 року на
підставі рішення суду від 09 серпня 2012
року стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2
додаткові витрати на утримання ОСОБА_4
в розмірі 774 грн. 00 коп. (а.с. 18).

Судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Новороздільської
міської ради Львівської області № 206
від 01 липня 2013 року «Про доцільність
позбавлення батьківських прав ОСОБА_3»
вирішено за доцільне позбавити
батьківських прав ОСОБА_3 відносно його
малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с. 50).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позбавленні
ОСОБА_3 батьківських прав районний суд
виходив з того, що позбавлення
відповідача батьківських прав є
крайнім заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
також з того, що це не буде відповідати
захисту інтересів дитини та
стимулюванню батька щодо належного
виконання ним своїх обов'язків.

Відповідно до ст.141 СК України, мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою, при
цьому, розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України, яка закріплює
обов'язки батьків щодо виховання та
розвитку дитини, передбачено, що батьки
зобов'язані виховувати дитину в дусі
поваги до прав та свобод інших людей, а
також зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Відповідно до положень ст. 157 СК
України, той з батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею.

Згідно ст. 164 СК України мати, батько
можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 3 від
30 березня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно утримують та ін.), що надані
батькам до досягнення дитино
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей. Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України. Ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Відповідно до вищезазначеної
постанови ПВС України, у разі
відмови в задоволенні позову про
поновлення батьківських прав повторно
звернутись до суду з таким позовом
можна через один рік із часу набрання
відповідним рішенням суду законної
сили.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується із висновком районного
суду про те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом і
не буде відповідати його меті - захисту
інтересів дитини, та стимулюванню
батьків щодо належного виконання ними
своїх обов'язків.

Доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, зміст оскаржуваного судового
рішення, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування районним
судом норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішень.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991 року №
789-ХІІ, держави-учасниці поважають
право дитини, яка розлучається з одним
чи обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками, за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини.

Як вбачається з оскаржуваного
рішення, судом першої інстанції було
дано належну та вичерпну оцінку
доводам позовної заяви щодо того, що
відповідач не виконує без поважних
причин своїх обов'язків по вихованню
сина та навмисно ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків, а відтак доводи апеляційної
скарги стосовно того, що судом першої
інстанції не було дано належної оцінки
цим доводам, не відповідають фактичним
обставинам справи, а тому не можуть
прийматися до уваги.

Позивачем не доведено того,
що відповідач умисно ухиляється від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини та не спростовано
тверджень останнього про те, що він
намагається періодично зустрічатись з
дитиною та брати участь у його
вихованні, що підтверджується
висновком служби у справах дітей
Новороздільської міської ради від
27.11.2013 року про доцільність
встановлення побачень ОСОБА_3 з його
малолітнім сином ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с. 87).

Інших підстав для позбавлення
відповідача батьківських прав, які
передбачені ч. 1 ст. 164 СК України,
позивачкою в обгрунтування заявлених
нею позовних вимог не наведено та
належними і допустимими доказами не
обгрунтовано.

Висновки органу опіки та
піклування щодо доцільності
позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав
носять лише рекомендаційний характер,
а тому, з урахуванням сукупності всіх
обставин, самі по собі не можуть буди
підставою для позбавлення відповідача
цих прав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону
і зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду
Львівської області від 14 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Струс Л.Б.

Судді Шандра М.М.

Шумська Н.Л.