Провадження № 2/755/3255/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді
Галагана В.І.,

при секретарі
Дмитрієвій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: Дніпровський районний відділ
Державної міграційної служби України,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до
ОСОБА_2 про визнання відповідачки
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, а саме квартирою
АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що
04.09.2000 року позивач, як працівник
Дніпровського РУ ГУМВС України в м.
Києві, на підставі ордеру № 184 на право
зайняття службового приміщення
отримав службове приміщення, яке
складається з двох кімнат у квартирі
АДРЕСА_1. Житло було надано позивачу та
його сім'ї, яка складається з чотирьох
осіб, а саме: позивача, дружини
відповідачки по справі - ОСОБА_2, синів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22.01.2004 року шлюб між
позивачем та відповідачкою було
розірвано, та позивачка разом із синами
почала проживати окремо, припинили
підтримувати відносини з позивачем.
04.10.2005 року позивач одружився з ОСОБА_2,
та вони почали проживати у спірній
квартирі, від шлюбу мають спільного
малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
проживає разом із ними. З 2010 року до
спірної квартири вселився старший син
з дружиною та малолітньою донькою, які
займають окрему кімнату. Після
розлучення відповідачка не проживає в
спірній квартирі, самостійно прийняла
рішення щодо окремого проживання,
будь-якої домовленості про збереження
за відповідачкою житлової площі за
період її не проживання не досягнуто.
Відповідачка відмовляється у
добровільному порядку добровільно
припинити реєстрацію за адресою
спірної квартири та не дає згоду на
реєстрацію у квартирі дружини позивача
ОСОБА_2 Таким чином, ураховуючи
відсутність між сторонами
домовленостей щодо права користування
спірною нерухомістю, позивач звернувся
з даним позовом в судовому порядку.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, з підстав, що містить зміст
поданої позовної заяви.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, з підстав, що містить
зміст поданої позовної заяви, та
пояснень, наданих позивачем під час
судового розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні проти позову заперечувала в
повному обсязі, з підстав, що містять
письмові заперечення, долучені до
матеріалів справи, додатково пояснила,
що у 2000 році позивач із сім'єю у складі
чотирьох осіб отримав службову
квартиру АДРЕСА_1. Ще під час шлюбу у
серпні 2003 року позивач вигнав
відповідачку із спірної квартири,
поміняв на вхідних дверях замки,
погрожуючи розправою, не впускав
відповідачку до квартири. На протязі
2003-2008 років відповідачка декілька
разів зверталась до суду позовами про
вселення, усунення перешкод у
проживанні, а позивач звертався з
позовами в суд, в яких просив позбавити
відповідачку та дітей житла. Позивач
відмовляється щодо вирішення
житлового спору у добровільному
порядку, однак продовжує створювати
конфлікти задля виселення
відповідачки із спірного житлового
приміщення. (а.с. 47-48)

Представник відповідачки ОСОБА_7 в
судовому засіданні проти позову
заперечувала в повному обсязі, з
підстав, що містять письмові
заперечення, долучені до матеріалів
справи, та пояснень, наданих
відповідачкою під час судового
розгляду справи. (а.с. 47-48)

Представник третьої особи
Дніпровський районний відділ
Державної міграційної служби України в
судове засідання не з'явився, про день,
час та місце судового розгляду справи
повідомлений належним чином, про
поважні причини неявки суд не
повідомив.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_6,
відповідачки ОСОБА_2, представника
відповідачки ОСОБА_7, дослідивши
матеріали справи, оцінивши зібрані
докази в їх сукупності, суд приходить
до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України, суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, інших
відносин, крім випадків, коли розгляд
таких справ проводиться за правилами
іншого судочинства.

3гідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР,
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуватись нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення.

Відповідно ст. 65 Житлового кодексу
УРСР, наймач вправі у встановленому
порядку за письмовою згодою всіх
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, вселити в займане приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб.

Службові жилі приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв'язку з
характером їх трудових відносин
повинні проживати за місцем роботи або
поблизу від нього. Через це зазначені
приміщення повинні знаходитися у
безпосередній близькості від дільниці,
яка ними обслуговується (їх робочого
місця).

З матеріалів справи убачається, що
04.09.2000 року ОСОБА_1, сім'я якого
складається з чотирьох осіб: ОСОБА_1,
ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, отримав ордер №
184, на право зайняття службового
житлового приміщення, двокімнатної
квартири АДРЕСА_1. (а.с. 16).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти,
встановлені рішенням чи вироком суду,
що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними і об'єктивними межами, за
якими сторони та інші особи, які брали
участь у розгляді справи, а також їх
правонаступники не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судовим рішенням у такій
справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими
для суду, який розглядає справу навіть
у тому випадку, коли він вважає, що вони
встановлені невірно. Таким чином,
законодавець намагається забезпечити
єдність судової практики та запобігти
появі протилежних за змістом судових
рішень.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
преюдиційність поширюється не тільки
на осіб, що брали участь у справі, а й на
особу, щодо якої відповідними
рішеннями встановлено певні обставини,
незалежно від того, чи брала вона
участь у справі.

Так, рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 31.10.2003 року вселено
ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 49)

22.01.2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
розірвано, що підтверджено свідоцтвом
про розірвання шлюбу, виданим Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві від 11.03.2004 року,
Актовий запис № 80. (а.с. 17)

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24.03.2005 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2
задоволено та вселено ОСОБА_2 у
квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 50-53)

04.10.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
зареєстровано шлюб, що підтверджено
свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві від 15.11.2005 року,
Актовий запис № 1950. (а.с. 18)

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 26.10.2005 року, яке залишено
без змін ухвалю Апеляційного суду м.
Києва від 18.01.2006 року та ухвалою
Верховного Суду України від 03.10.2006 року,
виселено ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1, та
зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2
перешкод у користуванні прохідною
кімнатою площею 14,9 кв.м. та балконом у
квартирі АДРЕСА_1, зняти встановлені
двері між меблевими шафами та
перемістити меблеву стінку, яка
перегороджує кімнату площею 14,9 кв.м.
під стінки даної кімнати. (а.с. 54-57, 58, 60)

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 22.05.2007 року стягнуто з
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2
моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

Згідно рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 22.05.2007 року
встановлено, що за даними листа
державної виконавчої служби у
Дніпровському районі м. Києва від 25.04.2006
року № 423/8 відповідач ОСОБА_1 дійсно не
виконував рішення Дніпровського
районного суду м. Києва щодо нечинення
ним перешкод в користуванні квартирою
позивачкою, у зв'язку з чим двічі був
оштрафований державним виконавцем -
14.03.2006 року та 22.03.2006 року. Крім того,
10.04.2006 року Відділом державної
виконавчої служи Дніпровського району
м. Києва направлено подання до
прокуратури району щодо притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності за невиконання
рішення суду. (а.с. 61-64)

Згідно даних довідки Форми № 3 від
26.03.2014 року № 402, виданої Житловою
ремонтно-експлуатаційною організацією
№ 412, в службовій квартирі АДРЕСА_1
зареєстровано: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_6. (а.с. 19)

11.04.2014 року начальником Житлової
ремонтно-експлуатаційної організації
№ 412 Сенчишиним В.І. затверджено Акт
комісії ЖРЕО, відповідно до якого,
ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_1 з 2009 року.
Однак, даний Акт не містить підписів
членів комісії, якими складено Акт. (а.с.
13)

Конституція України у ст. 47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла в
державному та комунальну житлову фонді
за тимчасово відсутніми громадянами
протягом шести місяців (ст. 71 Житлового
кодексу УРСР), членів сім'ї власника
жилого приміщення протягом року (ст. 405
Цивільного кодексу України). Не
проживання у жилому приміщенні понад
встановлений строк без поважних
причин, дають підстави для визнання цих
осіб в судовому порядку такими, що
втратили права користування ним (ст. 72
Житлового кодексу УРСР, ст. 405
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу
УРСР при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається житлове приміщення на
протязі шести місяців, а відповідно до
ст.72 Житлового кодексу УРСР визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки проводиться в
судовому порядку.

Як убачається з матеріалів справи,
предмет спору складають вимоги
позивача щодо втрати відповідачкою
права на користування службовим
житловим приміщенням, а саме: квартирою
АДРЕСА_1, вказуючи на те, що
відповідачка не проживає у спірному
житловому приміщенні з 2009 року, не несе
витрати за житлово-комунальні послуги
та відмовляється у добровільному
порядку вирішити питання щодо зняття
себе з реєстраційного обліку за
зазначеною адресою, таким чином,
порушуючи права позивача, як наймача
спірної квартири.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального
кодексу України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. (ч.1 ст.64 Цивільного
процесуального кодексу України.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи
докази, приймаючи до уваги пояснення
сторони позивача, заперечення сторони
відповідачки, керуючись нормами
діючого законодавства України, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав у задоволенні вимог позивача
про визнання відповідачки ОСОБА_2
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням, а
саме: службовою квартирою АДРЕСА_1, -
оскільки позивачем не надано жодного
доказу на підтвердження факту
добровільного виселення відповідачки
із спірного житлового приміщення та
відсутності відповідачки без поважних
причин у спірній квартирі з 2009 року,
ураховуючи пояснення позивача, що
містять суперечливі твердження щодо
часу непроживання відповідачки в
спірній квартирі, та суд критично
оцінює наданий позивачем Акт комісії
ЖРЕО, затверджений начальником ЖРЕО №
412 від 11.04.2014 року, про непроживання
відповідачки у спірній квартирі з 2009
року, оскільки вказаний Акт не містить
підписів осіб, якими складено Акт, та
даними особами не зазначено джерело їх
обізнаності щодо факту відсутності
відповідачки в спірній квартирі саме з
2009 року, що позбавляє суд можливості
надати правову оцінку вказаному Акту,
як належному та допустимому доказу
щодо вирішення спірних правовідносин в
розрізі даного спору.

Крім того, при ухваленні даного рішення
судом ураховано встановлений
вищедослідженими рішеннями суду факт
чинення позивачем ОСОБА_1 перешкод у
користуванні відповідачкою ОСОБА_2
спірним житловим приміщенням, яку
двічі за рішеннями суду було вселено в
спірну квартиру, зобов'язано позивача
ОСОБА_1 не чинити перешкод відповідачці
ОСОБА_2 у користуванні квартирою, а
також встановлено факт невиконання
позивачем вимог рішень суду, що набрали
законної сили, якими зобов'язано
позивача ОСОБА_1 не чинити перешкод
відповідачці в користуванні спірною
нерухомістю, що свідчить про
зловживання позивачем своїм правом на
користування спірним службовим
приміщенням, про умисне перешкоджання
позивачем реалізації відповідачкою
свого права на спірне нерухоме майно,
та матеріали справи не містять доказів
протилежного.

Відповідно до частини третьої ст. 212
Цивільного процесуального кодексу
України, суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Дніпровський районний
відділ Державної міграційної служби
України, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням є необґрунтованим та
таким, що не підлягає до задоволення в
повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст.ст. 64, 65, 71, 71
Житлового кодексу УРСР, ст.ст.10, 11, 57, 58,
60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Дніпровський районний відділ
Державної міграційної служби України,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я: