Головуючий у І інстанції Адамова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Песоцької Л.І.,

суддів Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.,

при секретарі: Кузнецові А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
діючої в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_4 про визнання права власності на
грошові кошти, вкладені в ремонт,
будівництво та реконструкцію об'єктів
нерухомості, третя особа - орган опіки
та піклування Орджонікідзевської
районної адміністрації Маріупольської
міської ради, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 06 листопада 2013 року,

в с т а
н о в и л а :

В жовтні 2012 року позивачка звернулась
до суду з даним позовом про визнання
права власності на вкладені грошові
кошти в ремонт, реконструкцію та
будівництво об'єктів нерухомості:
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
нежитлового приміщення АДРЕСА_2,
нежитлового приміщення літ. А/п прим.1
по АДРЕСА_3, нежитлового приміщення
(гаражу) по АДРЕСА_4, що розташовані в
м.Маріуполі, та стягнення вказаних
грошових коштів з відповідачів
пропорційно їх часткам в спадковому
майні. Вказувала, що 02 жовтня 1987 року
вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, від
якого мають доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Шлюб розірвано 14 січня 2009 року, однак
сумісне проживання та ведення
сумісного господарства вони припинили
ще у листопаді 1999 року. З грудня 1999 року
вона стала проживати однією сім'єю з
іншим чоловіком, а через рік у грудні 2000
року вони розлучилися. З весни 2004 року
вона стала проживати в цивільному
шлюбі з іншим чоловіком, з яким
проживає до теперішнього часу.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Після його
смерті спадкоємцями є його батько
ОСОБА_8, донька ОСОБА_2 та донька
померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після відкриття спадщини
ОСОБА_8 відмовився від відкриття
спадщини на користь ОСОБА_2, а тому
останній належить в порядку
спадкування 2/3 частини, а ОСОБА_4 - 1/3
майна. Позивачка вказувала, що за її
особисті кошти було придбано майно: 22
травня 2001 року - двокімнатна квартира
АДРЕСА_2, 17 липня 2001 року - трьохкімнатна
квартира АДРЕСА_1, 12 квітня 2002 року -
нежитлове приміщення літ. А/п
приміщення 1, що складає 3/100 частини
будинку АДРЕСА_3, та 12 квітня 2003 року -
нежитлове приміщення літ. А-1
приміщення 1 по АДРЕСА_4. Після
придбання вказаних об'єктів
нерухомості, нею за особисті кошти було
проведено їх реконструкцію та ремонт, у
зв'язку з чим значно збільшилася їх
вартість. На перелічене майно
претендують спадкоємці - відповідачі
по справі, що суттєво порушує її
майнові права, як власника.

16 вересня 2013 року після проведення
судової будівельно-технічної
експертизи позивачка надала до суду
заяву про зміну позовних вимог, в якій
уточнила позовні вимоги, а саме:
просила суд визнати за нею право
особистої власності на вкладені нею
грошові кошти в ремонт, реконструкцію
та будівництво нежилого приміщення
АДРЕСА_2 у розмірі 306320 гривень,
трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, у
розмірі 214256 гривень; нежилого
приміщення літ. А/п прим.1 по АДРЕСА_3, у
розмірі 603356 гривень, нежилого
приміщення (гараж) по АДРЕСА_4, у розмірі
72197 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 06 листопада 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючої в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, про визнання
права власності на грошові кошти,
вкладені в ремонт, будівництво та
реконструкцію об'єктів нерухомості,
третя особа - орган опіки та піклування
Орджонікідзевської райадміністрації
Маріупольської міської ради,
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати в
частині відмови у визнанні за нею права
власності на грошові кошти, вкладені в
ремонт, реконструкцію і будівництво
приміщення АДРЕСА_2, ухвалити нове
рішення про задоволення її позовних
вимог в цій частині, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ч.2 статті 305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивачки ОСОБА_1,
повідомленої про час та місце розгляду
справи належним чином через
представника а також рекомендованою
поштою, про що свідчить поштове
повідомлення; у відсутності ОСОБА_2,
ОСОБА_3, повідомлених рекомендованою
поштою; у відсутності представника
третьої особи - Орджонікідзевської
районної адміністрації м.Маріуполя,
який надав суду заяву із проханням
розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю доповідача,
пояснення представника позивачки
ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_10, який просив
апеляційну скаргу задовольнити,
представника відповідачки ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_11, який просив
апеляційну скаргу відхилити,
дослідивши матеріали справи в межах
апеляційної скарги та обговоривши
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як роз'яснено п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України №12 від 24.10.2008
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», у разі, якщо апеляційна
скарга подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновки щодо неоскаржуваної частини
рішення ні в мотивувальній, ні в
резолютивній частині судового рішення.

Зі справи вбачається, що позивачка
оскаржує рішення суду першої інстанції
в частині відмови у визнанні за нею
права власності на грошові кошти,
вкладені в ремонт, реконструкцію і
будівництво приміщення АДРЕСА_2. В
решті рішення суду ніким не
оскаржується. Тому, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст..303 ЦПК
України в межах апеляційного
оскарження, колегія суддів перевіряє
законність рішення суду лише в частині
відмови позивачці у визнанні за нею
права власності на грошові кошти,
витрачені на ремонт і реконструкцію
приміщення АДРЕСА_2, а в решті - не
перевіряє, у зв'язку з відсутністю
апеляційного оскарження.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив з того, що
у разі вкладення в майно, придбане під
час шлюбу, особистих грошових коштів
будь-ким з подружжя, предметом визнання
права особистої приватної власності
може бути це майно або його частина, а
не грошові кошти, вкладені в ремонт чи
будівництво такого майна, як вимагає
позивачка. Крім того, суд першої
інстанції прийняв до уваги обставини,
встановлені рішенням суду за
результатами розгляду спору між тими ж
сторонами про визнання за ОСОБА_1 права
особистої приватної власності на
нерухоме майно, що складається, в тому
числі, з приміщення 9 по пр.Перемоги,38, в
м.Маріуполі, врахувавши, що в позові
було відмовлено, оскільки вказана
нерухомість є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_5

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів погоджується,
оскільки вони відповідають обставинам
справи та вимогам матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що шлюб між ОСОБА_5
та ОСОБА_1 укладено 02 жовтня 1987 року.
Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 розірвано 14 січня 2009 року (Т.1 а.с.
10).

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_5
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 48 років.
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є
його батько ОСОБА_8, донька ОСОБА_2 та
донька померлого і ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після відкриття спадщини
ОСОБА_8 відмовився від відкриття
спадщини на користь ОСОБА_2

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 17 липня 2001 року продавець ОСОБА_13,
що діяв від імені ОСОБА_14 та ОСОБА_15
уклали з покупцем ОСОБА_1 договір
відповідно до якого продавці продали, а
покупець купив квартиру АДРЕСА_1,
продаж здійснено за 8930 гривень.
Покупець ОСОБА_1 відповідно до п.7
договору придбала право власності на
вказану квартиру з часу укладання
цього договору. Договір купівлі
продажу зареєстровано в БТІ міста
Маріуполя 01 серпня 2001 року (Т.1 а.с. 14-16).

Згідно нотаріально посвідченому
договору купівлі-продажу від 22 травня
2001 року продавці ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18 уклали з покупцем ОСОБА_1
договір відповідно до якого продавці
продали, а покупець купив квартиру
АДРЕСА_2, продаж здійснено за 4782 гривні.
Відповідно до рішення Виконавчого
комітету Маріупольської міської ради
від 21 травня 2003 року №221/21 з житлового
фонду виведено квартиру АДРЕСА_2,
приватному підприємцю ОСОБА_1
дозволено реконструкцію квартири у
магазин непродовольчих товарів. Згідно
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно власником нежитлового
приміщення АДРЕСА_2 є відповідачка
ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 17-22)

Як можливо встановити з висновку
судової будівельно-технічної
експертизи судового експерта
Спиридонова В.А. № 10 від 15 липня 2013 року,
загальна вартість виконаних
ремонтно-будівельних робіт в нежилому
приміщенні АДРЕСА_2, з урахуванням
вартості матеріалів, виробів та
конструкцій визначена шляхом
складання кошторисного розрахунку, на
момент проведення експертизи складає
131350 гривень. Час проведення вказаних
ремонтно-будівельних робіт по нежилому
приміщенню АДРЕСА_2, може відповідати
таким, що проведені в 2004 році. (Т.2 а.с.
2-47).

Суд, вирішуючи спір, виходив з того, що
позивачка звертається з вимогами до
спадкоємців померлого її колишнього
чоловіка, та її вимоги стосуються
коштів, витрачених нею до та під час 2004
року, то керувався нормами КпШС України
та Сімейного Кодексу України.

У відповідності до ч.2 ст.28 КпШС України
суд може визнати майно, нажите кожним з
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу , власністю кожного з них. А як
встановлено ч.6,7 ст.57 СК України, суд
може визнати особистою приватною
власністю дружини чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку із фактичним
припиненням шлюбних відносин. Якщо у
придбання майна вкладені крім спільних
коштів і кошти, що належали одному з
подружжя, то частка у цьому майні,
відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивачка не ставила питання про
визнання за нею права власності на
частку у майні відповідно до розміру її
особистого внеску, а просила визнати
право власності на грошові кошти,
вкладені в ремонт та реконструкцію
нерухомості.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 20 грудня 2012 року
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_3, що діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, про визнання
права особистої приватної власності на
майно, серед якого приміщення АДРЕСА_2,
- відмовлено. Встановлено, що вказане
приміщення є спільною сумісною
власністю подружжя, в якому ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 належало по ? частці, у зв'язку із
чим за ОСОБА_4 визнано право власності в
порядку спадкування на 1/6 частку, в
тому числі і даного приміщення.

Згідно зі ст. 61 ч.3 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Врахувавши наведене, суд першої
інстанції у відповідності до закону
послався на обставини, встановлені
рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 20 грудня 2012 року,
яким встановлено, що ОСОБА_1, не
доказала фактичне припинення шлюбних
відносин з ОСОБА_5 в 1999 році, тому
обґрунтовано виходив з того, що спірне
майно є спільною сумісною власністю
подружжя.

Враховуючи обставини справи і наведені
норми закону, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову в позові.

Відтак, колегія суддів вважає, що
рішення суду постановлено з дотримання
норм матеріального і процесуального
права, в ньому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними і відповідають дійсності,
доказам по справі надана належна
оцінка.

Колегія суддів повністю погоджується з
висновками суду, тому не приймає до
уваги посилання позивачки в
апеляційній скарзі на пояснення
свідків, які не можуть вплинути на
рішення суду.

Крім того, згідно вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог та заперечень.

Позивачкою у якості доказу по справі
надані висновки судової
будівельно-технічної експертизи.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

З метою підтвердження факту наявності
будівельних матеріалів та
конструктивних елементів будинку і
споруд, придбаних в процесі ремонту і
реконструкції приміщення АДРЕСА_2,
позивачка надала до суду платіжні
квитанції про покупку певних
будівельних матеріалів, однак факт
використання саме вказаних позивачкою
матеріалів та конструкцій при
проведення експертизи не перевірявся.
Крім того, позивачка ставила питання
про визначення суми, витраченої на
ремонт спірного приміщення на час
проведення експертизи, а не на час
проведення будівельних робіт, які, як
вона пояснювала, вона проводила в 2004
році.

Доводи апеляційної скарги на
обґрунтованість позову у зв'язку із
посиланнями на ст..177 ЦК України, не
мають правового значення, оскільки
позивачка просила визнати право
власності не на грошові кошти, що є
предметом спору подружжя, а на кошти,
які є результатом проведених робіт, і
які матеріалізовані у вигляді ремонту
та будівельних робіт, що не передбачено
законом.

Порушень норм процесуального права при
розгляді судом першої інстанції
колегією суддів не встановлено. Нових
доказів чи обставин, які не були
предметом розгляду у суді першої
інстанції та могли б вплинути на
рішення суду, позивачкою апеляційному
суду не надано.

Таким чином, переглядаючи справу в
межах позовних вимог, заявлених в суді
першої інстанції, та доводів
апеляційного оскарження, відповідно до
положень ч.1 ст.303 ЦК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
зміни.

Керуючись ст.ст. 303,308,314 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л
И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
06 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня
проголошення, може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Судді