У х в а л а

іменем україни

12 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О., Хопти
С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до департаменту комунальної
власності м. Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
приватного підприємства «Міміно»,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: виконавчий
орган Київської міської ради (Київська
міська державна адміністрація),
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу нежитлового
приміщення, визнання недійсним та
скасування свідоцтва про право
власності за касаційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 3 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 звернулись до суду з
указаним позовом, в якому просили
визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 20 червня 2006 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, визнати недійсним
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 26 грудня 2006 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, визнати недійсним
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 6 травня 2008 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, визнати недійсним
свідоцтво про право власності серії
ЯЯЯ № 567524, видане 3 травня 2006 року
Головним управлінням комунальної
власності м. Києва.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
вони є власниками квартир у будинку
АДРЕСА_1. Всі квартири у цьому будинку
приватизовані, тому у приватну
власність власників квартир перейшли
всі допоміжні приміщення будинку.
Кожен з них є співвласником усіх
спірних допоміжних приміщень будинку
(частини підвалу). Укладені без згоди
співвласників будинку договори
купівлі-продажу частини підвалу
порушують норми цивільного
законодавства. 20 червня 2006 року між
Фондом приватизації комунального
майна Голосіївського району м. Києва
та приватним підприємством «Міміно»
було укладено договір купівлі-продажу
нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи
приміщень № 83) (в літ. А), загальною
площею 235 кв.м, які знаходяться АДРЕСА_1
(літ. А) у м. Києві. 26 грудня 2006 року
приватне підприємство «Міміно» та
ОСОБА_4 уклали договір № 2262
купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1
по № 10 (групи приміщень № 83, в літ. А)
загальною площею 235 кв. м. За договором
купівлі-продажу від 6 травня 2008 року
нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи
приміщень № 83) (в літ. А) загальною
площею 235 кв.м багатоквартирного
житлового будинку АДРЕСА_1 (літера А)
перейшли до ОСОБА_5 На їх думку, через
незаконні дії відповідачів створено
загрозу аварійної ситуації в будинку,
також вони не можуть володіти та
користуватися спірними приміщеннями.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 10 червня 2013 року позов
задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень з
№ 1 по № 10 (групи приміщень №
83) (в літ. А) загальною площею 235
кв.м багатоквартирного житлового
будинку АДРЕСА_1 (літера А), посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7.,
укладений 20 червня 2006 року між Фондом
приватизації комунального майна
Голосіївського району м. Києва та
приватним підприємством «Міміно».

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1
по № 10 (групи приміщень № 83) (в літ. А»)
загальною площею 235 кв.м
багатоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1 (літера А), посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
укладений 26 грудня 2006 року між
приватним підприємством «Міміно» та
ОСОБА_4

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1
по № 10 (групи приміщень № 83) (в літ. А)
загальною площею 235 кв.м
багатоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1 (літера А), посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
укладений 6 травня 2008 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності від 3 травня 2006 року,
видане головним управлінням
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) щодо належності
територіальній громаді Голосіївського
району м. Києва на праві комунальної
власності нежилих приміщень з № 1
по № 10 (групи приміщень № 83) загальною
площею 235 кв.м, які розташовані АДРЕСА_1
(літера А).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
3 вересня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять рішення
апеляційного суду скасувати, рішення
суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що позивачі, як
власники квартир НОМЕР_1, НОМЕР_2 та
НОМЕР_3 житлового будинку АДРЕСА_1
набули право спільної власності на
спірне допоміжне приміщення площею 235
кв.м одночасно з набуттям права
власності на свої квартири, спірне
підвальне приміщення є допоміжним та є
спільною частковою власністю
позивачів. Під час укладення
оспорюваних правочинів сторонами не
було дотримано вимог ст. 203 ЦК України
та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», а тому є підстави для визнання
їх недійними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позивачами не доведено те, що
неправильне використання
відповідачами приміщення і
відсутність до нього доступу загрожує
руйнуванням будинку; з позовними
вимогами про усунення перешкод у
здійсненні права власності, або
зобов'язання відповідачів припинити
дії, які загрожують цілісності будинку
у даній справі позивачі до суду не
звертались і такі вимоги не були
предметом розгляду; позивачі не
звертались до суду з позовом про
визнання незаконним свідоцтва про
право власності, виданого Головним
управлінням комунальної власності м.
Києва виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) на підставі
наказу Головного управління
комунальної власності від 3 травня 2006
року, також не надали суду належні та
допустимі докази про їх звернення з
відповідною заявою про скасування
вищезазначеного наказу та анулювання
свідоцтва з врахуванням ухваленого
судом рішення про незаконність
включення спірних приміщень до
об'єктів приватизації; також суду не
були надані докази, що на момент видачі
свідоцтва про право власності, органом,
що його видав були вчинені будь-які
неправомірні дії, а тому у позові слід
відмовити.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 є власниками
квартир у багатоквартирному житловому
будинку АДРЕСА_1, зокрема ОСОБА_2 є
співвласником квартири НОМЕР_2
вказаного будинку, ОСОБА_3 -
співвласником квартири НОМЕР_3, а
ОСОБА_1 - квартири НОМЕР_1, що
підтверджується свідоцтвами про право
власності на житло.

З матеріалів справи убачається, що на
підставі рішення Київської міської
ради «Про формування комунальної
власності територіальних громад
районів м. Києва» від 27 грудня 2001 року №
208/1642 було затверджено перелік об'єктів
комунальної власності територіальної
громади м. Києва та територіальних
громад районів м. Києва.

ПП «Міміно» було надано в орендне
користування нежитлове приміщення
підвалу площею 235 кв.м, яке розташоване
АДРЕСА_1, що підтверджується
розпорядженням Голосіївської районної
у м. Києві ради «Про оренду нежитлових
приміщень комунальної власності
територіальної громади Голосіївського
району м. Києва» від 19 вересня 2005 року №
80/1.

Рішенням 40 сесії IV скликання
Голосіївської районної у м. Києві ради
№ 40/11 від 24 листопада 2005 року «Про
перелік об'єктів комунальної власності
Голосіївського району м. Києва, які
підлягають приватизації» встановлено
перелік об'єктів комунальної власності
територіальної громади Голосіївського
району, що підлягають приватизації та
надано дозвіл та їх приватизацію.

Спірне нежиле приміщення АДРЕСА_1
зазначено у п. 8 додатку до Рішення як
об'єкт, що підлягав приватизації
орендарем ПП «Міміно», там же вказаний
спосіб приватизації - шляхом викупу.

Постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 6 листопада 2012 року,
яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного суду м. Києва
від 5 лютого 2013 року, визнано нечинним
та скасовано пункт 8 додатку до рішення
Голосіївської районної в м. Києві ради
№ 40/11 від 24 листопада 2005 року «Про
перелік об'єктів комунальної власності
Голосіївського району м. Києва, які
підлягають приватизації» в частині
включення до переліку об'єктів
нерухомого майна, що перебувають у
комунальній власності територіальної
громади Голосіївського району м. Києва
та підлягають приватизації - нежилі
приміщення за адресою: АДРЕСА_1, літ «А»,
та виключено зазначений вище об'єкт з
переліку, який є невід'ємною частиною
цього рішення.

Між Фоном приватизації комунального
майна Голосіївського району м. Києва та
ПП «Міміно» 20 червня 2006 року було
укладено договір купівлі-продажу
нежилого приміщення з № 10 (групи
приміщень № 83) (в літ. А), загальною
площею 235 кв.м, які знаходяться АДРЕСА_1
(літ. А) у м. Києві. Відчужувані
приміщення, належали на день укладання
договору Територіальній громаді
Голосіївського району м. Києва на праві
комунальної власності на підставі
свідоцтва про право власності серії
ЯЯЯ № 567624, виданого 3 травня 2006 року
Головним управлінням комунальної
власності м. Києва виконавчого органу
Київської міської ради (КМДА) на
підставі наказу Головного управління
комунальної власності м. Києва від 3
травня 2006 року № 716-В, зареєстрованого
Київським міським бюро інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна 29 травня 2006
року в реєстровій книзі № 138п-120 за
реєстровим № 7961-п. Загальна вартість
відчуженого об'єкту склала 499 858 грн.

Між ПП «Міміно» та ОСОБА_4 26 грудня 2006
року було укладено договір
купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1
по № 10 (групи приміщень № 83) (в літ. А),
загальною площею 235 кв.м, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 6 травня 2008 року
було укладено договір купівлі-продажу
нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи
приміщень № 83) (в літ. А), загальною
площею 235 кв.м, які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8

Відповідно до положень ст. ст. 215, 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», особа, яка не є
стороною договору, може вимагати
визнання його недійсним у тому разі,
якщо вона не домагається повернення їй
переданого на виконання цього договору
майна, а її порушене право може бути
відновлене шляхом повернення сторін
цього договору до первісного стану.

За положеннями ч. 2 ст. 10 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» власники квартир
багатоквартирних будинків та житлових
приміщень у гуртожитку є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати участь
у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку чи гуртожитках.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і
т. ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Зазначене право передбачене також ч. 2
ст. 382 ЦК України щодо якої власникам
квартири у дво- або багатоквартирному
житловому будинку належать на праві
спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
опорні конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Рішеннями Конституційного Суду
України від 2 березня 2004 pоку № 4-рп/2004 у
справі № 1-2/2004 та від 9 листопада 2011 року
№ 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 визначено, що
допоміжні приміщення (підвали, сараї,
кладовки, горища, колясочні та ін.),
відповідно до п. 2 ст. 10 Закону «Про
приватизацію державного житлового
фонду», передаються безоплатно у
спільну власність громадян одночасно з
приватизацією ними квартир, що
засвідчується єдиним документом -
свідоцтвом про право власності на
квартиру.

Для підтвердження набутого в такий
спосіб права не потребується вчинення
будь-яких інших додаткових юридичних
дій.

Тобто право володіння, користування та
розпорядження допоміжними
приміщеннями мають усі співвласники
житлового будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою усіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном має
бути висловлена письмово і нотаріально
посвідчена.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених законом.

Отже, колегія суддів вважає, що
апеляційний суд, переглядаючи справу,
невірно визначив характер спірних
правовідносин сторін та дійшов
передчасного висновку про те, що
позивачами не було надано доказів в
обґрунтування позову щодо
незаконності оспорюваних договорів, а
також порушення вчиненням оспорюваних
правочинів їх прав та законних
інтересів, невірно застосував норми
матеріального права, тобто ухвалив
рішення з порушенням норм ст. ст. 212-214
ЦПК України, а тому рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 3
вересня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко