У х в а л а

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Касьяна О.П.,

Кафідової О.В., Cтупак
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третя особа: Осівецька сільська рада
Брусилівського району Житомирської
області, про визнання недійсним
договору іпотеки, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення
Брусилівського районного суду
Житомирської області від 28 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 27 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 10 липня 2007 року між
ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у
розмірі 55625 доларів США, зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення до 09.07.2017
року.

10 липня 2007 року на забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між ОСОБА_4 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», було укладено договір
іпотеки, відповідно до умов якого
іпотекодавець передав
іпотекодержателю в іпотеку житловий
будинок АДРЕСА_1.

Вказуючи, що договір іпотеки укладений
з порушенням вимог діючого
законодавства, оскільки на час
укладання зазначеного договору він
проживав у вказаному будинку, позивач
просив визнати договір іпотеки від 10
липня 2007 року, укладений між
ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк»,
недійсним.

Рішенням Брусилівського районного
суду Житомирської області від 28
серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 27 листопада
2013 року, позов було задоволено. Визнано
недійсним договір іпотеки № ZRZ0GA00003938,
який був укладений 10 липня 2007 року між
ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк»,
посвідчений нотаріусом Брусилівської
державної нотаріальної контори
Житомирської області ОСОБА_6 за
реєстровим номером 2903. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
ухвалені судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
оскільки договір іпотеки від 10 липня 2007
року було укладено з порушенням вимог
діючого законодавства, то наявні
підстави для визнання цього договору
недійсним.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 10 липня 2007 року
ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у
розмірі 55625 доларів США, зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 11,04 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення до 09.07.2017
року.

10 липня 2007 року на забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором ОСОБА_4 було укладено договір
іпотеки № ZRZ0GA00003938, відповідно до умов
якого іпотекодавець передав
іпотекодержателю в іпотеку житловий
будинок АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 177 Сімейного кодексу
України (далі - СК України), ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», ч. 3 ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства» одним
із правочинів, які не можуть вчиняти
батьки або особи, які їх замінюють, без
дозволу органу опіки та піклування, є
відмова від майнових прав дитини, до
яких відноситься і право користування
жилим приміщенням.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Із матеріалів справи вбачається, що на
момент укладення договору іпотеки,
власником будинку була ОСОБА_4

Також із матеріалів справи вбачається,
що на момент укладення договору
іпотеки, у вказаному будинку були
зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_5 було надано довідку ПАТ КБ
«ПриватБанк», в якій зазначено, що
іпотекодавець свідчить, що членів сім'ї
- дітей, які б мали право проживання
(особистий сервітут, встановлений ст. 405
ЦК України) в спірній квартирі, немає.

У п. 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК
України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства» батьки
не мають права без дозволу органу опіки
та піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстав невиконання вимог
закону про отримання згоди органу
опіки та піклування.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України
встановлено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України
встановлено, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції,
з висновком якого погодився й
апеляційний суд, належним чином не
перевірив та не надав належної оцінки
доводам відповідача про те, що на
момент оформлення іпотечного договору
в будинку, що є предметом іпотеки,
ОСОБА_3 не проживав та не був
зареєстрований.

Таким чином, суди у порушення вимог ст.
ст. 213, 214 ЦПК України вищезазначені
положення закону не врахували,
належним чином не перевірили, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
сторін, якими доказами вони
підтверджуються; не встановили усіх
фактичних обставин справи, що мають
визначальне значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості.
Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Брусилівського районного суду
Житомирської області від 28
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 27
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

О.П. Касьян

О.В. Cтупак