АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3293/14 Справа № 2-235/11
Головуючий у 1 й інстанції -
Дубовенко І. Г. Доповідач - Козлов
С.П. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 31 січня
2014 року по цивільній справі за позовною
заявою ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 31 січня 2014 року відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«ПриватБанк» про визнання договору
недійсним.

В апеляційній скарзі посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, на які
посилався банк та які суд вважав
встановленими, порушення судом норм
матеріального і процесуального права
ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду
та постановити нове рішення про
задоволення її позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення та
скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 227 ЦК України
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як правильно встановлено судом,
05.12.2007 року між ЗАТ КБ ПриватБанк,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та позивачкою було
укладено кредитний договір № DNU0GА08441560
від 05.12.2007 року, за умовами якого банком
було надано позивачці кредитні кошти в
розмірі 99000 доларів США зі сплатою
відсотків в розмірі 11,04% на рік з
кінцевим терміном повернення 05.12.2023
року, при цьому умовами такої кредитної
угоди була передбачена сума погашення
заборгованості в іноземній валюті, про
що при підписанні цієї угоди з додатком
позивачці було відомо і вона
усвідомлювала всі наслідки їх
укладання, а 05.12.2007 року між тими ж
сторонами в забезпечення виконання
зобов'язань був укладений іпотечний
договір № DNU0GА08441560, згідно якого
позивачка передала в іпотеку будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, та в
цей же день був укладений договір
поруки № DNU0GА08441560, за яким поручителем
по зобов'язанням позичальника перед
банком виступає ОСОБА_3.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
закон держави не встановлює якихось
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

За ст. 192 ЦК України іноземна валюта
може використовуватися в Україні у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність" кошти - це гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього
Закону визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, що затверджене Постановою
Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 за
наявності банківської ліцензії та за
умови отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями, серед яких неторговельні
операції з валютними цінностями;
операції з готівковою іноземною
валютою (купівля, продаж, обмін), що
здійснюються в пунктах обміну
іноземної валюти, які працюють на
підставі укладених банками агентських
договорів з юридичними
особами-резидентами; ведення рахунків
клієнтів (резидентів і нерезидентів) в
іноземній валюті та
клієнтів-нерезидентів у грошовій
одиниці України; залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України; залучення та
розміщення іноземної валюти на
міжнародних ринках; інші операції з
валютними цінностями на валютному
ринку України.

Тобто діючим законодавством
уповноваженим банкам на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями надано право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

В підпункті "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ
передбачена наявність індивідуальної
ліцензії на надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі, але на цей час
законодавець не визначив межі термінів
і сум надання або одержання кредитів в
іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5
Положення про порядок видачі НБУ
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання
іноземної валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється,
якщо ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку на
здійснення яких Національний банк
видав банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами статті 5 Декрету КМУ є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.
Тому при наявності у банку відповідної
генеральної ліцензії та письмового
дозволу Національного банку України,
здійснення кредитних операцій у валюті
не суперечить вимогам чинного
законодавства України, що мало місце у
даному випадку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» має ліцензію
НБУ № 22 від 19.03.1992 року та дозвіл № 22-2 на
здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч.
2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» - ПАТ КБ
«ПриватБанк» має право здійснювати
операції з валютними цінностями,
зокрема, залучення та розміщення
іноземної валюти на валютному ринку
України, що в повній мірі відповідає
характеру укладеної з позивачем угоди,
в якій валютою кредитування є саме
іноземна валюта.

Дійшовши правильного висновку про
безпідставність заявлених позовних
вимог про визнання недійсних
зазначених договорів з тих підстав, що
банк не мав індивідуальної ліцензії на
укладення кредитного договору, при
укладенні спірного кредитного
договору має помилка з боку позивачки,
яка полягала в її нерозумінні щодо
можливості зміни курсу іноземної
валюти по відношенню до гривні,
відповідач ввів її в оману у зв'язку з
укладенням спірного кредитного
договору в іноземній валюті, незаконно
підвищував відсоткову ставку, суд
обґрунтовано згідно зі ст. ст. 192, 203, 215,
227, 1054 ЦК України відмовив в їх
задоволенні.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи ОСОБА_2 про невідповідність
висновків суду щодо законності дій
відповідача при наданні йому кредиту у
валюті не ґрунтуються на досліджених в
судовому засіданні матеріалах справи,
нормах закону, регулюючого спірні
правовідносини, та фактично зводяться
до його одностороннього тлумачення
лише на свою користь і до переоцінки
тих доказів, яким суд дав належну
оцінку у їх сукупності за своїм
внутрішнім переконанням відповідно до
вимог ст. 212 ЦПК України, при цьому судом
також дана відповідна оцінка
встановленим конкретним обставинам
справи щодо підвищення відсоткової
ставки в листопаді 2008 року, після чого
позивачка до січня 2009 року сплачувала
нараховані їй відсотки, розмір яких вже
змінився, тобто фактично була згодна із
зміною відсоткової ставки, в тому
числі, щодо інформації банком
позичальника про умови кредитування і
орієнтовну сукупну вартість кредиту, а
посилання скаржниці про ненадання їй
такої інформації спростовуються
умовами спірного кредитного договору,
який вона підписувала власноручно без
будь-яких зауважень. Не можуть бути
прийняті до уваги і доводи скаржниці
щодо введення її в оману відносно
дійсного змісту кредитного договору в
частині валюти зобов'язання, оскільки
зміст відповідних положень договору є
зрозумілим та не міг залишитися поза
її увагою або бути ним неправильно
сприйнятим при його підписанні.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 31 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Судді: