Справа № 761/1779/14-ц
Провадження №2/761/2213/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 червня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Ляпкало Н.В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
інфляційних витрат, трьох відсотків
річних та моральної шкоди за невиплату
заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року позивач ОСОБА_1 через
свого представника звернувся до
Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення інфляційних витрат, трьох
відсотків річних та моральної шкоди за
невиплату заробітної плати. Свої
позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що 16 жовтня 2008 року Апеляційним
судом м. Києва винесено рішення про
стягнення з відповідача на його
користь заробітну плату за вимушений
прогул в сумі 43 849,67 грн., яке на
сьогоднішній день не виконано. 10.12.2012
року Шевченківським районним судом м.
Києва постановлено рішення про
стягнення з відповідача на його
користь інфляційні втрати у зв'язку з
невиплатою заробітної плати та три
проценти річних за невиконання
грошового зобов'язання. Разом з тим,
незважаючи наявні рішення судів,
відповідач ігнорує їх виконання.
Вказав, що сума інфляційних втрат у
зв'язку з невиплатою заробітної плати
за період з грудня 2012 р. по січень 2014
року становить 219,24 грн., а три проценти
річних від суми загального боргу з 10
грудня 2012 року по 14 січня 2014 року
становить 1445,14 грн., яку просив стягнути
з відповідача.

В процесі розгляду справи позивач
збільшив позовні вимоги та просив суд
стягнути з відповідача на його користь
суму інфляційних втрат у зв'язку з
невиплатою заробітної плати за період
з грудня 2012 р. по травень 2014 року - 3025,62
грн., три проценти річних від суми
загального боргу за період з 10 грудня
2012 року по травень 2014 року - 1445,14 грн.,
моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. та
витрати на правову допомогу в розмірі
15000,00 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні збільшені позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити з
підстав наведених у позові.

Представник відповідача Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України в судовому засіданні проти
вимог позивача заперечив, зазначив, що
такі вимоги необґрунтовані та просив
відмовити у їх задоволенні.

Треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлені судом
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили, заперечення на позовну
заяву не надавали, а тому суд вважає за
можливе провести розгляд справи в їх
відсутності на підставі наявних у
справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши надані докази, встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини справи, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що рішенням Апеляційного
суду м. Києва від 16.10.2008 року було
змінено рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 02.07.2008р. в
справі за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства палива та енергетики
України, Державного підприємства
«Лубенське районне управління
магістральних нафтопродуктів», треті
особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
наказу про звільнення незаконним,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,
про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
16.10.2008 року було постановлено поновити
позивача ОСОБА_1 на роботі за рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 02.07.2008р. з 25.08.2004 року та
стягнуто з Міністерства палива та
енергетики України на користь позивача
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в розмірі 43849,67 грн. В решті
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

Судом встановлено, що дане
рішення в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
розмірі 43849,67 грн. не виконано.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 10.12.2012 року
було стягнуто з відповідача на користь
позивача ОСОБА_1 інфляційні втрати в
розмірі 7815,95 грн. та три відсотки річних
в розмірі 3946,47 грн. у зв'язку з не
виплатою середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. В іншій частині
позовних вимог було відмовлено. Дане
рішення ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 11 квітня 2013 року було
залишено без змін.(а.с.9-12)

Судом встановлено, що дане рішення
відповідачем також не виконано і як
зазначив представник відповідача в
судовому засіданні, у зв'язку з тим, що
установа є бюджетною організацією, а
тому бюджетні кошти використовуються
лише на цілі, визначені бюджетними
призначеннями.

Згідно положень ч.5 ст. 11 ЦК України, у
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Невиконання рішення суду про стягнення
суми боргу по заробітній платі є
грошовим зобов'язанням у розумінні
вимог ст.509 ЦК України.

Разом із тим, вимоги ч.1 ст.625 ЦК України
передбачають, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Вимоги позивача ОСОБА_1 щодо стягнення
із відповідача за прострочення
грошового зобов'язання через
невиконання вищевказаного рішення
суду згідно розрахунків позивача за
період з 10.12.2012р по 30.05.2014р.складають:
сума інфляційних втрат - 3025,62 грн.; сума
три проценти річних - 1931,78 грн. і в цій
частині позовні вимоги підлягають до
задоволення.

Оскільки Міністерство палива та
енергетики та Міністерство вугільної
промисловості України, як юридичні
особи, припинені і на їх основі
створено Міністерство енергетика та
вугільної промисловості України, яке
стало їх правонаступником, тому
вказані кошти в розмірі 3025,62 грн.
інфляційних витрат та три відсотки
річних в розмірі 1931,78 грн. підлягають
стягненню саме з відповідача -
Міністерства енергетика та вугільної
промисловості України на користь
позивача.

Вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача моральної шкоди в розмірі
10000 грн. задоволенню не підлягають, так
як позивачем не доведено належними та
допустимими доказами заподіяння її
відповідачем, враховуючи те, що
відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діяти
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Як вбачається з ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України.

Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що
в судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження обставини щодо підстав
стягнення моральної шкоди, оскільки не
доведено факту заподіяння зі сторони
відповідача позивачу моральних
страждань, втрат немайнового характеру
позивачу.

Відповідно до п. 2 ч. з ст. 79 ЦПК України
до витрат, пов'язаних з розглядом
справи, належать витрати на правову
допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

На підставі ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88
ЦПК України судові витрати на правову
допомогу - це фактично понесені
стороною і документально підтверджені
витрати, пов'язані з наданням цій
стороні правової допомоги адвокатом
або іншим спеціалістом в галузі права
при вирішенні цивільної справи.

Проте стороною позивача, до суду не
надано розрахунку вартості виконаних
робіт, обчисленого відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№100 від 08.02.1995 року. З огляду на
викладене, підстав для стягнення
витрат на правову допомогу не
вбачається.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд приходить
до висновку, що вимоги позивача
підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 54, 60, 86, 88, 169, 224 ЦПК
України, 23, 509, 526, 625, 1167 ЦК України,
Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення інфляційних витрат, трьох
відсотків річних та моральної шкоди за
невиплату заробітної плати -
задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України
() на користь ОСОБА_1 (і/н
НОМЕР_1) інфляційні втрати за
невиплачену заробітну плату в розмірі
3025,62 грн. та три відсотки річних в
розмірі 1931,78 грн., а всього 5057 грн.40 коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: