"24" березня 2014 р.
Олександрійський міськрайонний суд
Кіровоградської області
в складі: головуючого - судді
при секретарі - Соловйовій Л.Є.,
за участю представників: позивача -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Олександрії
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа -Олександрійська
міська державна нотаріальна контора №1
про визнання заповіту недійсним
з моменту його вчинення (складання), -
в грудні 2013 року позивач звернулася
до суду з позовною заявою, де просить
визнати недійсним з моменту вчинення
(складання) заповіт, посвідчений
Новопразькою селищною радою
Олександрійського району 18 квітня 2002
року, зареєстрований в реєстрі
нотаріальних дій під №112, яким ОСОБА_6
заповів ОСОБА_4 земельну ділянку площею
4,55га, розташовану на території
Новопразької селищної ради, що
належала заповідачеві на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії КР № 076635 та
стягнути з відповідача 344,00 грн.
сплаченого нею судового збору.
Свої вимоги мотивує тим, що 02.08.2010
року її батьком ОСОБА_6 було складено
заповіт, яким він заповів їй, належну
йому згідно державного акта на право
власності на земельну ділянку площею
6,28 га, яка розташована на території
Новопразької селищної ради.
За життя батькові на підставі
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії КР № 076635
належала ще одна земельна ділянка,
площею 4,55 га, яка заповітом не була
охоплена та позивач вважала, що після
смерті батька зможе оформити право
власності в порядку спадкування на
обидві земельні ділянки.
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, після його
смерті відкрилась спадщина, до складу
якої входять дві вищевказані земельні
В листопаді 2013 року, вона звернулась
до Олександрійської міської державної
нотаріальної контори №1 із заявою про
прийняття спадщини, де довідалась, що
окрім неї, заяву про прийняття спадщини
після смерті її батька подав ОСОБА_4
Пізніше в селищній раді вона
довідалась, що дійсно 18.04.2002 року
секретарем Новопразької селищної ради
було посвідчено заповіт на ім'я ОСОБА_4,
який зареєстрований в реєстрі
нотаріальних дій під №112.
Вважає, що зазначений заповіт був
складений батьком за відсутності
вільного волевиявлення на його
вчинення та не був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, а також за межами
його цивільної дієздатності.
Зазначає, що батько систематично
зловживав спиртними напоями, часто
доводячи себе до стану, в якому не міг
контролювати свої дії, практично не
виходив зі стану глибокого
алкогольного сп'яніння. У такому стані
він розібрав свій будинок, після чого
мешкав в літній кухні, а нерідко і на
вулиці. Вона іноді допомагала йому
продуктами харчування. Протягом
останнього часу її батько ніде не
працював та не мав грошей на придбання
спиртних напоїв, у зв'язку з чим він
нерідко брав спиртні напої в борг у
ОСОБА_4. Пізніше їй повідомили
односельці, що через цю згубну звичку,
батько мав досить великий борг перед
відповідачем за придбані таким чином
Посилаючись на ч.1 ст.215, ч.2, 3 ст.203, ч. 1
ст.225. ч., ч.1, 2 ст.234 ЦК України просить її
вимоги задовольнити.
Позивач та представник позивача
позовні вимоги підтримують в повному
обсязі з підстав зазначених в позові.
Позивач пояснила, що батьки розійшлись
та з 10 років вона виховувалась
вітчимом. Батько проживав в будинку
своєї сестри в с.Нова Прага, яка померла
десь в 1974 - 1975 роках. Батько за станом
здоров'я на обліку ніде не перебував, їй
відомо, що раніше він був донором,
інвалідності не мав. Працював у
фермера Валькевича трактористом, потім
різноробочим аж до пенсії, але в якому
році батько пішов на пенсію не пам'ятає.
Коли він почав отримувати пенсію,
більше не працював. Їй не відомо, щоб
батько притягувався до
адміністративної відповідальності чи
те, щоб в селищну раду на нього
надходили скарги. Все життя батько
зловживав спиртними напоями. Коли
02.08.2010 року він в селищній раді в її
присутності робив заповіт на її ім'я, на
належну йому земельну ділянку, то їй
там не повідомили про те, що є ще один
заповіт на ОСОБА_4 Раніше вона
пропонувала батькові, щоб продав свій
будинок та купив будинок біля неї, але
він відмовився. Коли батько потрапив
в пансіонат, то передзвонив їй, після
цього вона неодноразово приїжджала до
нього, в 2009 році нею були витрачені
кошти на те, щоб батькові покращити зір,
а тому зробили операцію.
Представник позивача вважає, що
заповідач був вимушений скласти
заповіт, бо мав борги, це фіктивний
правочин, бо правочин не був
спрямований на настання правових
наслідків, так як мався на увазі
договір застави. Крім того, на момент
вчинення заповіту не міг усвідомлювати
значення своїх дій, так як перебував в
стані алкогольного сп'яніння.
Відповідач позовні вимоги не
визнає, посилається на те, що його
покійний батько та ОСОБА_6 дружили.
Після смерті батька, він підтримував
стосунки з ОСОБА_6, який деколи давав
йому різні поради щодо ремонту машини.
Вони спілкувались, допомагали одне
одному, ОСОБА_6 казав йому, що він йому
як син та мав намір подарувати земельну
ділянку (пай). Він відмовився, потім
ОСОБА_6 запитав його про заповіт, а десь
перед Новим 2003 роком він віддав йому
заповіт та сказав, щоб він
користувався його землею. З 2003 року
ОСОБА_6 зробив на нього довіреність за
якою він отримував зерно за оренду
земельного паю. ОСОБА_6 був здоровою
людиною, отримував пенсію та за власним
бажанням зробив заповіт на нього,
ніяких боргів у нього не було. Бувало,
що він випивав, але п'яним не валявся.
Представник відповідача вважає, що
не існує правових підстав для визнання
заповіту недійсним, так як ОСОБА_6 був
здоровою людиною, з 2001 року отримував
вже пенсію та враховуючи, добрі
стосунки з відповідачем, зробив на
нього заповіт. Також зробив заяву про
застосування строку позовної давності,
оскільки в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 пояснила, що перед оформлення
заповіту на ім'я дочки, це в 2010 році,
вона разом з дочкою поїхала до ОСОБА_6 в
пансіонат, де він їм сказав, що пай,
який належав батькові він пропив
ОСОБА_8, але яким чином пропив нічого не
сказав; а тому коли вони взнали про це з
дочкою, то вирішили, що поки ОСОБА_6
живий, то ніхто нічого не зможе зробити
з цією землею; а сам ОСОБА_6 не хотів на
цю тему більше балакати.
Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на розгляд справи не
вилась, про день, час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином.
Суд ухвалив провести розгляд справи у
відсутність не з'явившихся осіб.
Заслухавши пояснення осіб, які
приймають участь у справі, свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.
Відповідно до ст., ст.10, 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених вимог
та на підставі наданих доказів.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.
Суд вважає, що позивач неправильно
застосовує до спірних правовідносин
норми ЦК України від 2003 року, який
набув чинності з 1 січня 2004 року, так як
спірні правовідносини, що виникли у 2002
році, він не регулює.
З оспорюваного заповіту від 18
квітня 2002 року вбачається, що він
укладений в період чинності ЦК
Української РСР 1963 року.
Оскільки спірний заповіт
посвідчено до 01.01.2004 року, тобто до
введення в дію Цивільного Кодексу
України 2003 р, зазначені правовідносини,
згідно приписів п., п.1, 4,7 «Прикінцевих
та перехідних положень» до зазначеного
ЦК України, регулюються ЦК України 1963
року, отже правовідносини, що є
предметом даного спору регулювалися
Цивільним кодексом України 1963 року,
тому і визнання правочину недійсним (в
даному випадку - заповіту) слід
розглядати за правилами ст.ст. 44-58 ЦК
Позовна давність, встановлена для
позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення яких
виникло до 01.01.2004 року, застосовується
також відповідно до вимог ЦК України 1963
У главі 3 ЦК 1963 р. дано вичерпний
перелік підстав, за наявності яких
угода може бути визнана недійсною.
Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» (зі змінами; далі -
постанова Пленуму), угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 37 Закону України
«Про нотаріат», статей 38, 42, 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» та п. 2 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів України у населених
пунктах, де немає державних нотаріусів,
нотаріальні дії вчиняють посадові
особи виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських рад, на яких такий
обов'язок покладено рішенням
виконавчого комітету відповідної ради.

Правила посвідчення заповітів
посадовими особами виконавчого
комітету сільських рад передбачені
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
№ 22/5 від 25.08.94 р.

Згідно ст.55 ЦК УРСР (1963 р.) угода,
укладена громадянином, хоч і
дієздатним, але який в момент її
укладення перебував у такому стані,
коли він не міг

розуміти значення своїх дій або
керувати ними, може бути визнана судом
недійсною за позовом цього
громадянина.

Відповідно до вимог ст. 58 ЦК УРСР
(1963 р) недійсною є також угода, укладена
лише про людське око, без наміру
створити юридичні наслідки (мнима,
фіктивна угода), тобто зовнішнє
волевиявлення особи має відповідати
його внутрішній волі.

Фактичні дії особи, які не
призводять безпосередньо до
виникнення, зміни чи припинення
цивільних прав та обов'язків, не можуть
розглядатися як угода.

За правилами ст. 48 ЦК УРСР (1963р)
угода може бути визнана недійсною при
невідповідності її Закону чи іншим
актам, виданим органами державної
влади та управління в межах наданої їм
компетенції .

Так, Законом України «Про державний
нотаріат» та «Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів
трудящих»,затвердженою Наказом
Міністерства юстиції Української РСР
№ 1/5 від 19.01.1976 року, що діяли на час
посвідчення заповіту передбачалось, що
при вчиненні нотаріальних дій службові
особи виконавчих комітетів
установлюють особу громадян, їх
представників, які звернулись за
вчиненням нотаріальних дій. Особа
громадянина встановлюється на
підставі паспорта, неповнолітніх - на
підставі записів в паспорті батьків
або за свідоцтвом про народження,
військовослужбовців - на підставі
посвідчення особи або військового
квитка. Нотаріально посвідчені угоди
підписуються в присутності службової
особи виконавчого комітету.

Судом встановлено, що згідно
оспорюваного заповіту ( а. с. 49) від 18
квітня 2002 року складеного секретарем
виконкому Новопразької селищної ради
Олександрійського району
Кіровоградської області - ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17) у віці 71 року,
заповів ОСОБА_4 належну йому земельну
частку (пай) по сертифікату на право на
земельну частку (пай) серії КР 024535. У
заповіті вказано, що цей заповіт
нотаріально посвідчений Борматовою
О.Г. - секретарем виконкому
Новопразької селищної ради
Олександрійського району
Кіровоградської області. Заповіт
підписаний в її присутності
власноручно ОСОБА_6, особу якого
встановлено по паспорту НОМЕР_2,
виданому Олександрійським РВВС 21.09.1981
року. Дієздатність ОСОБА_6 перевірено.
Зареєстровано в реєстрі за №112.

Позивач є дочкою спадкодавця, яка
за відсутності заповіту, мала би право
на спірну земельну частку (пай).

02.08.2010 року ОСОБА_6 заповів належну
йому іншу земельну ділянку площею 6,28 га
згідно державного акту №КР 115385 на
право власності на земельну ділянку, що
розташована на території Новопразької
селищної ради - ОСОБА_3, тобто позивачці
(а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с.17).

У Олександрійській державній
нотаріальній конторі (за місцем
відкриття спадщини) відкрито спадкову
справу.

Правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Обґрунтовуючи недійсність заповіту,
позивач посилалась на те, що заповіт
складений заповідачем, так як мав
борги, це фіктивний правочин, бо
правочин не був спрямований на
настання правових наслідків, так як
мався на увазі договір застави; та на
момент вчинення заповіту ОСОБА_6 не міг
усвідомлювати значення своїх дій, та
керувати ними, так як перебував в стані
алкогольного сп'яніння.

В судовому засіданні був допитаний
як свідок ОСОБА_10, яка зараз є головою
селищної ради, а у 2002 році працювала
секретарем Новопразької селищної ради
Олександрійського району та
посвідчила оспорюваний договір. Даний
свідок суду пояснила, що на той час в її
обов'язки входило посвідчення
заповітів. До них в 2002 році звернувся
ОСОБА_6, якого вона добре знала, так як з
його дочкою ходила до однієї школи, з
проханням скласти заповіт на ім'я
ОСОБА_4. Перевірила його особу, на той
час він був адекватним, зрячим, а тому
сумнівів щодо стану його здоров'я у неї
не було. В кабінеті були присутні
тільки він і вона, вона роз'яснила йому
ст., ст. 534, 535 ЦК УРСР, те що він має право
в любий момент заповіт скасувати,
прочитала заповіт та оформила все
належним чином. При цьому,
волевиявлення заповідача під час
оформлення свого заповіту було вільним
і відповідало його волі. Після цього
бачила його в 2006 - 2008 р.р. декілька раз в
селищній раді. Знає, що 02.08.2010 року він
зробив заповіт на дочку на іншу
земельну ділянку. Також їй відомо, що
десь в 2006 році він розібрав свій
будинок.

Позивачем не оспорюється
правильність посвідчення заповіту
секретарем Новопразької селищної ради
Олександрійського району.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Із позовної заяви та пояснень
позивачки в судовому засіданні
вбачається, що вона вважає, що на момент
вчинення заповіту ОСОБА_6 не міг
усвідомлювати значення своїх дій, та
керувати ними, так як тривалий час
вживав спиртні напої та перебував в
стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку
з цим судом було роз'яснено та
запропоновано позивачу та його
представнику чи не бажають вони
заявити клопотання про призначення
посмертної судово-психіатричну
експертизу, на вирішення якої
поставити питання чи міг померлий
ОСОБА_6 у 2002 році усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними при
оформленні заповіту у селищній раді.

Пунктом 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28.04.1978 №3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» (чинною на
момент складення заповіту) судам
роз'яснено, що правила ст.55 ЦК
поширюються на ті випадки, коли
немає законних підстав для визнання
громадянина недієздатним, однак є
дані про те, що в момент укладення
угоди він перебував у такому стані,
коли не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
та ін.). Для визначення наявності такого
стану на момент укладення угоди суд
призначає судово-психіатричну
експертизу. Вимоги про визнання угоди
недійсною з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів, що підтверджують чи
спростовують доводи позивача про те,
що в момент її укладення він не розумів
значення своїх дій і не міг керувати
ними.

Пояснення свідків ОСОБА_11 та
ОСОБА_12, є суперечливими, щодо часу
роботи померлого, місця роботи та їх
посади на той час, а також щодо
поведінки ОСОБА_6, а тому суд оцінює їх
критично. ОСОБА_11 стверджував, що з 1999
року по 2004 рік працював головою
колгоспу «Червоний прапор», в цей час
там працював і ОСОБА_6 різноробочим. За
цей час щодо ОСОБА_6 доган не
виносилось, письмових доповідних, що
він не виходив на роботу чи про те, що
він зловживав спиртними напоями також
не було, але були усні звернення
бригадира з цього приводу. На той час
він бачив, що ОСОБА_6 купляв горілку в
магазині, але такого, щоб він її купляв
у відповідача - не бачив, під забором,
щоб він валявся, такого не бачив. Свідок
ОСОБА_12, яка є дружиною ОСОБА_11,
зазначає, що в 2002 році її чоловік
працював головним агрономом в фірмі
«Агроінтер». Недалеко від будинку
ОСОБА_6, який вже на той час спився,
будувався її син, до якого вона
приходила. Не пам'ятає чи в 2002 році
померлий працював. Вона приходила до
сусідки померлого Бадянської, у якої
померлий періодично позичав гроші, які
потім віддавав. Вона ніколи не бачила,
щоб матір відповідача ОСОБА_4
виготовляла самогон.

Свідок ОСОБА_13, пояснила, що
померлий є її двоюрідним братом, а
позивачка племінницею. В 2003 році вона
зустріла його на базарі, де він купляв
табак, там вона з ним поспілкувалась. На
той час він виглядав нормально, мав
нормальний зір. А в 2007 році, коли вона
прийшла до нього, то він мав вже інший
вигляд, занедбаний та мав проблеми з
зором, вона у нього спитала, де пай його
батька, він сказав, що віддав ОСОБА_4 за
горілку та за борги. Коли дочка в 2008
році чи раніше хотіла його забрати, то
він відмовився, сказавши, що буде жити в
своїй хаті, на той час будинок ще був.

Позивач та її представник
відмовились від проведення судово -
психіатричної експертизи, при цьому
судом встановлено, що ОСОБА_6 до КЗ
«Олександрійський наркологічний
диспансер» не звертався (а.с.71), в
Олександрійській центральній районній
лікарні на стаціонарному чи
амбулаторному лікуванні не перебував
(а.с.77), таким чином, ознак будь-якого
психічного захворювання чи
тимчасового розладу психічної
діяльності, що могло б бути обумовлене
вживанням алкоголю, не виявляв і
зважаючи на відсутність в матеріалах
справи будь - яких доказів, розладів
його здоров'я на 2002 рік, суд вважає, що
він був здатен розуміти значення своїх
дій та керувати ними, що підтвердила
свідок ОСОБА_10, яка на той час працювала
секретарем селищної ради, а тому суд
вважає, що доводи позивачки та її
представника базуються виключно на їх
припущеннях.

Таким чином, дослідивши докази по
справі у їх сукупності, суд дійшов
висновку про те, що підстави,
передбачені ст.55 ЦК УРСР ( 1963 року), для
визнання спірного заповіту недійсним,
у суду відсутні.

Суд також не вбачає підстав вважати
дану угоду фіктивною, оскільки як
підтвердив відповідач та свідок
ОСОБА_14, ОСОБА_6 сам приніс їм даний
заповіт, а потім за довіреністю
оформленою ним, ОСОБА_4 одержував
натуроплату за паєм, а ОСОБА_6 грошові
кошти. Свідок ОСОБА_10, яка на той час
працювала секретарем селищної ради
також пояснила, що ОСОБА_6 сам прийшов
до сільської ради та мав волевиявлення
саме на укладення даного правочину.
Те, що відповідач не перебував в
родинних відносинах з померлим, не є
підставою для того, щоб стверджувати
про відсутність у нього наміру
створення правових наслідків, які
обумовлюються цим правочином.

Коло суб'єктів - спадко ємців за
заповітом не обмежене практично нічим
(виняток становить ст. 528 ЦК УРСР, згідно
з якою не мають права стати
спадкоємцями особи, які навмисно позба
вили життя спадкодавця або зробили за
мах на його життя). Спадкоємцями можуть
бути і держава, і підприємства,
установи, організації, в тому числі
політичні партії, рухи, релігійні
організації, молодіжні спі лки тощо, а
також фізичні особи: грома дяни
України, іноземні громадяни, особи без
громадянства.

Отже, заповіт є втіленим у
продиктовану законом форму
волевиявленням спадкодавця,
спрямованим на визначення юридичної
долі його майна після смерті.

Оскільки позовні вимоги залишено
без задоволення, то судові витрати
позивачу не компенсуються (ст. 88 ЦПК
України).

Керуючись 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215, 218
ЦПК України, - суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа - Олександрійська міська
державна нотаріальна контора №1 про
визнання заповіту недійсним з моменту
його вчинення (складання) - відмовити в
повному обсязі.

Забезпечення позову згідно ухвали
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 08 січня 2014
року - у вигляді заборони державним
нотаріусам Олександрійської міської
державної нотаріальної контори №1 - у
видачі ОСОБА_4 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) свідоцтва про право на спадщину
за заповітом після смерті ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на належну
померлому на підставі державного акта
на право власності на земельну ділянку
серії КР №076635; земельну ділянку площею
4,55 га, розташовану на території
Новопразької селищної ради (державний
акт зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі 28 липня 2006 року за №116) - скасувати
після набрання судовим рішенням
законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Кіровоградської області через
Олександрійський міськрайонний суд
протягом 10 днів після його
проголошення.

Суддя: