У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів
: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.

секретар судового
засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 24
грудня 2013 р. у справі за позовом ОСОБА_1
до Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Рівненській області,
Луганського державного університету
внутрішніх справ ім. Є.О. Дідоренка по
визнання частини договору недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, що з"явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Рівненського міського
суду від 24 грудня 2013 р. в позові ОСОБА_1
відмовлено.

В поданій на рішення суду
апеляційній скарзі позивач вважає його
незаконним, ухваленим з неповно
з'ясованими обставинами справи та з
порушенням норм матеріального права.
Безпідставним є висновок суду про те,
що на укладення оспорюваного договору
надавала згоду його мати, оскільки він
був неповнолітній. ОСОБА_2 під час
підписання договору не була присутня.
Неможливо зробити однозначний
висновок про те, що підпис, вчинений на
договорі, належить їй. Судом відмовлено
у клопотанні його представника про
виклик у судове засідання в якості
свідка його матері, тому обставини, що
мають значення для справи, з'ясовано не
у повному обсязі. Згідно зі ст. 222 ЦК
України, правочин, вчинений
неповнолітньою особою без згоди
батьків, може бути визнаний судом
недійсним за позовами заінтересованих
осіб. Згідно з ч. 2, 4 ст. 32 ЦК України,
неповнолітня особа вчиняє правочини
лише за згодою батьків, у т.ч. і договір
про підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі ( ст.ст. 32, 34 ).
Невиконання цих вимог є порушенням ч. 2
ст. 203 ЦК України. Оскільки він, як
неповнолітня особа на час укладання
договору, не передбачав усіх наслідків
з приводу необхідності в подальшому
відшкодування витрат, понесених
відповідачем на його підготовку в
університеті, які можуть настати після
звільнення з органів МВС, він не
підписав би такий договір. Оскільки він
коштів не має, відшкодування витрат
буде нести його матір, тому вважає, що
остання також не надавала своєї згоди
на укладання договору. Безпідставним є
посилання суду і на норми ст. 54 СК
України, оскільки його батьки давно
розлучені і батько будь - якого
відношення до його життя не має.
Просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким позов задовольнити. Також
викликати та допитати в якості свідка
його мати - ОСОБА_2

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду 1-ї
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї
інстанції, колегія суддів приходить до

________________________________________________________________________
________________________________________

Головуючий у 1-й інст. -Харечко С.П.

Провадження № 22ц/787/543/2014

Доповідач - Оніпко О.В.

висновку про її відхилення, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що 10.08.2009 р. між
Луганським державним університетом
внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка в
особі ректора полковника міліції
Комарницького В.М., УМВС України в
Рівненській області в особі начальника
генерал-майора міліції Голомина Я.Я. та
ОСОБА_1 був укладений договір про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі Міністерства
внутрішніх справ України ( а.с. 6-7).

Також, 01.02.2012 р. між сторонами був
укладений додатковий договір до
договору про підготовку фахівця у
вищому навчальному закладі
Міністерства внутрішніх справ України
від 10.08.2009 р. ( а.с. 8) відповідно до умов
якого, п. 3 договору було викладено в
новій редакції.

08.11.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про визнання недійсним п. 3.2
договору, укладеного між Луганським
державним університетом внутрішніх
справ імені Е.О. Дідоренка, УМВС України
в Рівненській області та ОСОБА_1
10.08.2009р., згідно з яким підставою для
відшкодування фактичних витрат на
підготовку є звільнення особи зі
служби протягом трьох років після
закінчення вищого навчального закладу
МВС України за власним бажанням, через
службову невідповідність або за
порушення дисципліни.

10.12.2013р. представник позивача ОСОБА_7 (
а.с. 47) подав до суду заяву про
збільшення позовних вимог та просив
визнати недійсним також п. 3.2.
додаткового договору від 01.02.2012 р.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд обґрунтовано дійшов
висновку про безпідставність позовних
вимог ОСОБА_1

Згідно зі ст. 56 ЗУ « Про вищу освіту»,
згідно з якою випускник вищого
навчального закладу, який навчався за
державним замовленням і якому
присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою
освітою певного
освітньо-кваліфікаційного рівня,
працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
угоди, укладеної між замовником,
керівником вищого навчального закладу
та випускником.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про
міліцію" підготовка фахівців у вищих
навчальних закладах Міністерства
внутрішніх справ України за державним
замовленням здійснюється на підставі
договору про навчання, який
укладається між навчальним закладом,
головним управлінням, управлінням
Міністерства внутрішніх справ України
в Автономній Республіці Крим, області,
місті Києві або Севастополі чи на
транспорті та особою, яка навчається.
Типову форму договору затверджує
Міністерство внутрішніх справ України
за погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері освіти і
науки.

Курсанти вищих навчальних закладів
Міністерства внутрішніх справ України
у разі дострокового розірвання
договору через небажання продовжувати
навчання або через
недисциплінованість чи в разі відмови
від подальшого проходження служби на
посадах начальницького складу органів
внутрішніх справ після закінчення
вищого навчального закладу, а також
особи начальницького складу органів
внутрішніх справ, які звільняються із
служби протягом трьох років після
закінчення вищого навчального закладу
Міністерства внутрішніх справ України
за власним бажанням, через службову
невідповідність або за порушення
дисципліни, відшкодовують
Міністерству внутрішніх справ України
витрати, пов'язані з їх утриманням у
вищому навчальному закладі, в порядку,
установленому Кабінетом Міністрів
України. У разі відмови від
добровільного відшкодування витрат
таке відшкодування здійснюється в
судовому порядку.

На підставі вказаних норм закону і було
укладено між сторонами спірний
договір.

Відповідно до вимог Законів України
"Про вищу освіту", "Про міліцію",
постанови Кабінету Міністрів України
від 1 березня 2007 року N 313 "Про
затвердження Порядку відшкодування
особами витрат, пов'язаних з їх
утриманням у вищих навчальних закладах
Міністерства внутрішніх справ" наказом
Міністерство внутрішніх справ України
N 150 від 14.05.2007р. було затверджено
Типовий договір про підготовку фахівця
у вищому навчальному закладі
Міністерства внутрішніх справ України,
якому відповідає договір укладений із
позивачем.

Частиною 1 ст.215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 626 ЦК України визначено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. (ст.627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. (ст.628 ЦК
України) .

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 222 ЦК України
правочин, який неповнолітня особа
вчинила за межами її цивільної
дієздатності без згоди батьків
(усиновлювачів), піклувальника, може
бути згодом схвалений ними у порядку,
встановленому статтею 221 цього Кодексу.
Правочин, вчинений неповнолітньою
особою за межами її цивільної
дієздатності без згоди батьків
(усиновлювачів), піклувальників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом заінтересованої особи.

Місцевий суд дійшов обгрунтованого
висновку про те, що після досягнення
повноліття 05.05.2010 р., маючи повну
цивільну дієздатність, ОСОБА_1
будь-яких претензій щодо недійсності
договору до відповідачів не пред»являв
та виконував його умови. Крім того,
укладений ним у 2012 р. додатковий
договір, позивач також виконував та
жодним чином не заперечував його умови.

З тексту договору від 10.08.2009 р.
вбачається схвалення матір'ю ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 вказаного договору шляхом його
підписання, а також самим позивачем
після досягнення ним повноліття щляхом
фактичного виконання умов вказаного
договору та укладення додаткового
договору 01.02.2012 р.

Доводи апеляційної скарги про
неможливість зробити однозначний
висновок про те, що підпис, вчинений на
договорі від 10.08.2009 р., належить його
матері, а тому п. 3.2 договору повинен
бути визнаний судом недійсним, не
заслуговують на увагу, оскільки
ґрунтуються лише на припущеннях
самого позивача .

Окрім того, мати позивача - ОСОБА_2 з
часу укладання оспорюваного договору з
2009 р. жодних заперечень щодо його
змісту також не заявляла.

Як встановлено судом та стверджено
поясненнями сторін у судовому
засіданні, відповідачі повністю
виконали свої зобов'язання за
договорами про підготовку фахівця у
вищому навчальному закладі
Міністерства внутрішніх справ України,
в той час як позивач, отримавши освіту,
звільнився з органів МВС України за
власним бажанням до збігу
встановленого договорами
трьохрічного строку після закінчення
університету.

Крім того, згідно з поясненнями
відповідача у судовому засіданні
апеляційної інстанції, ОСОБА_1
ствердив, що у нього не було підстав для
оскарження вказаних договорів до
отримання ним позовної заяви про
відшкодування коштів, понесених
відповідачем на навчання, що і було
підставою його звернення з даним
позовом до суду.

Таким чином доводи, наведені ОСОБА_1 в
обґрунтування своїх позовних вимог не
заслуговують на увагу та не є
підставою для їх задоволення, а тому
місцевий суд обґрунтовано відмовив
останньому у позові.

Оскільки рішення суду першої інстанції
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального, і
доводи апеляційної скарги висновків,
наведених у ньому, не спростовують,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 , 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
від 24 грудня 2013 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий:

Судді: