Справа № 457/335/13
Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/1824/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2, його представника -
ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Трускавецького міського
суду Львівської області від 25
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Трускавецького міського суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року вищезазначений позов задоволено.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
грошові кошти в сумі 480 000 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не врахував того, що
показання свідка ОСОБА_7 не
узгоджуються із фактами викладеними в
розписці від 24.09.2010 року, а тому вважає,
що суд неналежно здійснив аналіз усіх
зібраних у справі доказів, прийнявши
одні докази, а саме розписку від ОСОБА_7
від 24.09.2013 року і відхиливши інші
докази, а саме - показання допитаного у
справі свідка ОСОБА_7, чим порушив норми
процесуального права.

Апелянт вважає, що ОСОБА_4 24.09.2010 року на
власний розсуд без його згоди виконав
зобов'язання за договором.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційну скаргу належить
задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Рішення Трускавецького районного суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року про задоволення позову наведеним
вище вимогам закону не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 06
вересня 2005 року укладено договір
купівлі-продажу частини нежитлового
приміщення між продавцями ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 з однієї сторони та покупцями
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з іншої сторони, за
яким покупці позивач ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_2 набули у власність
по ? ідеальної частини нежитлового
складського приміщення плодосховища,
що знаходиться у АДРЕСА_1

У відповідності до пункту 2 зазначеного
договору, продаж вчинений за 606000,00 грн.,
що на момент укладення договору
становить 120000,00 доларів США, які
покупці (позивач та відповідач у
справі) зобов'язуються сплатити
продавцям ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до 03 жовтня
2005 року шляхом перерахування коштів на
розрахункові рахунки продавців.

Як вбачається із розписки ОСОБА_8, з
якою ознайомлений ОСОБА_4 ( а.с.5), станом
на 27.10.2005 року, ОСОБА_8 отримала кошти в
сумі 60 тисяч доларв США, що становить
304200 грн. за нежитлове приміщення на
АДРЕСА_1 і факт отримання цих коштів
від ОСОБА_4 як оплату за нежитлове
приміщення ОСОБА_8 також підтвердила
розпискою від 13 березня 2013 року ( а.с.6).

Як вбачається з розписки від 24 вересня
2010 року, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_4 60000
доларів США, що в еквіваленті становить
480000,00 грн. за ? ідеальної частини
нежитлового складського приміщення
плодосховища, що знаходиться в АДРЕСА_1
Відповідно до зазначеної розписки,
ОСОБА_7 підтвердив виконання ОСОБА_4
зобов'язання покупця ОСОБА_2 за
договором купівлі-продажу частини
нежитлових приміщень від 06 вересня 2005
року, та відсутність претензій до
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за цим договором.
Означені обставини ОСОБА_7, будучи
допитаний як свідок, підтвердив.

Разом з тим, апеляційним судом
встановлено, що ОСОБА_2 означену
розписку не підписував.

ОСОБА_4 доказів про те, що ОСОБА_2
уповноважував його на вчинення
зазначених в розписці дій ні суду
першої, ні апеляційної інстанцій не
представив.

Встановлюючи характер спірних
правовідносин та задовольняючи
позовні вимоги, суд застосував до
спірних правовідносин положення
статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК
України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9
грошові кошти в сумі 480000 грн., суд
виходив з того, що оскільки відповідач
безпідставно заволодів коштами
позивача, в розумінні того, що не
виконав взяті на себе зобов'язання за
договором купівлі-продажу від 06.09.2005
року, тим самим підштовхнувши позивача
на сплату цих коштів за нього, відтак,
відповідно до положень ст.1212 ЦК України
такі належить стягнути з відповідача
на користь позивача як набуття майна за
рахунок останнього без достатньої
правової підстави.

Проте, з висновком суду не можна
погодитись, оскільки правовідносини,
які виникли між сторонами, пов'язані з
виконанням сторонами умов договору
купівлі-продажу від 06.09.2005 року, а
відтак, правовідносини, які виникли
між сторонами, не ругулюються нормами
матеріального права, за якими суд
вирішив даний спір.

Так, стаття 1212 ЦК України міститься у
Главі 83 «Набуття, збереження майна без
достатньої правової підстави», що
розташована у Підрозділі 2
«Недоговірні зобов'язання» Цивільного
кодексу України.

Зі змісту норми статті 1212 ЦК України
вбачається, що зазначена норма закону
застосовується за наявності трьох
умов: а) набуття або збереження майна, б)
таке набуття або збереження здійснене
за рахунок іншої особи, в) відсутність
договору між сторонами.

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань із набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однією особою (набувачем) за
рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбільшення
майна у іншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого; 4)
відсутність правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

Застосовуючи до спірних правовідносин
ст. 1212 ЦК України, суд дійшов
помилкового висновку про
безпідставність збереження
відповідачем ОСОБА_2 коштів за рахунок
позивача ОСОБА_4 (зберіг без достатньої
правової підстави, чи підстава згодом
відпала), а також не встановив, чи є
позивач ОСОБА_4 в розумінні ст. 1212 ЦК
України потерпілою особою, яка має
право звернення до особи з вимогою про
повернення безпідставно збережених
грошей.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач ОСОБА_4 посилався на те, що між
ним та відповідачем ОСОБА_2 з однієї
сторони та продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_7 з
іншої сторони укладений договір
купівлі-продажу частини нежитлового
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1

Наявність договору жодною стороною не
заперечується. В установленому законом
порядку договір недійсним не
визнавався і не розривався, ніхто із
сторін за договором купівлі-продажу
від 06.09.2005 року з позовом про
застосування наслідків його
нікчемності не звертався, натомість
сторони як покупці за цим договором,
оформили у встановленому законом
порядку право власності на набуте
кожним майно за цим договором, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно - нежитлове
приміщення в АДРЕСА_2 від 29.09.2005 року
(а.с.114).

Наведене свідчить про наявність між
сторонами правовідносин договірного
характеру, що виключає можливість
застосування до них судом положень ч.1
ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно позивачу,
а такі правовідносини регулюються
загальними нормами зобов'язального
права та спеціальними нормами, які
застосовуються до окремих видів
договорів.

Таку ж правову позицію висловив
Верховний Суд України у Постанові від 02
жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13, яка в
силу статті 3607 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Положення Глави 83 ЦК України «Набуття,
збереження майна без достатньої
правової підстави» застосовуються
також до вимог про повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні (п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України),
проте, у цій справі застосовуватися не
може з огляду на суб'єктний склад та
зміст правовідносин сторін.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, право
витребування майна (стягнення коштів),
збереженого без достатньої правової
підстави, належить особі (потерпілому),
права якої на це майно охороняються
законом у разі правомірності дій цієї
особи (потерпілого).

Суд першої інстанції, зазначаючи в
рішенні про те, що позивач, сплачуючи
кошти за договором купівлі-продажу
нежитлового приміщення за відповідача,
змушений був вчинити такі дії у
зв'язку з претензіями продавця ОСОБА_7,
а відтак, такі кошти необхідно стягнути
з відповідача на користь позивача, не
навів норми матеріального права, за
якими дійшов такого висновку.

Натомість, частиною 1 статті 527 ЦК
України установлено, що боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 527 ЦК України,
кожна із сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.3 ст. 692 ЦК України, у
разі прострочення оплати товару
продавець має право зокрема вимагати
оплати товару.

Частиною другою статті 510 ЦК України
визначено, що у зобов'язанні на стороні
боржника або кредитора можуть бути
одна або одночасно кілька осіб.

Ураховуючи положення наведених норм
Цивільного кодексу України та
враховуючи договір купівлі-продажу
частини нежитлового приміщення від 06
вересня 2005 року, укладений між
продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_7 та покупцями
ОСОБА_4, ОСОБА_2, у позивача ОСОБА_4 виник
обов'язок особисто сплатити 303000,00 грн.,
та у відповідача ОСОБА_2 виник обов'язок
особисто сплатити 303000,00 грн. покупцям, й
відповідно, у разі несплати ціни
покупцем (покупцями) право на вимогу
оплати товару виникає тільки у
продавця (продавців).

Виконуючи зобов'язання, ні позивач
ОСОБА_4, ні продавець ОСОБА_7, який видав
розписку від 24 вересня 2010 року, не
пересвідчилися, чи обов'язок
виконується належним боржником або
уповноваженою на це особою та/або
виконання приймається належним
кредитором, а відтак, в силу ч. 2 ст. 527
ЦПК України саме ці особи несуть ризик
наслідків непред'явлення такої вимоги.

Договором від 06 вересня 2005 року
виконання зобов'язання зі сплати
грошей в інший спосіб ніж особисто - не
передбачено. Позивачем не надано суду
письмових доказів зміни договору від 06
вересня 2005 року або укладення інших
правочинів, які б надавали право
позивачу ОСОБА_4 виконати обов'язок
відповідача ОСОБА_2 Також позивачем не
надано суду письмових доказів
виникнення правовідносин
представництва в силу довіреності,
закону чи договору доручення тощо.

Законом передбачені випадки
можливості виконання обов'язку
боржника іншою особою. Так, частиною 3
статті 528 ЦК України передбачено, що
інша особа може задовольнити вимогу
кредитора без згоди боржника у разі
небезпеки втратити право на майно
боржника (право оренди, право застави
тощо) внаслідок звернення кредитором
стягнення на це майно.

Проте, позивачем не доведено, що за
претензіями покупця ОСОБА_7
проводиться звернення стягнення на
нежитлові приміщення. Отже, підстави
для застосування положення зазначеної
вище статті ЦПК України відсутні.

Також право на стягнення коштів з
солідарних боржників виникає у одного
із боржників, що виконав солідарний
обов'язок, що передбачено частиною 1
статті 544 ЦК України. Проте, зі змісту
договору купівлі-продажу частини
нежитлового приміщення від 06 вересня
2005 року вбачається, що кожним із
покупців позивачу ОСОБА_4 та
відповідачу ОСОБА_2 відчужено по ?
ідеальної частки нежитлового
приміщення, що виключає їх солідарний
обов'язок.

Ураховуючи наведене вище, колегія
суддів доходить висновку, що рішення
районного суду не відповідає вимогам
матеріального закону, а тому в силу
вимог ч.1 ст.309 ЦПК України залишатися в
законній силі не може, його належить
скасувати та ухвалити судом
апеляційної інстанції нове рішення про
відмову в позові.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
коштів.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.