АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/604/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
головіна В.О. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 51/52
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Ремеза
В.А., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Книш К.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Приватного
підприємства фірма «МГТ»

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Приватного підприємства фірма «МГТ»
про визнання незаконними наказів,
поновлення на роботі, стягнення
лікарняних, середнього заробітку та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року позивачка
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про
визнання незаконними наказів,
поновлення на роботі, стягнення
лікарняних, середнього заробітку та
моральної шкоди, який під час розгляду
справи у суді першої інстанції було
уточнено(а.с.34-35).

Ухвалою суду першої інстанції, в
судовому засіданні, було уточнено
прізвище позивача з ОСОБА_1 на ОСОБА_1
(а.с.37,38).

Свої вимоги позивачка мотивує
тим, що з 17.06.2013р. вона почала працювати
у відповідача на посаді секретаря, а
22.07.2013р. її повідомили про звільнення. У
серпні місяці 2013р. по пошті вона
отримала свою трудову книжку і наказ
Приватного підприємства фірма «МГТ»
№373К від 09.07.2013р. про її звільнення. Саме
із записів у трудовій книжці та з
отриманого наказу дізналась, що на
посаду секретаря вона була прийнята з
01.07.2013р. на підставі наказу №372К від
01.07.2013р., а звільнена з 09.07.2013р. на
підставі наказу №373К від 09.07.2013р. у
зв'язку з закінченням терміну дії
трудового договору у відповідності до
п.2 ст.36 КЗпПУ. Посилаючись на те, що під
час оформлення з нею трудового
договору, саме 17.06.2013р. вона надала всі
необхідні документи, підписала пустий
бланк наказу про прийняття на роботу та
на те, що у відповідача не існувало
жодної із встановлених ч.2 ст.23 КЗпПУ
обставин для укладання з нею
строкового договору. Крім того,
зазначала, що на посаді секретаря
працювала щоденно з 8-00 до 17-00 год., крім
вихідних. 05.07.2013р. отримала 600.00 грн.
заробітної плати за відпрацьовані дні
у червні 2013р. 10.07.2013р. їй було надано
відпустку без збереження заробітної
плати, а з 11 по 19 липня 2013р. знаходилась
на лікарняному, у зв'язку з виникненням
ускладнень у перебігу вагітності.
22.07.2013р. після видужання вийшла
працювати на своє робоче місце та в цей
же день була повідомлена про своє
звільнення, хоча заяв про звільнення не
писала, з наказом про звільнення її не
ознайомлювали. 24.07.2013р. відповідач
сплатив їй 380,00 грн. розрахункових.
Вважаючи, що фактичною підставою
звільнення послугувала її вагітність
та уточнивши письмово позовні вимоги,
позивачка просила суд встановити факт
укладання 17.06.2013р. безстрокового
трудового договору, визнати незаконним
наказ №372К від 01.07.2013р. у частині дати
укладання та визначення строку,
визнати незаконним наказ №373К від
09.07.2013р., поновити її на посаді
секретаря та стягнути лікарняні,
середній заробіток за час вимушеного
прогулу і відшкодування моральної
шкоди в сумі 5000.00 грн.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року
позовні вимоги задоволено частково:
встановлено факт укладання 17 червня 2013
року безстрокового трудового договору
між Приватним підприємством фірма
«МГТ» та ОСОБА_1; визнано незаконним
наказ Приватного підприємства фірма
«МГТ» №372К від 01.07.2013р., в частині дати
укладання та визначення строку;
визнано незаконним наказ Приватного
підприємства фірма «МГТ» №373К від
09.07.2013р. про звільнення ОСОБА_1 в зв'язку
з закінченням терміну дії трудового
договору п.2 ст.36 КЗпПУ; поновлено
ОСОБА_1 на посаді секретаря Приватного
підприємства фірма «МГТ» з 13 листопада
2013 року; стягнуто з Приватного
підприємства фірма «МГТ» на користь
ОСОБА_1 258,72 (двісті п'ятдесят вісім)
гривень 72 копійки за час хвороби з 11 по
19 липня 2013 року, включно; стягнуто з
Приватного підприємства фірма «МГТ» на
користь ОСОБА_1 4928.00 (чотири тисячі
дев'ятсот двадцять вісім) гривень
середнього робітку за весь час
вимушеного прогулу з 22 липня по 12
листопада 2013 року, включно; стягнуто з
Приватного підприємства фірма «МГТ» на
користь ОСОБА_1 500.00 (п'ятсот) гривень в
рахунок відшкодування моральної шкоди
завданої незаконним звільненням;
стягнуто з Приватного підприємства
фірма «МГТ» на користь держави судовий
збір в сумі 229.40 (двісті двадцять
дев'ять) гривень 40 копійок. Рішення суду
в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді
секретаря Приватного підприємства
фірма «МГТ» починаючі з 13 листопада 2013
року допущено до негайного виконання, а
в задоволенні іншої частини позову -
відмовлено.

У апеляційній скарзі Приватне
підприємство фірма «МГТ» просить
рішення суду скасувати та постановити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову, оскільки рішення
суду першої інстанції ухвалено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції,
задовольняючи частково позов, виходив
із того, що з 17 червня 2013 року позивачка
була допущена відповідачем до
виконання обов'язків секретаря, що
підтверджується показаннями свідка
ОСОБА_3 та наявністю у справі
видаткового касового ордеру від
02.07.2013р., за яким ОСОБА_1 отримала від
відповідача 600,00 грн. (а.с.20). Окрім того,
встановлюючи даний факт, суд першої
інстанції виходив з того, що в судовому
засіданні відповідачем не було
спростовано належними та допустимими
доказами обставини, на які посилалась
позивач як на підставу своїх вимог, а
саме, що отримані нею 600 грн. за
видатковим касовим ордером від 02.07.2013р.
є заробітною платою за відпрацьовані
дні у червні 2013 року. Крім того, дані
обставини підтверджені були і
показаннями свідка, допитаного в ході
судового розгляду справи. Хоча
оформлення укладеного між позивачем і
відповідачем трудового договору
відбулося за наказом №372К від 01.07.2013р.
(а.с.17) на підставі письмової заяви
позивачки від 01.07.2013 року (а.с.16).

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП
України строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

При цьому, обов'язок підтвердження
обставин, які роблять неможливим
укладення трудового договору на
невизначений строк покладається на
роботодавця. У разі недоведення
роботодавцем таких обставин, слід
вважати, що трудовий договір укладено
на невизначений строк.

При цьому в розумінні ч. 2 ст. 23 КЗпП
України "характер роботи" означає таку
роботу, яка не виконується постійно, а
лише протягом певного строку (сезону), а
формулювання "умови виконуваної
роботи" визначає таку роботу, як
постійну, але для виконання якої в силу
конкретних обставин трудові відносини
не можуть бути встановлені на
невизначений термін (наприклад для
заміщення відсутнього працівника
тощо).

Відповідно до п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
згідно з ч.2 ст.23 КЗпП України, трудовий
договір на визначений строк
укладається лише в разі, коли трудові
відносини на невизначений строк не
може бути встановлено з урахуванням
характеру роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника,
або в інших випадках, передбачених
законодавчими актами, укладення
трудового договору на невизначений
строк при відсутності зазначених умов
є підставою для визнання його
недійсним у частині визначення строку.

Проте, доказів наявності обставин,
які роблять неможливим укладення
трудового договору з позивачкою на
невизначений строк, відповідач суду не
надав, з урахуванням вищевикладених
роз*яснень, трудовий договір, укладений
з ОСОБА_1 слід вважати таким, що
укладений на невизначений строк.

Вирішуючи спір, судом першої
інстанції зазначені обставини справи
та вимоги закону були враховані. Суд
першої інстанції, з врахуванням тих
обставин, що оскільки позивачка
фактично була допущена відповідачем до
виконання обов'язку секретаря з 17.06.2013р.
та на час такого допуску відсутні
конкретні умови, які унеможливлюють
укладання трудового договору на
невизначений строк, дійшов правильного
висновку про те, що наказ №372К від
01.07.2013р. підлягає визнанню незаконним, в
частині дати укладання та визначення
конкретного строку, оскільки, при
розгляді справи не знайшов свого
підтвердження факт укладання між
сторонам строкового трудового
договору.

Тому, підстав для скасування
судового рішення щодо встановлення
факту укладання 17 червня 2013 року
безстрокового трудового договору між
Приватним підприємством фірма «МГТ» та
ОСОБА_1, визнання незаконним наказу
Приватного підприємства фірма «МГТ»
№372К від 01.07.2013р., в частині дати
укладання та визначення строку,
колегія суддів не вбачає.

Оскільки, позивачка була звільнена
з роботи 09.07.2013 року (останній день
роботи), то у відповідності з вимогами
чинного трудового законодавства, вона
підлягає поновленню на роботі з
моменту її звільнення, тобто з 10.07.2013
року - наступного дня після дня
звільнення, а не з 13.11.2013 року, як
помилково зазначив суд першої
інстанції в рішенні суду від 12.11.2013
року, а тому, рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає зміні.

Також, суд першої інстанції визнав
незаконним наказ відповідача №373К від
09.07.2013р., яким позивача звільнено в
зв'язку з закінченням терміну дії
трудового договору п.2 ст.36 КЗпПУ. Однак,
з таким рішенням суду погодитися не
можна з наступних підстав.

Наказом №373К від 09.07.2013р., що
підписаний директором ПП Фірма «МГТ»
Савченко Г.В. - позивачка ОСОБА_1
звільнена з роботи у зв'язку з
закінченням терміну дії трудового
договору п.2 ст.36 КЗпПУ, отже, наказ
виданий відповідною посадовою особою
(директором) і в межах його компетенції,
тобто жодних підстав для скасування
наказу немає, а оскільки позивачка
звільнена з роботи з порушенням норм
трудового законодавства, тобто
незаконно, то цей наказ, саме в частині
звільнення позивачки, може бути
визнаний незаконним. Таким чином,
рішення суду першої інстанції в
частині визнання незаконним наказу про
звільнення ОСОБА_1 по п. 2 ст. 36 КЗпП
України не може залишатись в силі і
підлягає зміні, тобто наказ №373К від
09.07.2013року, підлягає визнанню
незаконним в частині звільнення
позивачки.

Щодо рішення суду в частині
стягнення з відповідача на користь
позивачки середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про те, що, в
силу ст. 235 КЗпП України, ці позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

У відповідності з п. п. 2, 8
Порядку обчислення середньої
заробітної плати (затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року № 100 з послідуючими
змінами і доповненнями) має
розраховуватись виходячи із
заробітної плати позивачки за
відпрацьовані два місяці, що
передували її звільненню. Як
встановлено в ході судового розгляду
справи, позивачкою було відпрацьовано 9
робочих днів у червні 2013 року та 7
робочих днів у липні 2013 року.
Відповідачем довідки у відповідності
до Постанови Кабінету Міністрів
України від 08.02.1995 року № 100 суду не
надано. Розрахунок середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу
було розраховано на підставі тих
доказів, що здобуті в ході розгляду
справи. Судом встановлено, що згідно до
наказу про прийняття на роботу,
позивачці встановлено оклад розміром
1250 грн. (а.с.17). Згідно до видаткового
ордеру від 02.07.2013 року позивачці
виплачено 600 грн. (а.с.20). Згідно до
відомості від 09.07.2013 року про виплату
заробітної плати, позивачці виплачено
385,60 грн. (а.с.19, 39,43). Тобто, за
відпрацьовані 9 робочих днів у червні
2013 року та 7 робочих днів у липні 2013 року
відповідачем виплачено позивачці 985,60
грн.

Таким чином, середньоденна
заробітна плата позивачки складає: 986,60
: 16 р.д. = 61,60 грн.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Позивачкою у
відповідності до заявлених вимог
визначено період, час вимушеного
прогулу, за який підлягає стягненню
середньомісячна заробітна плата,
початок якого визначено конкретною
датою - 22 липня 2013 року, гранична дата
зазначеного періоду - дата перед
поновленням незаконно звільненої
особи на роботі, тому, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
визначив період за який підлягає
стягненню середньомісячна заробітна
плата, а саме, з 22.07.2013 року по 12.11.2013
року включно - 80 робочих днів (липень - 8,
серпень - 21, вересень - 21, жовтень - 23,
листопад - 7).

Отже, з відповідача на користь
позивачки підлягає стягненню середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі - 4 928,00 грн. (61,60 грн. х 80 р.д.).

Цей середній заробіток
визначений як судом першої інстанції,
так і судом апеляційної інстанції, без
утримання прибуткового податку та
інших обов'язкових платежів, оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян та інших
обов'язкових платежів є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції в частині розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
залишається без змін, а доводи
апеляційної скарги відхиляються, як не
обґрунтовані.

На думку колегії суддів не підлягають
задоволенню вимоги позивача в частині
щодо стягнення на її користь з
відповідача 258,72 грн. за час хвороби з 11
по 19 липня 2013 року. Колегія суддів
вважає дані вимоги не обґрунтованими
та не підтвердженими належними
доказами, якими у відповідності до
вимог чинного законодавства є
лікарняний лист. Як встановлено в ході
розгляду справи, позивачці дійсно
20.07.2013 року КЗ «Павлоградський
пологовий будинок» було видано листок
непрацездатності № 147886 з 11.07.2013 до
19.07.2013 року (а.с.94), однак, доказів того,
що зазначений листок непрацездатності
було надано відповідачу для
призначення допомоги по тимчасовій
непрацездатності суду не надано. Таким
чином, висновки суду першої інстанції,
в даній частині рішення, не
відповідають встановленим обставинам
справи, а тому рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає
скасуванню.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП
України - власник або уповноважений ним
орган повинен відшкодувати працівнику
моральну шкоду, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Факт спричинення позивачці
моральної шкоди в результаті її
незаконного звільнення зайшов
підтвердження при розгляді справи по
суті. А тому, суд першої інстанції,
виходячи з дійсним обставин справи та
наслідків, що наступили, прийшов до
правильного висновку про стягнення з
відповідача на користь позивачки 500,00
грн. у відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи відповідача викладені в
апеляційній скарзі не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтами
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Також колегія суддів вважає за
необхідне змінити рішення суду першої
інстанції в частині визначення
конкретної дати допуску рішення суду в
частині поновлення на роботі до
негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307,308,309, 314 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства фірма «МГТ» -
задовольнити частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року в
частині: визнання незаконним наказу
Приватного підприємства фірма «МГТ»
№373К від 09.07.2013р. про звільнення ОСОБА_1
в зв'язку з закінченням терміну дії
трудового договору п.2 ст.36 КЗпПУ;
поновлення ОСОБА_1 на посаді секретар
Приватного підприємства фірма «МГТ» з
13 листопада 2013 року; стягнення
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу та допуску рішення
суду до виконання - змінити.

Визнати незаконним наказ
Приватного підприємства фірма «МГТ»
№373К від 09.07.2013р. в частині звільнення
ОСОБА_1 в зв'язку з закінченням терміну
дії трудового договору по п.2 ст.36 КЗпПУ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді
секретаря Приватного підприємства
фірма «МГТ» з моменту її звільнення - з
10 липня 2013 року.

Стягнути з Приватного
підприємства фірма «МГТ» на користь
ОСОБА_1 4928.00 (чотири тисячі дев'ятсот
двадцять вісім) гривень середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу з 22 липня 2013 року по 12 листопада
2013 року включно, розрахунок якого
проведений судом без утримання
прибуткового податку та інших
обов»язкових платежів.

Допустити негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на
роботі ОСОБА_1 на посаді секретаря
Приватного підприємства фірма «МГТ».

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року в
частині вимог щодо стягнення з
Приватного підприємства фірма «МГТ» на
користь ОСОБА_1 258,72 (двісті п'ятдесят
вісім) гривень 72 копійки за час хвороби
з 11 по 19 липня 2013 року включно -
скасувати.

У задоволенні вимог щодо
стягнення з Приватного підприємства
фірма «МГТ» на користь ОСОБА_1 258,72
(двісті п'ятдесят вісім) гривень 72
копійки за час хвороби з 11 по 19 липня 2013
року включно - відмовити.

В іншій частині оскаржуване
рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді