У Х В А Л А

Іменем України

17 вересня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Кеміня М.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 04 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - Калинівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку рішення Тячівського районного суду від 04 березня 2014 року, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачам у користуванні проїзною дорогою та знести металеву сітку, яка перекриває прохід по АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням від 10 червня 2014 року доповнено дане рішення суду, зобов'язано ОСОБА_2 не ставити на проїздну дорогу автомобіль та інші перешкоди із - за яких ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не можуть користуватися дорогою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що задовольняючи позов суд взяв до уваги акт обстеження та лист Держкомзему, які є неналежними доказами. Також вказує, що ст. 152 ЗК України не підлягає застосуванню по даній справі, так як у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки. Крім того мова йде не про земельну ділянку, а про усунення перешкод у користуванні дорогою.

Додаткове рішення не оскаржено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, представника позивачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до п. «а» ч.4 ст. 83 ЗК України землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) належать до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,2179 га за адресою АДРЕСА_1 а (а.с.46).

Позивачі ОСОБА_3 (разом з ОСОБА_7), ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (разом з ОСОБА_8) є сусідами відповідачки та власниками (співвласниками) домоволодінь за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1, 106 відповідно, що підтверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно та витягами з державного реєстру (а.с.10-16).

Як слідує з Державного акту на право власності на земельну ділянку, акту встановлення меж та викопіювання з технічної документації із землеустрою земельна ділянка відповідача по лінії від А до Б межує з землями загального користування (вулицею), ширина якої становить 4 м (а.с.43-47).

З акту обстеження від 10.07.2012 року, складеного депутатом Калинівської сільської ради вбачається, що ОСОБА_2 самовільно без будь-яких дозволів встановила огорожу, що призвело до закриття проїзної частини дороги загального користування. Через це деякі мешканці села не мають можливості доїхати до своїх земельних ділянок (а.с.23).

Згідно листа міськрайонного управління Держкомзему у м.Тячів і Тячівському районі від 16.07.2012 року при розгляді колективного звернення мешканців с.Калини встановлено, що будинок гр. ОСОБА_2 знаходиться навпроти будинку гр. ОСОБА_8 АДРЕСА_1 проходить між будинками орієнтовано шириною 4 метри. Гр. ОСОБА_2, вважаючи, що АДРЕСА_1 знаходиться на її земельній ділянці, поставила металеву огорожу сітку) біля огорожі гр. ОСОБА_8 (а.с.21, 22).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами доведено належними та допустимими доказами факт створення їм відповідачкою перешкод у користуванні дорогою загального користування шляхом встановлення металевої огорожі.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та нормах матеріального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежності доказів зважаючи на наступне.

Та обставина, що акт обстеження від 10.07.2012 року складено без участі відповідачки і в ньому конкретно не зазначено де саме поставлена огорожа, який її розмір, кому вона закриває прохід, не свідчить про неналежність чи недопустимість даного доказу. Зокрема, даний акт обстеження, крім депутата сільської ради, підписали 11 мешканців села та сусіди. Даний акт складено відповідно до повноважень сільської ради вирішувати земельні спори. В ньому чітко зафіксовано факт встановлення відповідачкою огорожі на проїзній частині АДРЕСА_1, а відсутність конкретизації в даному акті не спростовує даний факт.

Стосовно посилання апелянта на нікчемність листа Держкомзему від 16.07.2012 року через його рекомендаційний характер, колегія суддів констатує, що хоча в даному листі (який складався з виїздом на місце) й рекомендовано позивачці ОСОБА_3 звернутися до суду для вирішення земельного спору, однак в ньому також чітко зазначено про встановлення гр. ОСОБА_2 металевої огорожі, вважаючи, що АДРЕСА_1 знаходиться на її земельній ділянці. Тобто, даний лист містить чітку інформацію про встановлення відповідачкою металевої огорожі на АДРЕСА_1 та створення перешкод мешканцям села, а тому такий лист є належним та допустимим доказом по даній справі.

Таким чином позивачами належними та допустимими доказами доведено факт створення відповідачкою перешкод у користуванні дорогою загального користування шляхом встановлення металевої сітки, а відповідачкою жодними доказами дані обставини не спростовані. Всі посилання апелянта на неналежність доказів є необгрунтованими і нічим не підтвердженими.

Стосовно посилання апелянта не неправомірне застосування судом ч.2 ст. 152 ЗК України колегія суддів констатує наступне.

Так, апелянт обґрунтовуючи дану обставину, стверджує, що у всіх позивачів відсутні правовстановлюючі документи на землю. Однак дане твердження не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.05.2013 року згідно якого ОСОБА_8 та ОСОБА_5 належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,25 га за адресою с.Калини АДРЕСА_1, 106 (а.с.53). Дане свідоцтво є належним правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності позивачки ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку.

Що стосується інших позивачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_3, то матеріали справи дійсно не містять відповідних правовстановлюючих документів на земельні ділянки виданих на їх ім'я.

Разом з тим, з ч.2 ст. 152 ЗК України слідує, що право на пред'явлення негаторного позову має не тільки власник земельної ділянки, а й землекористувач.

Як уже було вищезазначено позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є власниками (співвласниками) домоволодінь за адресами АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, а відтак є належними землекористувачами земельних ділянок, які призначені для обслуговування відповідних домоволодінь. Вказана обставина підтверджується також відповідними викопіюваннями із технічної документації із землеустрою, в яких дані позивачі на відповідних земельних ділянках зазначені як землекористувачі (а.с.19, 55). Таким чином, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в будь-якому разі є належними землекористувачами відповідних земельних ділянок,а тому мають право на пред'явлення негаторного позову.

Також безпідставним є посилання апелянта на те, що мова йде не про земельну ділянку, а про усунення перешкод у користуванні дорогою, оскільки створення перешкод у користуванні дорогою, автоматично створює перешкоди у користуванні земельними ділянками власникам/землекористувачам, які користуються даною дорогою для проїзду/проходу до своєї земельної ділянки.

За таких обставин суд правомірно застосував до даних правовідносин ч.2 ст. 152 ЗК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 04 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді