22-ц/772/987/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Венгрин О. О.Категорія:
52Доповідач: Медяний В. М.
Апеляційного суду Вінницької
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:
Головуючого судді : Медяного В.М.,
суддів: Матківської М.В., Шемети Т.М.,
при секретарі: Агеєвій Г.В.,
за участю сторін у справі: представника
відповідача ПАТ по газопостачанню та
газифікації «Вінницягаз» Мосьондза
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Вінницягаз» про визнання звільнення з
роботи незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 29 січня 2014 року,
-

в с т а н о в и л а
:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Вінницягаз» про визнання
звільнення неправомірним, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди.

Посилається на те, що з 01 листопада 1996
року він розпочав працювати у
Вінницькому управлінні газового
господарства на посаді слюсаря 2-го
розряду КВП.

В подальшому 13 серпня 2012 року його по
переведенню було прийнято на посаду
головного інженера Вінницького
міжрайонного управління газового
господарства ПАТ «Вінницягаз».

08 липня 2013 року відповідно до наказу
голови правління Кривак О.А. за №642-к
від 05.07.2013 року ОСОБА_3 звільнено у
зв`язку із скороченням чисельності
працівників на підставі ст.40 п.1 КЗпП
України, про що в трудовій книжці було
зроблено відповідний запис. Вважає, що
дане звільнення є незаконним та таким,
що не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки про звільнення
йому стало відомо лише у вересні 2013
року у зв`язку зі збільшенням
чисельності працівників. Також на
роботу було прийнято працівника з
точно такою ж, як у нього кваліфікацією
та посадовими обов'язками, які були на
нього покладені до звільнення. Крім
цього, позивач вважає, що відповідачем
йому було завдано моральну шкоду, яку
він оцінює в 10 000 гривень, яка
виразилась у порушенні його законних
прав, що призвело в свою чергу до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків, пошуку нової роботи,
що також вимагає додаткових зусиль для
організації свого життя.

У листопаді 2013 року позивачем ОСОБА_3
було надано заяву про зміну підстав
позову, та яку було прийнято судом.
Посилається на те, що підставою для
звернення з даним позовом до суду стало
те, що дійсно 08 липня 2013 року відповідно
до наказу голови правління Кривак О.А.
за №642-к від 05.07.2013 року його було
звільнено у зв`язку із скороченням
чисельності працівників на підставі
ст.40 п.1 КЗпП України, про що в трудовій
книжці зроблено відповідний запис.
Однак, особисто про звільнення, у
зв`язку із скороченням штату його не
попереджали, і ніякого повідомлення
він не підписував, пропозицій про
перехід на нову роботу йому також не
надавалося. Лише 29.04.2013 року він
поставив свій підпис на загальній
відомість до наказу про реорганізацію
підприємства.

Також зазначив, що на підприємстві
утворена первина профспілкова
організація Вінницького управління
газового господарства, членом якої він
є. Однак, згода відповідною
профспілковою організацією щодо
розірвання з ним трудового договору на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України не
надавалась. Разом з тим, новий штатний
розклад після прийняття рішення про
скорочення штату (26.04.2013 року) не
складався та не затверджувався. Крім
того, на підприємство було прийнято
нових працівників у кількості 86 осіб,
що також свідчить про те, що скорочення
фактично не відбулося. Оскільки
кількість звільнених працівників
дорівнює кількості прийнятим
працівникам. Вважає, що його звільнення
з роботи є незаконним, що є підставою
для відшкодування йому моральної
шкоди, стягнення з підприємства
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 08.07.2013 року по день поновлення
на роботі та визнання його звільнення
за п.1 ст.40 КЗпП України незаконним
(а.с.67).

В ході розгляду справи, у листопаді 2013
року представником позивача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 було надано заяву про
поновлення позивачу строку для
звернення з даним позовом до суду (а.с.87.
88).

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 13 січня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено. Судові витрати віднесено
за рахунок держави.

В апеляційній скарзі скаржник позивач
у справі ОСОБА_3 просить рішення суду
першої інстанції від 13.01.2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити повністю.
Посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні 31.03.2014 року в суді
апеляційної інстанції позивач та його
представник апеляційну скаргу
повністю підтримали та просили її
задовольнити, посилаючись на викладені
в ній доводи.

В судове засідання 07.04.2014 року ні
позивач у справі ОСОБА_3, ні його
представник ОСОБА_6 до суду апеляційної
інстанції не з'явилися, однак були
повідомлені належним чином про час і
місце розгляду справи, тому відповідно
до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України справа
розглянута у їх відсутність, оскільки
їх неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Представник відповідач апеляційну
скаргу не визнав та заперечив проти її
задоволення, посилаючись на її
необґрунтованість та безпідставність.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
заслухавши пояснення сторін у справі,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10, 57, 60, 213 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив
та виходив з того, що ОСОБА_3 працював на
посаді головного інженера Вінницького
міжрайонного управління газового
господарства ПАТ «Вінницягаз».

Наказом №211 від 26.04.2013 р. голови
правління ПАТ «Вінницягаз» «Про зміни
в штатному розкладі та скорочення
працівників ПАТ «Вінницягаз» наказано
підготувати та надати пропозиції
(подання) до Наглядової ради щодо
внесення змін в організаційну
структуру товариства та ліквідації
Вінницького МУГГ; з 08.07.2013 р. скоротити
посади та виключити їх зі штатного
розпису ПАТ «Вінницягаз» (далі йде
перелік посад, в тому числі і посада
позивача).

Наказом №212 від 26.04.2013 р. голови
правління ПАТ «Вінницягаз» «Про
попередження щодо вивільнення»
наказано попередити працівників
Вінницького МУГГ про наступне їх
звільнення з 08.07.2013 р. в зв'язку зі
змінами в штатному розкладі та
скороченням працівників відповідно до
п.1 ст.40 КЗпП України згідно списку. Далі
йде перелік посад, прізвищ, імен, по
батькові працівників у виді таблиці, в
тому числі і посада та прізвище
позивача. Наказ не містить в таблиці
граф підпису працівників та дати
ознайомлення їх з наказом. Також наказ
не містить посилання на існування
додатку до нього.

Суду не було надано відповідачем
доказів того, що позивач був належним
чином, як передбачено КЗпП України
попереджений про звільнення з роботи, а
також, що йому пропонувалась інша
робота на підприємстві ПАТ
«Вінницягаз». Представник відповідача
в судовому засіданні пояснив, що інша
робота позивачу не пропонувалась,
оскільки іншої роботи за відповідною
професією чи спеціальністю на
підприємстві не було.

ПАТ «Вінницягаз» до Лівобережного
центру зайнятості м. Вінниці подало
Звіт форми № 4-ПН (факт) про
заплановане вивільнення працівників
станом на 08.05.2013 р. із зазначенням
професії, спеціальності, кваліфікації
та розміру оплати праці працівників, в
тому числі і щодо працівника ОСОБА_3

Наказом голови правління ПАТ
«Вінницягаз» №288 від 19.06.2013 р. наказано
створити з 01.07.2013 р. управління і
відділи ПАТ «Вінницягаз» та
перераховано в якому складі.

19.06.2013 р. ПАТ «Вінницягаз» за №08-31-2013
звернулось до Об'єднаної профспілкової
організації ПАТ «Вінницягаз» щодо
надання згоди на звільнення
працівників в зв`язку зі змінами в
штатному розкладі та скороченням з
08.07.2013 р.

05.07.2013 р. за №45 Об`єднана профспілкова
організація ПАТ «Вінницягаз»
погодила Наказ ПАТ «Вінницягаз» «Про
зміни в штатному розкладі та
скорочення працівників ПАТ
«Вінницягаз» з 08.07.2013 р.

Згідно довідки ПАТ «Вінницягаз» №7
від 10.01.2014 р. із заробітної плати
працівника ОСОБА_3 за період роботи у
Вінницькому МУГГ з 13.08.2012 р. по 08.07.2013 р.
не проводились відрахування членських
внесків до профспілкової організації.
Інших доказів про те, що позивач ОСОБА_3
є членом профспілкової організації,
відповідно до ст.60 ЦПК України стороною
позивача суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що позивач не був
членом профспілкової організації, тому
попередньої згоди профспілкової
організації щодо його звільнення
потрібно не було.

Також місцевий суд виходив з того, що
08.07.2013 р., відповідно до наказу голови
правління ПАТ «Вінницягаз» № 642-к
від 05.07.2013 р. «Про припинення трудового
договору» позивача звільнено з роботи
у зв'язку з скороченням чисельності
працівників згідно ст.40 п.1 КЗпП України
відповідно до наказу №211 від 26.04.2013 р.,
про що зроблено відповідний запис у
трудовій книжці. Про порушення
передбаченого законом терміну
проведення розрахунку при звільненні і
видачі трудової книжки позивачу
сторони не зазначають.

Рішенням Наглядової ради ПАТ
«Вінницягаз» від 24.07.2013 р. затверджено
нову організаційну структуру ПАТ
«Вінницягаз» з 01.08.2013 р., тобто
затверджено нову організаційну
структуру після звільнення позивача.
Відповідно до затвердженої
організаційної структури доручено
правлінню ПАТ «Вінницягаз» внести
зміни до штатного розкладу, видати
відповідні накази по товариству
(Протокол №24/07-2013 від 24.07.2013 р. засідання
Наглядової ради ПАТ «Вінницягаз».
Організаційна структура ПАТ
«Вінницягаз», затверджена 24.07.2013 р.
Представник відповідача в ході
розгляду справи пояснив, що на схемі
новозатвердженої організаційної
структури ПАТ «Вінницягаз» Вінницьке
МУГГ виділено пунктиром, як таке, що
ліквідується. Організаційна структура
ПАТ «Вінницягаз», яка існувала до 24.07.2013
р.

Згідно довідки ПАТ «Вінницягаз» від
25.11.2013 р. станом на 09.07.2013 р. відсутній
штатний розклад працівників апарату
управління та робітників Вінницького
міжрайонного управління газового
господарства ПАТ «Вінницягаз» у
зв`язку з припиненням господарської
діяльності зазначеного управління.

Також судом встановлено, що позивачем
отримано трудову книжку в день
звільнення, тобто термін обчислення
строку для звернення із заявою про
вирішення трудового спору про
поновлення на роботі до суду рахується
із 08.07.2013 р. Однак, позивач звернувся до
суду з позовом після спливу
зазначеного законом терміну - 17.10.2013 р.,
тобто пропустив строк звернення до
суду з позовом на строк понад два
місяці і ним не було надано жодного
доказу, який би свідчив про поважність
причин пропуску визначеного строку
звернення з даним позовом до суду.

В зв`язку з цим, суд першої інстанції не
вбачав підстав для поновлення
позивачеві строку звернення до суду з
позовом про поновлення на роботі.

Таким чином, місцевий суд враховуючи
положення ст.43, ст.49-2, 233, 234, 235 КЗпП
України, ст.60 ЦПК України прийшов до
висновку, що під час звільнення
позивача мали місце порушення
трудового законодавства. Зокрема те, що
позивачу відповідачем не було
запропоновано іншу роботу, однак суд
вважав необхідним відмовити в
задоволенні позову про визнання
звільнення з роботи незаконним,
поновлення на роботі в зв`язку з
пропуском позивачем строку звернення з
даним позовом до суду. Відповідно немає
підстав для задоволення позовної
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, а
також про відшкодування моральної
шкоди в сумі 10 000,00 грн., оскільки
зазначені вимоги випливають з вимоги
про поновлення на роботі.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, встановивши такі обставини,
правильно застосувавши норми
матеріального права та не порушивши
норми процесуального права, прийшов до
вірного та обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні даного позову.

Так, відповідно до приписів статті 233
КЗпП України, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Закон не визначає переліку причин
пропуску строку на звернення до суду,
які є поважними, тому питання про
поважність таких причин вирішується в
кожному конкретному випадку із
урахуванням обставин справи та
доказів, що свідчать про неможливість
подачі позову протягом визначеного
законом строку

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» визначено, що встановленні
статтями 228, 233 КЗпП України строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести мотиви, чому
він поновлює або вважає неможливим
поновити пропущений строк.
Передбачений ст.233 КЗпП України
місячний строк поширюється на випадки
звільнення незалежно від підстав
припинення трудового договору

Як вбачається з пояснень наданих
позивачем в суді першої інстанції,
місцевий суд прийшов до правильного
висновку щодо порушеного права ОСОБА_3,
оскільки встановлено, що під час його
звільнення мали місце порушення
трудового законодавства, зокрема,
позивачу не було запропоновано
відповідачем іншу роботу.

Позивач ОСОБА_3 отримав трудову книжку
в день звільнення 08.07.2013 р. Тобто термін
обчислення строку для звернення із
заявою про вирішення трудового спору
про поновлення на роботі до суду
рахується із 08.07.2013 р. Проте,
встановлено що позивач звернувся до
суду з позовом після спливу
зазначеного законом терміну - 17.10.2013 р.,
тобто пропустив строк звернення до
суду з позовом на строк понад два
місяці. Позивачем не було надано суду
жодного доказу, який би свідчив про
поважність причин пропуску ним
визначеного строку звернення з даним
позовом до суду. Також встановлено, що з
дня звільнення і по день звернення до
суду з даним позовом ОСОБА_3 із заявою
до відповідача щодо працевлаштування
або поновлення його на роботі в ПАТ
«Вінницягаз» на адресу адміністрації
не звертався, що підтверджується
наданими суду копіями журналу
реєстрації звернень (скарг) громадян.
Отже, з 08.07.2013 р. ОСОБА_3 знав про
порушення свого права, але не звернувся
до суду з цим позовом в межах строку,
встановленого законодавством. Доказів
поважності причин пропущення
процесуального строку позивачем суду
не надано. Доводи позивача про те, що
строк звернення до суду, встановлений
ст. 233 КЗпП України пропущено ним з
поважних причин, оскільки при його
звільненні (видачі трудової книжки)
адміністрація його запевнила про те, що
протягом двох-трьох місяців він буде
прийнятий на роботу, оскільки фактично
здійснюється реорганізація
підприємства і всі працівники
відокремленого підрозділу будуть
прийняті до головного підприємства, а
звільнення за скороченням штату
необхідно провести з метою
збалансування фактичних витрат
підприємства, а також те, що йому стало
відомо, що його та інших звільнених
працівників не будуть приймати на
роботу, а тому він намагався отримати
інформацію та докази проведення штату
на підприємстві, однак інформація не
надавалась, письмові заяви не
приймались і тільки після цього він
вирішив звернутися за захистом
порушеного права в судовому порядку,
суд вважає не є переконливими, оскільки
будь-якими належними та допустимими
доказами не підтверджені та не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно не вбачив підстав для
поновлення позивачеві строку
звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі. Позивач мав
можливість звернутися до суду з
відповідним позовом у визначений
строк, однак звернувся до суду за
захистом свого порушеного права лише
17.10.2013 року, тобто з пропуском строку,
передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 абзацу 3
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», якщо місячний чи тримісячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів повністю погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки судом першої інстанції
правильно визначені правовідносини, що
склалися між сторонами, їх об'єктивний
склад, права та обов'язки сторін, вірно
застосовані норми матеріального права
та не порушені норми процесуального
права, а доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
дають достатніх підстав для скасування
рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. ст. 4, 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 13 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:підпис.
В.М.Медяний

Судді:підписи.
М.В. Матківська

Т.М. Шемета

З оригіналом вірно.

Суддя: