Єдиний унікальний номер 248/7603/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/780/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляціях ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Харцизького міського суду від 10 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: служба у справах
дітей виконкому Харцизької міської
ради - про визначення місця проживання
малолітньої дитини; зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: служба у
справах дітей виконкому Харцизької
міської ради - про визначення місця
проживання малолітньої дитини

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернулись
сторони з апеляційними скаргами на
рішення суду, яким як позивачці, так і
відповідачеві було відмовлено у
задоволенні позовних вимог. Суд також
розподілив судові витрати.

Суд першої інстанції виходив з того, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з серпня 2006 року по вересень 2009
року, від якого мають малолітнього сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали у
будинку за місцем реєстрації
відповідача ОСОБА_2

Судом встановлено, що після розірвання
шлюбу позивачка виїхала на інше місце
проживання, а дитина лишилась
проживати разом з батьком та його
матір»ю у будинку АДРЕСА_2, який
належить матері відповідача.

Рішенням виконкому Харцизької міської
ради від 23 грудня 2009 року було
затверджено висновок органу опіки та
піклування виконкому про визначення
місця проживання малолітньої дитини
разом з батьком. Позивачка це рішення
та висновок не оскаржила.

Суд першої інстанції установив, що
батьки дитини обидва мають належні
побутові умови для виховання та
розвитку дитини, обидва позитивно
характеризуються, люблять свого сина,
працюють, мають стабільний дохід, при
цьому, заробітна плата відповідача є
більшою, сторони є фізично здоровими,
не перебувають на обліку у нарколога чи
психіатра, тобто суд не виявив жодних
обставин, які б свідчили про таку
поведінку сторін, яка б могла зашкодити
інтересам дитини.

Разом з тим, суд установив, що дитина з
народження проживає у АДРЕСА_2,
постійно оточена турботою та
піклуванням з боку свого батька, а у
випадках його відсутності -
виховується бабусею, дитина звикла до
такої обстановки, оточення та побуту,
їх зміна може негативно вплинути на
фізичний та духовний розвиток дитини і
не буде відповідати його найкращим
інтересам дитини.

За таких обставин суд першої інстанції
відмовив позивачці у задоволенні її
вимог.

Відмовляючи відповідачеві у
задоволенні його зустрічного позову,
суд послався на рішення виконкому
міської ради, яким було затверджено
висновок органу опіки та піклування
виконкому про визначення місця
проживання дитини разом з батьком та
вказав, що це рішення не скасоване, воно
є чинним, дитина і так проживає з
батьком, тому позов ОСОБА_2 є
безпідставним.

Позивачка просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про
задоволення її позовних вимог,
оскільки вважає, що рішення суду не
відповідає вимогам закону.

Так, суд першої інстанції в
обґрунтування своїх висновків поклав
рішення органу опіки та піклування від
23 грудня 2009 року про визначення місця
проживання дитини разом з батьком,
однак при цьому не врахував, що
позивачка була проти того, щоб дитина
залишилась проживати з батьком.

У подальшому позивачка зверталась до
органу опіки та піклування про
збільшення часу для спілкування з
дитиною, однак її заява не була
задоволена.

Суд безпідставно не прийняв до уваги
доводи та пояснення, надані позивачкою,
відхилив її клопотання про проведення
психологічної експертизи, щоб можна
було б встановити прихильність дитини,
вплив кожного з батьків на її розвиток.

На підставі пояснень працівника
дитячого садочку суд першої інстанції
зробив висновок про те, що матір дитини
не приймає участі у вихованні сина,
однак суд не прийняв до уваги ті
об»єктивні обставини, які
перешкоджають позивачці брати активну
участь у вихованні дитини.

Суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні зробив також висновок про те,
що позивачка не є розлученою з дитиною,
бо має можливість спілкуватись зі
своїм сином.

Однак суд не прийняв до уваги, що матір
дитини за установленим їй порядком
може бачитись із сином тільки два рази
на тиждень з 9.00 години по 18.00 годину,
тобто 18 годин на тиждень.

Суд першої інстанції також не прийняв
до уваги, що відсутні виняткові
обставини, передбачені ст.161 СК України,
за яких можна розлучати матір з
дитиною.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній
скарзі також просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги,
оскільки вважає, що суд необґрунтовано
відмовив йому у позові, пославшись на
рішення органу опіки та піклування.

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги, що звернення за захистом до
органу опіки та піклування не
позбавляє особу права на звернення до
суду, оскільки рішення органу опіки та
піклування є попереднім вирішенням
спору та не може бути перешкодою для
звернення до суду з такими ж вимогами.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, апеляційний суд вважає, що
апеляційну скаргу позивачки слід
задовольнити, апеляцію відповідача -
задовольнити частково, рішення суду
слід скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог позивачки
ОСОБА_1, а відповідачеві ОСОБА_2 у
зустрічному позові відмовити, з таких
підстав.

Судом першої інстанції було
встановлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2006
року по 17 вересня 2009 року (т.1 а.с.15).

10 травня 2007 року у них народився син
ОСОБА_3 (т.1 а.с.7).

Після реєстрації шлюбу сторони
проживали у АДРЕСА_2, який на підставі
договору купівлі-продажу від 10 грудня
2002 року належить матері відповідача
ОСОБА_4 (т.2 а.с.8).

У цьому будинку, окрім власниці та
інших членів її сім»ї, зареєстрований
також відповідач ОСОБА_2 та його син
ОСОБА_3 (т.2 а.с.9-11).

Суд установив, що відповідач є
засновником та директором приватного
підприємства «Дорстрой Плюс», його
середньомісячна заробітна плата
становить 4 300 грн. (т.2 а.с.15-22, 25).

Судом також було встановлено, що
позивачка зареєстрована та проживає у
будинку свого батька по АДРЕСА_1, також
має постійну роботу, працює медичною
сестрою у центральній міській лікарні
м. Харцизька, її середньомісячна
заробітна плата становить близько 2 000
грн. (т.2 а.с.30).

Дослідивши надані сторонами докази,
акти обстеження житлово-побутових умов
кожної із сторін, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що як мати
дитини, так і батько мають задовільні
умови для виховання та розвитку сина,
за місцем їхнього проживання обладнано
окремі кімнати для дитини, що відсутні
будь-які обставини, які б свідчили про
неможливість когось з батьків приймати
участь у вихованні сина та шкодили б
інтересам дитини.

Отже судом першої інстанції достеменно
встановлено, що батьки дитини обидва
можуть належним чином виховувати свого
малолітнього сина, для цього вони мають
необхідні побутові, житлові,
матеріальні умови, не перебувають на
обліку у психіатричній та
наркологічній лікарні, мають позитивні
характеристики тощо.

Натомість суд першої інстанції,
зробивши свій правовий висновок, не
прийняв до уваги, що відповідно до
принципу 6 Декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона має,
коли це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові й
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір»ю.

Згідно з вимогами ч.2 ст.161 СК України
орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Отже законом встановлені ті виняткові
обставини, коли дитина в жодному разі
не може бути передана для проживання з
кимось із батьків.

У відповідності до вимог ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Між тим, відповідач не надав та справа
не містить жодних доказів, які б
свідчили про наявність таких
виняткових обставин, що могли б бути
безумовною підставою для розлучення
малолітнього сина ОСОБА_3 з його
матір»ю - позивачкою у справі.

За таких обставин апеляційний суд
вважає, що правовий висновок у справі,
зроблений судом першої інстанції, не
відповідає вимогам закону, у тому
числі, міжнародним нормам, прийнятим
Україною, інтересам дитини та
фактичним обставинам справи, тому
рішення суду слід скасувати як
незаконне, ухвалити нове про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та
визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом з матір»ю за місцем її проживання
у АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харцизького міського суду від
10 грудня 2013 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення
місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом з матір»ю ОСОБА_1 на місцем її
проживання: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: