Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1207/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Чернігівського районного суду
Запорізької області від 17 січня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про захист честі та ділової
репутації, стягнення моральної шкоди
та публічне вибачення в засобах
масової інформації,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про захист честі та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди та публічне
вибачення в засобах масової
інформації.

Позивач зазначав, що працює на посаді
директора ПСП Агрофірма «Росія», що
підтверджується статутом. На протязі
2012-2013 років відповідач звертався з
письмовими заявами до правоохоронних
органів та до прокуратури
Чернігівського району про те, що він
створив організовану злочинну групу,
яка знаходиться за юридичною адресою
ПСП «Агрофірма «Росія» Чернігівський
район, с. Верхній Токмак, вул. Леніна, 5. З
приводу безпідставних звернень
відповідача, його неодноразово
викликали до прокуратури району та
управління по боротьбі з організованою
злочинністю ГУМВС України в
Запорізькій області з приводу надання
пояснень. За результатами проведених
перевірок доводи відповідача не
знайшли свого підтвердження та було
прийнято рішення про закриття
кримінального провадження. З приводу
звернень відповідача опитувалися
працівники підприємства.

Вважає, що безпідставними зверненнями
відповідача порушуються його права та
принижують його честь і гідність та
ділову репутацію, як директора ПСП
Агрофірма «Росія». Своїми діями
відповідач завдає йому значної
моральної шкоди, що проявляється в
погіршенні ділової репутації,
заплямуванні честі та гідності.
Моральну шкоду, що завдана
протиправними діями відповідача, він
оцінює у 20000 грн.

Посилаючись на ці обставини, просив
зобов'язати відповідача публічно
вибачитися з приводу створення
організованого злочинного
угрупування, стягнути з відповідача на
його користь моральну шкоду в розмірі
20000 грн. та судові витрати.

Рішенням Чернігівського районного
суду Запорізької області від 17 січня 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
поширена відповідачем інформація не є
інформацією, яка принижує честь,
гідність, ділову репутацію позивача та
порушує особисті немайнові права
позивача, оскільки статті 34 та 40
Конституції України визнають за
особою і гарантують особі право на
свободу висловлювати свою думку та
гарантують усім право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування чи посадових
і службових осіб цих органів, які
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що апелянт ОСОБА_2 не
згодний з судовим рішенням, оскільки в
судовому засіданні (при дослідженні
відповідних матеріалів, витребуваних
із правоохоронних органів) знайшли
підтвердження безпідставні звернення
ОСОБА_3 до правоохоронних органів з
питань створення позивачем
організованих злочинних угрупувань та
здійснення злочинної діяльності.
Проте, висновки суду не відповідають
обставинам справи, тому апелянт вважає,
що рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального або процесуального
права.

Такі доводи апеляційної скарги не
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що протягом 2012-2013
років відповідач у справі ОСОБА_3
звертався з письмовими заявами до
Управління по боротьбі з організованою
злочинністю ГУМВС України в
Запорізькій області, Міністерства
аграрної політики України, прокуратури
Чернігівського району з відповідними
заявами, в яких вказував, що ОСОБА_2
створив організовану злочинну групу,
яка знаходиться за юридичною адресою
ПСП Аф «Росія»: Чернігівський район, с.
Верхній Токмак, вул. Леніна, 5.

З матеріалів справи видно, що за
результатами проведених перевірок
факти, вказані у заявах ОСОБА_3, не
підтвердилися. Зокрема, судом першої
інстанції було витребувано з
прокуратури Чернігівського району
матеріали перевірки - наглядове
провадження № 85-22-10, яке було
досліджено в засіданні суду першої
інстанції. В мотивувальній частині
судового рішення вказано, що факти,
вказані ОСОБА_3 у відповідних заявах не
підтвердилися, це вбачається з
висновку дільничного інспектора
Чернігівського РВ ГУМВС України в
Запорізькій області відповідно до
якого перевірка за матеріалами УОЗ
ГУМВС України в Запорізькій області
щодо заяви ОСОБА_3 завершена у зв'язку з
відсутністю складу будь-якого
кримінального правопорушення (а. с. 67 ).

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд першої інстанції вірно
посилався на роз'яснення пункту 16
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи " в якому вказано, що
відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обгрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. Суди
повинні мати на увазі, що у випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації

З огляду на вищевикладене суд вважав
недоведеним, що звернення ОСОБА_3 до
правоохоронних органів з заявою, де
він вказує що ОСОБА_2 створив
організовану злочинну групу,
принизило честь, гідність, престиж і
ділову репутацію останнього - як
посадової особи.

Судом першої інстанції правильно
враховано визначене в рішенні
Конституційного Суду України (рішення
№ 8 рп від 10 квітня 2003 року, справа № 1
9/2003), а саме, що викладення у листах,
заявах, скаргах до правоохоронного
органу відомостей особою, на думку якої
посадовими чи службовими особами цього
органу при виконанні функціональних
обов'язків порушено її право, не може
вважатись поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
цих осіб. Кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб..

Звернення громадян до правоохоронного
органу, що містять певні відомості про
недодержання законів посадовими або
службовими особами, передаються чи
повідомляються не з метою доведення
таких відомостей до громадськості чи
окремих громадян, а з метою їх
перевірки уповноваженими на це законом
іншими посадовими особами.

Також суд першої інстанції,
відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позову, вважав не доведеним приниження
честі, гідності та ділової репутації
шляхом направлення відповідачем
ОСОБА_3 листів до органів прокуратури
та райвідділу внутрішніх справ щодо
незаконних дій позивача ОСОБА_2, як
директора ПСП «Агрофірма Росія».

Суд вірно зазначив, що відповідно до
ст. 1 Закону України "Про звернення
громадян" громадяни мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Відповідно до частини 1 статті 19
Конституції України правовий порядок в
Україні гарантується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. У свою чергу частиною
першою статті 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Також слід зазначити, що частиною 4
статті 32 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням і
поширенням такої недостовірної
інформації.

Згідно з ч. 1 статті 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 2 статті 30 Закону
України «Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідачів, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Разом із тим звернення має бути
адресоване органу державної влади,
органу місцевого самоврядування та
посадовій і службовій особам цих
органів, що компетентні розглянути
таке звернення. Наявність у зверненні
завідомо неправдивих відомостей, а
також у разі встановлення, що для
звернення особи до вказаних органів не
було жодних підстав і це звернення було
викликано не наміром виконати свій
громадський обов'язок або захистити
свої права, свободи чи законні
інтереси, тягне відповідальність,
передбачену законодавством України.

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Зазначені норми матеріального права, а
також положення статті 34 Конституції
України, якою передбачено, що кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань враховано судом
першої інстанції, при цьому суд
правильно зазначив, що відповідач
фактично виражав свою суб'єктивну
думку стосовно позивача та те, що
висловлювання відповідача у вказаних
заявах є його оціночними судженнями
відносно позивача.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України від 27.02.2009 № 1 «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» роз'яснено порядок
застосування судами норм чинного
законодавства щодо правового захисту
честі, гідності та ділової репутації.

Зокрема, при розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

В цій Постанові також зазначено, що
судам необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

З урахуванням вищевикладеного судова
колегія вважає, що позивачем не
доведено та не підтверджено
дослідженими в суді першої інстанції
доказами те, що інформація стосовно
позивача, яка викладена у відповідних
заявах ОСОБА_3 до правоохоронних
органів та до органів державної влади
є наклепом чи образливою та такою, що
її слід спростувати або те, що мало
місце розповсюдження цієї інформації.

Відмовивши в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 щодо зобов'язання
відповідача ОСОБА_3 здійснити
публічне вибачення в засобах масової
інформації, суд першої інстанції вірно
посилався на приписи пункту 26
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи ", в якому зазначено, що
суд не вправі зобов'язувати
відповідача вибачитися перед
позивачем у тій чи іншій формі,
оскільки примусове вибачення як спосіб
судового захисту гідності, честі чи
ділової репутації за поширення
недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позивач обрав
такий спосіб захисту свого права як
зобов'язання принести вибачення, який
чинним законодавством не передбачений.

Вирішуючи питання щодо відшкодування
моральної шкоди на користь позивача
ОСОБА_2, суд, посилаючись на положення
статті 1167 ЦК України, якою
передбачено, що моральна шкода,
завдана фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
цих позовних вимог - з огляду на те, що
позовні вимоги ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди є
похідними від результату вирішення
спору в частині позову про захист
честі та ділової репутації, публічне
вибачення в засобах масової
інформації.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстави для скасування
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
Запорізької області від 17 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: