У х в а л а

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Кафідової О.В.,Ступак О.В.,Коротуна
В.М.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про
визнання договору позики недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 3 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про
стягнення 85 тис. дол. США зі ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 у рівних частках за договорами
позики від 25 і 30 вересня 2003 року та 25
грудня 2003 року.

ОСОБА_8 звернулася до суду із
зустрічним позовом про визнання
договорів позики від 25 і 30 вересня 2003
року та 25 грудня 2003 року недійсними,
оскільки вони були укладені без наміру
створення правових наслідків і без її
згоди.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 22
травня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 42
500 дол. США, що еквівалентно 338 776 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 42 500
дол. США, що еквівалентно 338 776 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_8 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3 жовтня
2013 року рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 22 травня 2013 року частково
скасовано, ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про стягнення 42 500
дол. США, що еквівалентно 338 776 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Не погодившись із рішенням
апеляційного суду, ОСОБА_7 звернувся до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просив скасувати оскаржуване судове
рішення та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Положеннями статті 335 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судом встановлено, що 10 червня 1999 року
між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено шлюб,
розірваний відділом РАЦС
Івано-Франківського міського
управління юстиції, про що в Книзі
реєстрації розірвань шлюбів внесено
актовий запис за № 89 від 6 лютого 2008
року (а.с. 61).

25 вересня 2003 року, 30 вересня 2003 року та 25
грудня 2003 року між ОСОБА_7 та його
батьком, ОСОБА_9, укладено договори
позики на загальну суму 85 000 дол. США,
які ОСОБА_7 зобов'язувався повернути до
25 вересня 2010 року. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
ОСОБА_7 надав позикодавцю розписку (а.с.
73-75).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, унаслідок
чого відкрилася спадщина, яку прийняла
його дочка, ОСОБА_6, та одержала
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 7 червня 2012 року, яке
зареєстровано в реєстрі за № 1481 (а.с. 10).

Відповідно до статті 374 ЦК УРСР за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Суд апеляційної інстанції під час
розгляду цієї справи встановив, що за
час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за договором
купівлі-продажу від 29 вересня 2003
року набули право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Із договору купівлі-продажу
вбачається, що зазначена квартира
придбана за 207 742,08 грн, з яких 1/3 її
частини в сумі 62 322,62 грн продавець
одержав від покупця до підписання
договору, а інші 2/3 частини - 145 419,46 грн,
покупець зобов'язувався сплатити до 1
жовтня 2003 року.

30 вересня 2003 року ОСОБА_7 за згодою
ОСОБА_8 уклав із ВАТ АКБ «Прикарпаття»
кредитний договір, за яким банк надав
позичальникові грошові кошти у розмірі
27 104 дол. США, що на час отримання
кредиту за офіційним курсом НБУ
становило 144 464 грн, для придбання
квартири АДРЕСА_1, на умовах сплати 16 %
річних та повернення кредиту в термін
до 30 вересня 2006 року. Виконання
зобов'язання за цим кредитним
договором забезпечувалося іпотекою
вищезазначеної квартири (а.с. 70, 78,
102, 103).

Як встановлено апеляційним судом,
грошові кошти, отримані за кредитним
договором, були сплачені за договором
купівлі-продажу квартири від 29 вересня
2003 року. Крім цього, 5 тис. дол. США за
договором позики, укладеним 25 грудня 2003
року, були отримані ОСОБА_7 вже після
купівлі квартири, яка була придатна для
її використання за цільовим
призначенням (а.с. 58).

Таким чином апеляційний суд дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позову про стягнення із
ОСОБА_8 заборгованості за договором
позики на суму 85 тис. дол США, так як
остання не надавала згоди на їх
укладення.

Відповідно до частини 2 статті 337 ЦПК
України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних
міркувань.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують та не
дають підстав для висновку про
порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права (частина 1 статті
337 ЦПК України).

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:О.В.
Кафідова В.М. Коротун О.В. Ступак С.П.
Штелик