Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1368/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Ясінський Л. Ю.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

21.05.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді - Суровицької
Л.В.,

суддів - Авраменко
Т.М., Савченко С. О.

при секретарі - Крисановій
Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ульяновського районного
суду Кіровоградської області від 27
січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики та позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
позики частково недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які прибули в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики.

Зазначав, що 15 березня 2007 року між
ним та ОСОБА_4 укладено договір позики,
відповідно до якого відповідач взяв у
нього в борг грошові кошти в сумі 60 000
грн. для придбання та ремонту житлового
будинку, які зобов'язався повернути до
01 березня 2012 року. Житловий будинок
придбавався для сім'ї відповідача.
Проте кошти не повернуті, щодо
житлового будинку між відповідачами
існує спір про визнання його спільним
сумісним майном подружжя та поділ.

Посилаючись на ст.65 СК України, на те,
що договір, укладений ОСОБА_4 в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, просив суд
стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на його
користь вказаний борг в сумі 60 000 грн. -
по 30 000 грн. з кожного та судові витрати
(а.с.2-3).

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом
до ОСОБА_4 про визнання договору позики
частково недійсним.

Зазначала , що і вона і відповідач
мали достатній заробіток, тому не було
необхідності отримувати гроші у
позику. В інтересах сім'ї кошти, про які
зазначає ОСОБА_3, не використовувались.

Просила договір позики, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 15 березня 2007 року,
визнати частково недійсним (а.с.69-71).

Ухвалою суду від 27 січня 2014 року
справа за позовом ОСОБА_3 до
відповідачів про стягнення боргу за
договором позики об'єднана в одне
провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання договору позики частково
недійсним (а.с.66).

Рішенням Ульяновського районного
суду Кіровоградської області від 27
січня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 та з ОСОБА_4 на його
користь борг за договором позики по 30 000
грн. з кожного, 300 грн. судового збору та
150 витрат на правову допомогу з кожного.

В задоволенні позову ОСОБА_2 про
визнання договору позики частково
недійсним, відмовлено (а.с.129-134).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову про стягнення з неї
боргу за договором позики і про
задоволення її позову про визнання
договору позики частково недійсним
(а.с.135-137).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник ОСОБА_2
підтримав доводи апеляційної скарги, а
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представник
заперечили проти доводів скарги і
просили рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає із
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 (попереднє прізвище - ОСОБА_2)
перебували у зареєстрованому шлюбі з 10
жовтня 1994 року.

Рішенням Ульяновського районного суду
Кіровоградської області від 22 травня
2012 року шлюб розірвано.

15 березня 2007 року ОСОБА_3 позичив
ОСОБА_4 60 000 грн. зі строком повернення
до 01 березня 2012 року, про що останній
написав власноручно розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Зміст розписки, написаної власноручно
ОСОБА_4 15 березня 2007 року, свідчить про
отримання ним від позивача грошових
коштів у сумі 60 000 грн. для покупки та
ремонту житлового будинку в АДРЕСА_2
(а.с.67).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Згідно нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 20 березня 2007 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 440,
ОСОБА_4 , як покупець придбав у
власність житловий будинок АДРЕСА_2.
Житловий будинок 4-кімнатний, загальною
площею 91,88 кв.м.

Відповідно до п.8 вказаного договору
житловий будинок придбано за згодою
дружини покупця - ОСОБА_2, заява
зберігається у справах приватного
нотаріуса (а.с.50-51).

Пунктом 2 договору купівлі-продажу
житлового будинку підтверджується, що
купівлю-продаж житлового будинку
АДРЕСА_2 вчинено за 47 601 грн..

Вказана обставина ОСОБА_2 не
заперечується. Не заперечується
відповідачами і та обставина, що після
придбання житлового будинку, було
здійснено у ньому ремонт.

Висновок суду першої інстанції про те,
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено 15
березня 2007 року договір позики
грошових коштів і кошти не повернуто
позивачу, підтверджується матеріалами
справи та ґрунтується на законі.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на
увазі окрему річ, сукупність речей, а
також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Отже, об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є як предмети
матеріального світу, так і майнові
права та обов'язки.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Вказана правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року.

Відповідно до ст.34 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.
360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Судом установлено, що в період шлюбу за
кошти, одержані ОСОБА_4 від ОСОБА_3
згідно договору позики від 15 березня 2007
року, було придбано сім'єю ОСОБА_4
житловий будинок АДРЕСА_2, в якому була
зареєстрована та проживала до
розірвання шлюбу ОСОБА_2. Після
розірвання шлюбу ОСОБА_2 звернулась з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
вказаного житлового будинку спільною
сумісною власністю подружжя та його
поділ.

Матеріалами справи підтверджується, що
згідно нотаріально посвідченого та
зареєстрованого у реєстрі за № 222
договору купівлі-продажу квартири від
15 лютого 2007 року, ОСОБА_4 продав за
згодою дружини - ОСОБА_2 (нині ОСОБА_2)
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_1 за 18 462 грн. (а.с.75-76.

20 березня 2007 року придбав спірний
житловий будинок за значно більшу суму,
який було протягом двох років
відремонтовано.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 не надано безспірних доказів
того, що сім'я у 2007 році мала доходи у
розмірі, що покривали витрати на
придбання нерухомого майна.

Також не надано доказів, які б
підтверджували використання ОСОБА_4
грошових коштів, отриманих у позику від
ОСОБА_3 не в інтересах сім'ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при укладенні договору позики не було
дотримано письмової форми, не
ґрунтуються на матеріалах справи та
наданих позивачем доказах.

Також доводи апеляційної скарги про
необхідність відповідно до ч.3 ст.65 ЦК
України письмової згоди другого з
подружжя на отримання позики в
інтересах сім'ї, не ґрунтується на
законі, оскільки передбачає таку згоду
у випадку розпорядження майном, а не у
випадку отримання позики або кредиту.

За таких обставин суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
зазначений договір позики створив
обов'язки щодо повернення грошових
коштів і для другого з подружжя -
ОСОБА_2 та правильно стягнув з неї
половину грошових коштів, отриманих
та використаних в інтересах сім'ї.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги цих висновків не
спростовують, тому відповідно до ст.308
ЦПК України апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишається
без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
ст..ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ульяновського районного
суду Кіровоградської області від 27
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: