АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/1595/14
Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І.
Доповідач Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого:
Гальонкіна С.А.

Суддів: Акопян В.І.,
Петренка В.М.

при секретарі:
Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 02 квітня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Орган Опіки і піклування
Октябрськогої районної у м. Полтаві
ради про надання дозволу на виїзд з
України громадянину, який не досяг
шістнадцятирічного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просила дати дозвіл на виготовлення
проїзного документу для виїзду за межі
України дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без
згоди батька ОСОБА_2 та дозволити ій
ОСОБА_1 тимчасові поїздки за кордон з
дитиною ОСОБА_3 без згоди та супроводу
батька.

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 02 квітня
2014 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

З рішенням не погодилась позивачка. В
апеляційній скарзі просила рішення
місцевого суду скасувати, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 4 статті 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони перебували в шлюбі, який було
розірвано 20.11.2002 року, про що видано
свідоцтво про розірвання шлюбу. Від
даного шлюбу сторони мають малолітню
доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
проживає з матір'ю.

В позовній заяві та доводах
апеляційної скарги позивачка
посилається на те, що відповідач чинить
перешкоди у виїзді доньки ОСОБА_3 за
кордон.

Відповідно до ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріального
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку,
у супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

Місцевий суд обґрунтовано відмовив у
позові, оскільки належних доказів,
відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК
України, що свідчать про те, що ОСОБА_2
чинить перешкоди у виїзді дитини за
кордон, матеріали справи не містять, а
надання дозволу на виїзд дитини без
згоди батька без обмеження будь-яким
терміном та без зазначення країни, в
яку дозволяється виїзд дитини
суперечить нормам матеріального права,
що визначають рівність прав та
обов'язків батьків відносно виховання
дитини та фактично може позбавити
батька можливості брати участь у
вихованні дитини та спілкування з нею.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції постановлено з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права, підстав для його скасування не
вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст., 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Октябрського районного
суду м. Полтави від 02 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до суду касаційної інстанції
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: підпис
Гальонкін С.А.

Судді: підпис
Акопян В.І.

підпис
Петренко В.М.

З оригіналом згідно: