Єдиний унікальний номер 226/3541/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2548/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:

Головуючого судді
Курило В.А.,

Суддів Мальованого Ю.М.,
Космачевської Т.В..

при секретарі: Саєнко
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Димитровського міського суду від 31
січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Донецькобленерго»
про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Димитровського міського суду
від 31 січня 2014 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Донецькобленерго» про захист прав
споживачів відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням позивач
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог. В обґрунтування скарги
зазначила, що на її пропозицію укласти
договір на поставку електричної
енергії, відповідач підготував проект
цього договору, до якого включив
несправедливі умови про погашення
заборгованості, розмір якої не визнає
ні власник квартири ні позивачка. Судом
же спірна сума заборгованості була
прийнята як доведена. Висновки суду про
те, що пропозиція укласти новий договір
на ім'я позивача є намаганням уникнути
цивільної відповідальності не
відповідає фактичним обставинам
справи. Також вважає невірним є
висновок суду про те, що суд немає
способу захисту права у спосіб, обраний
позивачем. Вважає належним способом
захисту судом цивільних прав споживача
визнання несправедливими та
виключення з договору спірних та
недоведених на момент укладення
договору сум заборгованості, та
зобов'язати відповідача укласти з
позивачем договір про користування
електричною енергією на тих умовах,
які є беззаперечними, з метою
задоволення існуючої поточної потреби
в користуванні електричною енергією.

Сторони були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, однак позивачка ОСОБА_1 у
судове засідання не з'явилася, що у
відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
не перешкоджає подальшому розглядові
справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника відповідача Чмірьову Л.С.,
яка заперечувала проти скарги, просила
рішення суду залишити без змін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1, власником якої є її чоловік
ОСОБА_3, на якого відкрито особовий
рахунок НОМЕР_1 на споживання
електроенергії, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
квартиру 4/4-103, виданим на його ім'я 27
травня 1998 року Державним Управлінням
житлово-комунального господарства
Міністерства вугільної промисловості
та даними відповідача про відкриття
рахунку (а.с.45, 49).

Згідно довідки з місця проживання,
позивачка з 28.08.2001 року значиться
зареєстрованою разом з донькою
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1
(а.с. 36,44).

Даних про зняття з реєстрації чоловіка
позивачки - ОСОБА_3 суду не надані,
однак останній суду пояснив, що з
жовтня 2013 року він зареєстрований та
проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2. На
час укладення договору оренди вони з
позивачкою жили однією сім'єю.

З рахунку, відкритого на ім'я чоловіка
позивачки, вбачається, що плата за
споживання електроенергії вносилася
не регулярно та не в повному обсягу, що
стало підставою виникнення
заборгованості, розмір якої станом на
серпень 2012 року склав 1221 грн. 37 коп.
(а.с.49). Як пояснив в судовому засіданні
представник позивачки, вказану
заборгованість, як і суму збитків в
розмірі 2885 грн. 02 коп., нарахованих
відповідачем на підставі акту № 183018
від 14 березня 20І3 року, складеного за
самовільне підключення квартири до
електромережі відповідача, позивачка
не визнає (а.с. 60,64).

15 серпня 2012 року між подружжям АДРЕСА_1
було укладено договір оренди, за яким
власник передав в оренду позивачці в
строкове оплатне користування для її
та дочки проживання свою квартиру
АДРЕСА_1 з орендною платою 0,01грн. в
місяць (а.с.9).

Після укладання зазначеного договору
позивачка звернулася до відповідача з
заявою про укладення з нею договору на
електропостачання (а.с.З).

Згідно проекту договору НОМЕР_1
від 04 квітня 20ІЗ року про користування
електроенергією (а.с.7-8) позивачка у
відповідності з п.18 мала відшкодувати
заборгованість за спожиту
електроенергію в сумі 1221 грн. 37 коп., яка
виникла станом на 27 липня 2012 року, та
збитки в сумі 2885 грн. 02 коп., спричинені
енергопостачальнику в результаті
порушення Правил користування
електроенергією відповідно до акту від
04 березня 2013 року, погодивши з
енергопостачальником графік погашення
заборгованості. Проте через наявність
вказаного пункту позивачка
відмовилась від укладання договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
повнолітні члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть солідарну з ним
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають з
договору найму.

Такий висновок суду є правильним.

Судом встановлено, що позивачка,
проживаючи однією сім'єю з ОСОБА_3 за
адресою АДРЕСА_1, є споживачем
електричної енергії через приєднану
електромережу, постачання якої до її
квартири здійснював відповідач.

Відносини з приводу постачання
фізичним особам електричної енергії
регулюються нормами ст. 714 ЦК України,
ст. ст. 24- 27 Закону України "Про
електроенергетику", Правилами
користування електричною енергією для
населення, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1999 року № 1357.

Постачання фізичним особам
електричної енергії здійснюється на
підставі договору про користування
електричною енергією.

Підключення електричної енергії,
відкриття особового рахунку, видача
абонентської книжки для проведення
розрахунків за електричну енергію та
розрахунок за її споживання слід
вважати фактичним укладенням договору
між сторонами на умовах, передбачених
Законом і Правилами.

За відсутності укладеного
письмового договору, відповідно до абз.
4 п. 3 Правил у разі виникнення питань,
можливі шляхи вирішення яких не
обумовлені договором, сторони
зобов`язані керуватися цими Правилами
та законодавством.

Згідно з п. 19 Правил розрахунки за
спожиту електричну енергію
здійснюються виключно на підставі
показань приладів обліку за діючими
для населення тарифами.

Пунктами 21, 22 Правил передбачено,
що знімання показань приладів обліку
провадиться споживачем щомісяця, а
оплата спожитої електричної енергії
може здійснюватися за розрахунковими
книжками.

Відповідно до п. 42 Правил споживач
електричної енергії зобов'язаний
оплачувати спожиту електричну енергію
та здійснювати інші платежі відповідно
до умов договору та цих Правил.

Як установлено, позивач ОСОБА_1,
як споживач електричної енергії за
вказаною адресою у повному обсязі
вжиту електричну енергію не
сплачувала, з огляду на що умови,
висунуті відповідачем при укладенні
нового договору на постачання
електричної енергії, що стосуються
погашення існуючої заборгованості, є
такими, що ґрунтуються на законі.

Таким чином, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, апеляційний
суд вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені правовідносини,
що склалися між сторонами і їм надана
належна оцінка, в судовому рішенні
повно відображені обставини, що мають
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, а також,
те, що апеляційним судом не встановлено
порушень судом першої інстанції при
розгляді цієї справи вимог
матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги і скасування судового рішення
немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Димитрівського міського суду
Донецької області від 31 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання її
чинності.