УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О., Хопта
С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права особистої приватної
власності на нерухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя від 24 квітня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 22 липня 2013 року, -

встановила:

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернувся із
зазначеним позовом до ОСОБА_2 в якому
просив суд визнати за ним право
особистої приватної власності на
нерухоме майно, а саме, квартиру
АДРЕСА_2.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з
8 серпня 1998 року у він перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від
якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син -
ОСОБА_3. Заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 31
серпня 2009 року шлюб між ним та
відповідачкою було розірвано.
Вказував, що 11 червня 2002 року він уклав
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_2. Зазначав, що спірну квартиру
він придбав за особисті кошти, що
підтверджується договором зберігання
інвестиційного вкладу (у вигляді
акцій), укладеним 31 серпня 1994 року між
ним та АК Промінвестбанком, тобто за
чотири роки до укладення шлюбу, за
умовами якого йому щомісяця
нараховувався дохід із розрахунку 500 %
річних, які перераховувались на
відкритий ним вклад. У день купівлі
квартири, 11 червня 2002 року, він зняв з
своєї ощадної книжки гроші у розмірі 15
500 грн, за які придбав спірну квартиру.
На його думку, спірна квартира була
придбана ним під час перебування у
шлюбі з ОСОБА_2 за власні кошти, а тому,
посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України,
просив визнати за ним право власності
на зазначене майно.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 24
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 22 липня 2013 року, позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_2 доводів позовної заяви належним
та допустимими доказами не
спростувала, та застосував до спірних
правовідносин положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК
України.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним
вимогам закону не відповідають.

Судами установлено, що 8 серпня 1998 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
шлюб, який 18 вересня 2009 року було
розірвано.

ОСОБА_1 11 червня 2002 року придбав
квартиру АДРЕСА_2 за ціною 15 500 грн.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК
України застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто не раніше 1
січня 2004 року.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів" від 15 травня
2006 року № 3 за загальним правилом дії
законів та інших нормативно-правових
актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції
України) норми СК України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. До сімейних відносин, які вже
існували на зазначену дату, норми СК
України застосовуються в частині лише
тих прав і обов'язків, що виникли після
набрання ним чинності. Ці права й
обов'язки визначаються на підставах,
передбачених СК України.

Суд першої інстанції, встановивши
обставини у справі, застосував до
спірних правовідносин положення ст. 57
СК України, не звернувши увагу, що
спірну квартиру було придбано ОСОБА_1 у
2002 році під час дії Кодексу про шлюб та
сім'ю УРСР в редакції 1969 року. Положення
ст. 57 СК України не мають зворотної дії
в часі та не можуть бути застосовані до
правовідносин щодо визнання права
власності на спірну квартиру.

Таким чином суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення, застосував до
спірних правовідносин норму
матеріального права, яка не підлягала
застосуванню, і це вплинуло на
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення.

Крім того, суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення, помилково вважав, що
копії виписок щодо наявності у ОСОБА_1
грошових коштів на його інвестиційному
рахунку, які не були засвідчені
належним чином, є достатньою підставою
для задоволення позову.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.
303 ЦПК України на зазначене уваги не
звернув, недоліків суду першої
інстанції не усунув, залишивши рішення
суду першої інстанції без змін.

Висновки судів попередніх інстанцій
ґрунтуються на припущеннях, що,
відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, є неприпустимим.

За таких обставин, ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя від 24 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 22 липня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко