Номер провадження 22-ц/775/2656/2014
Головуючий у 1 інстанції Якуша Н.В.
Доповідач Прокопчук Л.М.
25 квітня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області
Головуючого: судді Прокопчук
Суддів Корчистої О.І., Хейло
При секретарі Попченко В.Г.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» про визнання
кредитно-заставного договору
недійсним, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року, -
У грудні 2013 року позивачка
звернулась до суду із зазначеним вище
позовом, посилаючись на те, що вона
перебуває у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 з 16.07.1988 року, проживають однією
родиною. 11 червня 2013 року Слов'янським
міськрайонним судом Донецької області
було винесено рішення за позовом
відповідача до її чоловіка ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № АСРYRC від 21.08.2008 року. Із
вказаного рішення вона дізналась, що
між її чоловіком та відповідачем було
укладено кредитно-заставний договір,
за умовами якого чоловік отримав
якого вона своєї письмової згоди не
давала, не дивлячись на те, що
відповідна графа в кредитному договорі
мається. На отримані в кредит кошти
мали бути придбані меблі на потреби
сім'ї. Вважає, що договір було укладено
в інтересах сім'ї, він виходить за межі
дрібного побутового, на погашення
грн. витрачаються кошти сім'ї.
Посилаючись на порушення норм ч.4 ст. 65
СК України та норм цивільного
законодавства просила визнати
кредитно-заставний договір недійсним
Рішенням Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено (а.с. 90-96).

В апеляційній скарзі позивачка
ставить питання про скасування рішення
суду та повернення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на те, що воно винесено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. На її думку
судом не з'ясовано факт чи виходить
сума кредиту за рамки дрібного
побутового, чи є придбані в кредит
кухонні меблі власністю сім'ї, чи не
використаний кредит на власні потреби
позичальника. Звертає увагу на те, що
надані відповідачем Умови надання
кредиту підписані Головою ПАТ
«А-Банк», в той час як договір укладався
з відповідачем, коли він мав назву ЗАТ
«А-Банк», а тому посилання суду на
вказаний доказ є невірним (а.с. 101-106).

Сторони, належно повідомлені про
час та місце судового розгляду в судове
засідання апеляційного суду не
з'явились.

Від представника відповідача
надійшло клопотання про розгляд справи
без її участі.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційну скаргу слід
частково задовольнити, а рішення суду
частково скасувати з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивачка
та ОСОБА_2 перебувають між собою у
зареєстрованому шлюбі з 16 липня 1988
року. 21 серпня 2008 року між ЗАТ
«Акцент-Банк» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № АСРYRC 21170008 на
придбання товару, згідно до якого банк
був повинен надати позивальнику кредит
в сумі 17215,54 грн. на строк 36 місяців з
21.08.2008 року по 20.08.2011 року. 15050 грн.
потрібно було перерахувати на поточний
рахунок НОМЕР_1 в Краматорській філії
«ПриватБанк» з призначенням платежу:
«Перерахування коштів згідно з
рахунком-фактурою № 207 від 21.08.2008 року».
Позичальник був зобов'язаний з 20 по 25
число кожного місця надавати банку
грошові кошти у сумі 883,05 грн. для
погашення заборгованості за кредитом.
Зазначений договір підписаний ОСОБА_2
та представником банку. Придбаний
товар є предметом застави.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд послався на ч.1 ст. 1054 ЦК України та
зазначив, що кредитом є надання коштів
у позику, що є одним з видів фінансової
послуги, а не угодою щодо розпорядження
спільним майном подружжя, яка потребує
письмової згоди іншого із подружжя.
Позивач не є стороною у зобов'язанні, а
надання нею згоди на отримання
кредитних коштів не покладає на неї
солідарного обов'язку перед
кредитором. Щодо доводів позову про
ненадання згоди позивачки на укладання
договору застави, суд зазначив в
рішенні, що предмет застави в договорі
не індивідуалізований, доказів того, що
є предметом застави суду не надано,
тому суд прийшов до висновку про те, що
по суті договір застави взагалі не
укладений.

Висновки суду в частині того, що
немає підстав для визнання кредитного
договору недійсним, відповідають
обставинам справи, вимогам норм
матеріального та процесуального права.

Суд прийшов до вірного висновку
про те, що між 21 серпня 2008 року між ЗАТ
«Акцент-Банк» та ОСОБА_2 було укладено
кредитно-заставний договір № АСРYRC
21170008 на придбання товару, оскільки з
його тексту вбачається, що з наданих в
кредит 17125,54 грн. кошти в сумі 15050 грн.
банк перерахував за рахунком-фактурою
№ 207 від 21.08.2008 року на поточний рахунок
НОМЕР_1 в Краматорській філії
«ПриватБанк» з призначенням платежу:
«Перерахування коштів згідно з
рахунком-фактурою № 207 від 21.08.2008 року».
Зазначені обставини встановлені
раніше ухваленими судовими рішеннями
за позовами ОСОБА_2 до відповідача (а.с.
44-52, 56-58, 66-70). Позивачкою в апеляційній
скарзі визнається та обставина, що
відповідно вказаного рахунку-фактури
позичальник отримав меблі - кухню
«Рода».

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині того, що немає підстав для
визнання кредитного договору
недійсним, суд першої інстанції з
посиланням на норми матеріального
права та роз'яснення, що містяться в п. 25
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» зробив
правильний висновок про те, що підстав
для визнання кредитного договору
недійсним немає, оскільки положення
статті 65 СК України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

Таким чином, рішення суду в
зазначеній вище частині відповідає
вимогам норм матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування немає.

Разом з тим з висновком суду в
частині того, договір застави між
сторонами не укладений, погодитись не
можна.

Відповідно до ст.ст. 4, 5, 6 Закону
України від 02.10.1992 року № 2654-XII "Про
заставу" предметом застави можуть бути
майно та майнові права.

Предметом застави може бути майно, яке
відповідно до законодавства України
може бути відчужено заставодавцем та
на яке може бути звернено стягнення.

Предметом застави може бути майно, яке
стане власністю заставодавця після
укладення договору застави, в тому
числі продукція, плоди та інші прибутки
(майбутній урожай, приплід худоби тощо),
якщо це передбачено договором.

Застава майна може здійснюватися
шляхом передачі товаророзпорядчого
документа (коносаменту, складського
посвідчення - варанта тощо)
кредиторові.

Майно, що перебуває у спільній
власності, може бути передано в заставу
тільки за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 12 Закону у
договорі застави визначаються суть,
розмір та строк виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, опис предмета
застави, а також інші умови, відносно
яких за заявою однієї із сторін повинна
бути досягнута угода.

Опис предмета застави в договорі
застави може бути поданий у загальній
формі (вказівка на вид заставленого
майна тощо).

Згідно положенням статті 578 ЦК
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу лише за згодою
іншого з подружжя.

З тексту договору від 21.08.2008 року
вбачається, що товар, придбаний за
рахунком-фактурою № 207 від 21.08.2008 року,
є предметом застави. Зазначеним
товаром є меблі - кухня «Рода».

Згода позивачки на заставу
вказаного майна відсутня, про що
свідчить текст договору від 21.08.2008 року,
тому відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
оспорюваний договір в частині
застави слід визнати недійсним.

Відповідно до ч. ст. 217 ЦК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Обставини справи свідчать про те,
що правочин щодо укладання кредитного
договору був би вчинений і без
включення до нього недійсної частини,
оскільки стосовно кредитного договору
сторони досягли між собою згоди щодо
всіх істотних умов.

Оскільки рішення суду в частині
відмови у визнанні кредитно-заставного
договору в частині застави не
відповідає обставинам справи, вимогам
норм матеріального права, відповідно
до п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України його слід
скасувати і в зазначеній частині
задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316
ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р
І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року в частині відмови
у визнанні договору застави
недійсним скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» про визнання
кредитно-заставного договору
недійсним задовольнити частково.
Визнати кредитно-заставний договір
№ АСРYRC 21170008 від 21 серпня 2008 року,
укладений між ЗАТ «Акцент-Банк» та
ОСОБА_2 в частині застави майна,
недійсним.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. Касаційна скарга
на нього може бути подана протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий, суддя

Судді