У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про відшкодування
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 25 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 22 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 5 серпня 2008 року між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено кредитний
договір, за яким він отримав кредит у
розмірі 25 тис. грн терміном до 5 лютого
2010 року. Зазначав, що повернення коштів
за кредитом він здійснював через касу
банку, а в листопаді 2009 року він
неодноразово передавав кошти для
сплати за кредитом працівнику банку
ОСОБА_4 на загальну суму 5 030 грн. Ці
кошти були привласнені ОСОБА_4,
унаслідок чого у нього виникла
заборгованість за кредитним договором.
Рішенням Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 14 травня 2012 року з
нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
стягнуто заборгованість за кредитним
договором в сумі 5 624 грн 82 коп. Вироком
Світловодського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 30 жовтня
2012 року ОСОБА_4 визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч. ч. 2, 3
ст. 191 КК України; встановлено факт
заволодіння ОСОБА_4 належними йому
грошовими коштами в сумі 5 030 грн в
період з 5 листопада 2009 року по 18
листопада 2009 року.
Неправомірними діями ОСОБА_4 йому
завдано також моральної шкоди.
Зазначав, що оскільки ОСОБА_4 як
працівник банку, зловживаючи своїм
службовим становищем, привласнив
належні йому грошові кошти, то в силу
ст. 1172 ЦК України завдана йому
шкода має бути відшкодована
відповідачем.

У зв'язку з цим позивач просив суд
зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк»
врахувати в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
суму в розмірі 5 030 грн; стягнути з ПАТ КБ
«ПриватБанк» на його користь 20 тис. грн
на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 25 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 22 жовтня
2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов у повному
обсязі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що працівник
відповідача ОСОБА_4, працюючи на посаді
експерта з експрес-кредитування, не був
уповноваженою особою установи банку на
здійснення розрахунково-касових
операцій, відтак, його дії щодо
привласнення належних позивачу коштів
не пов'язані з виконанням його
службових обов'язків.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом встановлено, що 5 серпня 2008 року
між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено кредитний
договір, за яким йому надано кредит у
розмірі 25 тис. грн терміном до 5 лютого
2010 року.

Через неналежне виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором ПАТ КБ «ПриватБанк»
пред'явив до суду позов до ОСОБА_3 про
стягнення суми кредитної
заборгованості.

Рішенням Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 14 травня 2012 року позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
борг за кредитним договором в
розмірі 5 624 грн 82коп.

Вироком Світловодського
міськрайонного суду від 30 жовтня 2012
року ОСОБА_4 було визнано винним у
скоєні злочинів, передбачених
ч. ч. 2, 3 ст. 191 КК України
(привласнення, розтрата та заволодіння
чужим майном шляхом зловживання
службовою особою своїм службовим
становищем та здійснення вказаних дій
повторно), ч. 1 ст. 366 КК України (службове
підроблення, тобто складання, видача
службовою особою завідомо неправдивих
офіційних документів, внесення до
офіційних документів завідомо
неправдивих відомостей, інше
підроблення офіційних документів.

Встановлено, що кредитна
заборгованість ОСОБА_3 щомісячно
сплачувалась шляхом внесення
позичальником грошових коштів до каси
відділення банку, а також передачі
готівкових грошових коштів
співробітнику банку ОСОБА_4 для
внесення їх до каси банку в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором. Передані ОСОБА_3 5 030 грн для
сплати кредитної заборгованості були
привласнені ОСОБА_4

Також вироком суду було встановлено, що
підсудний ОСОБА_4 є суб'єктом
службового злочину, оскільки,
обіймаючи у Світловодському
відділенні районного управління ПАТ КБ
«ПриватБанк» посаду експерта з
експрес-кредитування, був наділений
адміністративно - господарськими
обов'язками, які включали в себе
функції з управління та розпорядження
коштами банку, а саме: пошук клієнтів
для кредитування, розрахунок лімітів
кредитування позичальників - юридичних
осіб та приватних підприємців,
підготовка кредитної справи та
здійснення захисту на засіданні
кредитного комітету, ведення кредитної
бази позичальників в програмних
комплексах, проведення моніторингу та
контроль за погашенням раніше виданих
кредитів, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України
суди на зазначені вимоги закону уваги
не звернули і не врахували, що вироком
суду встановлена вина ОСОБА_4, який
шляхом зловживання службовим
становищем привласнив кошти, передані
йому позивачем для погашення кредитної
заборгованості, і в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК
України вказані встановлені судом
обставини є обов'язковими для суду при
розгляді цивільної справи.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 35 ЦПК України
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
можуть вступити у справу на стороні
позивача або відповідача до ухвалення
судом рішення, якщо рішення в справі
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї із сторін.

Оскільки рішення суду може вплинути на
права та обов'язки ОСОБА_4, вина якого
була встановлена вироком суду і у
зв'язку з діями якого позивач пред'явив
позов до його роботодавця, суду слід у
порядку, передбаченому
ч. 4 ст. 10, ст. ст. 33, 35 ЦПК України,
вирішити питання про залучення
ОСОБА_4 до участі у справі.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212 - 214 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 25 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 22 жовтня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко