Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - судді
Куцина М.М.,

суддів: Собослоя Г. Г.,
Павліченка С.В.,

при секретарі - Чейпеш
С. І. .,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за апеляційною скаргою
відповідачки ОСОБА_1 на рішення
Тячівського районного суду від 15
жовтня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,
Колоднянської сільської ради, де третя
особа: Тячівське РПТП, Тячівська
державна нотаріальна контора, про
скасування права власності на нерухоме
майно, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2008 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_1, Колоднянської
сільської ради, де третя особа:
Тячівське РПТП, Тячівська державна
нотаріальна контора, про скасування
права власності на нерухоме майно.

Матеріалами справи встановлено, що
позивачка у квітні 1974 року придбала у
ОСОБА_3 будинок та земельну ділянку
розміром 0.16 га землі за АДРЕСА_1

Дане господарство було зареєстроване
в погосподарській книзі виконавчого
комітету Білянської сільської ради
народних депутатів, до якої тоді було
віднесено с. Колодне.

Згідно з даними погосподарських книг
власником дворогосподарства
значиться ОСОБА_3, а з 1979 року - ОСОБА_4.

Позивачка на місті старої будівлі за
допомогою чоловіка та дітей побудувала
новий будинок і станом на 1983 рік
готовність будинку складала 60 % і в
подальшому мала намір подарувати цей
будинок синові.

Після одруження сина ОСОБА_4 в 1985 році
вона передала даний будинок йому в
користування з наміром у майбутньому
оформити право власності на будинок та
подарувати синові.

Однак, в силу різних причин нею не було
оформлено право власності на даний
будинок та земельну ділянку, а тому не
був оформлений договір дарування
синові ОСОБА_4.

Вже після одруження син ОСОБА_4 з
допомогою свого батька добудували
будинок, і з 1986 року він проживав у
ньому, самочинно побудованому, з своєю
дружиною та дітьми.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року її син ОСОБА_4 помер,
після його смерті відкрилася спадщина
за законом на цей спірний будинок
(який самочинно побудовано). Цей факт
стверджується даними його свідоцтва
про смерть.

21 липня 2008 року ОСОБА_2 звернулася із
заявою до Тячівської нотаріальної
контори про прийняття спадщини, яка
відкрилася після смерті її сина ОСОБА_4
( т.1 с.119).

Заповіту ОСОБА_4 не залишив.

Оскільки після смерті її сина
відкрилася спадщина на цей спірний
будинок, то, у відповідності до правил
ст. 1268 ЦК України, вона, позивачка, за
законом як спадкоємець першої черги,
має право на спадкування цього будинку
у рівних долях з відповідачкою.

Позивачка повідомила сільського
голову с. Колодне про подання нею заяви
до Тячівської нотаріальної контори про
прийняття спадщини після смерті сина
ОСОБА_4, у якій просила не оформляти
право власності на самочинно
побудований житловий будинок АДРЕСА_1,
оскільки існує спір про право
власності та спадкування.

Однак, рішенням виконкому
Колоднянської сільської ради за № 23/2
від 8 квітня 2008 року оформлено право
власності на самочинно збудований
будинок за адресою: АДРЕСА_1, за
відповідачкою ОСОБА_1 ( т.1 а. с. 11).

На підставі рішення виконкому
Колоднянської сільської ради від 8
квітня 2008 року цією ж радою ОСОБА_1
видане свідоцтво про право власності
на нерухоме майно за № 222 від 29
травня 2008 року ( т.1 а. с.70).

Позивачка вважає незаконним рішення
про оформлення права власності за
відповідачкою та свідоцтво на право
власності на нерухоме майно, видане
відповідачці на цей спірний будинок,
оскільки вона набула право часткової
власності з її чоловіком на цей
спірний будинок, так як будинок був
побудований ними спільною працею та за
спільні кошти.

Позивачка є по теперішній час
власником земельної ділянки, на якій
збудований цей будинок, і земельна
ділянка в неї не вилучалася у
встановленому законом порядку.

Оформленням права власності на цей
самочинно збудований будинок за
відповідачкою у цілому її позбавлено
права на часткову власність на 2/3
частини та 1/3 частину у спірному
спадковому майні.

Відповідачка ОСОБА_1 відмовилася
оформити і зареєструвати цей будинок
на свого сина.

Позивачка має намір відновити своє
право на 2/3 частки у цьому майні і в
майбутньому подарувати свою частку
внукові.

19 червня 2009 року позивачка, у порядку
ст. 31 ЦПК України, уточнила позовні
вимоги .

Зокрема у цій заяві зазначала, що їй та
померлому синові належало 60 % у цьому
спірному спадковому будинку, а відтак
спадковою частиною вважається 30 %, які
підлягають спадкуванню за законом.

Позивачка 3 вересня 2010 року повторно, у
порядку ст.31 ЦПК України, уточнила
позовні вимоги .

В уточнених позовних вимогах позивачка
зазначала, що її частка у спільної
частковій власності у спірному
будинку складає 58%.

Інші 42 % спірного будинку належали
померлому синові ОСОБА_1 та його
дружині на праві спільної часткової
власності, відтак спадковою частиною
вважається 21% від вказаного обсягу
будівлі, половина якої успадкувала
відповідачка .

Позивачка вважає, що із спадкової
частки їй належить 10.5%, а в цілому 68,5% (
або 2/3 частини від загального обсягу).

Позивачка вважає незаконним рішення
про оформлення права власності за
відповідачкою та свідоцтво на право
власності на нерухоме майно, видане
відповідачці на цей спірний будинок
(самочинно побудований), а її
позбавлено права часткової
власності на цей спірний будинок,
оскільки цей будинок був побудований
її сім'єю спільною працею та за спільні
кошти.

Також, узаконення цього самочинного
будівництва за відповідачкою у
цілому порушило її права, у
відповідності до правил ст. 1268 ЦК
України, як спадкоємиці першої черги
за законом , у рівних долях з
відповідачкою.

Позивачка, посилаючись на зазначені у
позовній заяві обставини справи, та з
підстав, передбачених ст.ст. 355,356,357,368,
370,376,377,380,386,392,1261,1268,1278, ЦК України
просила в суді першої інстанції
скасувати рішення виконкому
Колоднянської сільської ради №23/2 від 8
квітня 2008 року, свідоцтво про право
власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1, в
частині 2/3, а також реєстрацію права
власності за ОСОБА_1 в Тячівському РБТІ
за № 228 від 29 травня 2008 року в частині
2/3.

Визнати будинок АДРЕСА_1,
спільною частковою власністю.

Визнати за позивачкою ОСОБА_2
право власності на 2/3 частини будинку
АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного
суду від 15 жовтня 2013 року позов
задоволено .

Скасовано рішення виконкому
Колоднянської сільської ради від №
22/2 від 8 квітня 2008 року „Про оформлення
права власності на нерухоме майно", на
житловий будинок АДРЕСА_1, Тячівського
району.

Визнано право власності за ОСОБА_2 на
2/3 частини будинку АДРЕСА_1.
Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням цього ж суду від 27
грудня 2013 року скасовано свідоцтво про
право приватної власності на нерухоме
майно № 222 від 29 травня 2008 року.

В апеляційній скарзі відповідачка
ставить питання про скасування даного
рішення та ухвалення нового рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.
Посилається на неповне з'ясування
обставин справи, порушенням судом норм
матеріального і процесуального права.

Відповідачка та її представник у суді
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримали у
повному обсязі.

Позивачка в суді апеляційної
інстанції вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим, а
апеляційну скаргу безпідставною.

Колоднянська сільська рада надіслала
до суду апеляційної інстанції заяву, у
якій просить розглянути справу у їх
відсутність , а подану скаргу
підтримують у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що, відповідно
до ч.2 ст.305 ЦПК України, справу можливо
розглянути у відсутності
представників Колоднянської сільської
ради та третьої особи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, осіб, які з'явилися
по справі, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляції,
вважає, що апеляційну скаргу позивача
слід задовольнити з наступних
міркувань

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку, апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Задовольняючи позов та визнаючи право
власності на 2/3 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, Тячівського району,
за позивачкою ОСОБА_2 , місцевий суд
виходив з того, що органом місцевого
самоврядування незаконно оформлено
право власності на самочинно
збудований спірний будинок за
відповідачкою ОСОБА_1 в цілому, з
підстав порушення порядку набуття
права власності на самочинне
будівництво і порушення права
позивачки на спільну часткову
власність у цьому будинку, що
унеможливило реалізацію права
позивачки на спадкування, як
спадкодавця першої черги після смерті
сина, передбачене ст. ст. 1223.1261 ЦК
України.

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого суду щодо
вирішення позовної вимоги про
скасування рішення виконкому про
оформлення права власності на
нерухоме майно та скасування
свідоцтва на право власності на
нерухоме майно , оскільки у цій частині
позовних вимог суд, розглядаючи
заявлений по справі позов, повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин.

Проте судова колегія не може
погодитися з висновком суду щодо
вирішення позовної вимоги про визнання
права власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини
будинку АДРЕСА_1, та вирішення судових
витрат, оскільки суд у цій частині
позову дійшов до нього без повного та
всебічного з'ясування дійсних обставин
справи, прав сторін та з порушенням
норм процесуального й матеріального
права.

Відповідно до ст. 213,214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Суд першої інстанції, визнаючи право
власності за позивачкою на 2/3 частки
спірного будинку, відніс цей будинок
до об'єктів спільної часткової
власності позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
і виходив з того, що позивачкою був
побудований незавершений
будівництвом житловий будинок, як
самочинне будівництво , що складало 58%
готовності, і який не був узаконений
позивачкою у встановленому законом
порядку у 1985 році.

Цей спірний самочинний незавершений
будівництвом будинок був переданий
позивачкою за усним договором
дарування синові ОСОБА_4 в 1985 році на
час реєстрації шлюбу з відповідачкою
ОСОБА_1 з наміром у майбутньому
узаконити і подарувати синові за
нотаріально посвідченим договором.

У подальшому будівництво цього
спірного будинку було завершено
сім'ями позивачки та її сина ОСОБА_4 і
відповідачки, з якою у 1985 році був
зареєстрований шлюб.

При цьому, місцевий суд не
звернув уваги на те, що згідно з даними
погосподарських книг власником
дворогосподарства та земельної
ділянки (тобто спірного будинку)
за адресою: АДРЕСА_1 , з 1979 року
значиться син позивачки ОСОБА_4, який
теж не набув права власності на
новостворене майно через відсутність
його державної реєстрації.

За таких обставин, колегія суддів. у
відповідності до положень частини
першої та частини четвертої ст. 309 ЦПК
України, рішення місцевого суду в
частині вирішення позовної вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Колоднянської
сільської ради про визнання права
власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини
будинку АДРЕСА_1, і в частині вирішення
стягнення судових витрат - скасовує та
ухвалює в цих частинах нове рішення,
яким слід відмовити у задоволенні
позову в частині визнання права
власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини
будинку АДРЕСА_1, а судові витрати
віднести за рахунок позивачки ОСОБА_2
Василівни.з наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що у
квітні 1974 року позивачка придбала у
ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1.

Дане господарство було зареєстроване
в погосподарській книзі виконавчого
комітету Углянської сільської ради
народних депутатів, до якої тоді було
віднесено с. Колодне.

Згідно з довідкою Колоднянської
сільської ради від 23 березня 2009 року
за № 226, тобто із книг погосподарського
обліку за 1977- 1979 років, будинок
під номером 306 зареєстрований за
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з даними погосподарських книг
власником дворогосподарства
значиться ОСОБА_3 , а з 1979 року ОСОБА_4-
син позивачки, який помер у 2008 році.

Позивачка на місті старої будівлі за
допомогою чоловіка та дітей самочинно
побудувала другий новий будинок і
станом на 1983 рік готовність будинку
складала 60 % , в подальшому вона мала
намір подарувати цей будинок синові
ОСОБА_4.

Після одруження сина ОСОБА_4 в 1985 році,
позивачка передала даний будинок йому
в користування з наміром у майбутньому
оформити право власності на будинок та
подарувати синові ОСОБА_6 за
нотаріально посвідченим договором..

Однак у силу різних причин нею не було
оформлено право власності на даний
будинок та земельну ділянку, а тому не
був оформлений нотаріально
посвідчений договір дарування на
користь сина ОСОБА_4.

Вже після одруження у 1985 році сина
позивачки ОСОБА_4 з відповідачкою по
справі ОСОБА_1, його сім"я під час
перебування у зареєстрованому шлюбові
за допомогою свого батька добудували
будинок, і з 1986 року син проживав у
цьому самочинно побудованому спірному
будинку з своєю дружиною та дітьми.

ОСОБА_4 звертався у 1996 році із заявою
про приватизацію земельної ділянки,
на якій розташований цей самочинно
побудований будинок, і рішенням п'ятої
сесії 22- скликання Колоднянської
сільської ради від 27 вересня 1996 року
вирішино передати у приватну
власність земельну ділянку ОСОБА_4 із
наступним виготовленням державного
акту. Однак ,державний акт ним не був
виготовлений.( т. 1 а. с.46-59).

Із довідки, виданої виконавчим
комітетом Колоднянської сільської
ради від 12 квітня 2010 року, згідно з
записом в книзі погосподарського
обліку (особовий рахунок НОМЕР_1) в
АДРЕСА_1 зареєстровано: ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ( мати), ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_6 року народження, ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_4.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року її син ОСОБА_4 помер,
що стверджується даними його свідоцтва
про смерть.

21 липня 2008 року ОСОБА_2 звернулася із
заявою до Тячівської нотаріальної
контори про прийняття спадщини, яка
відкрилася після смерті сина ОСОБА_4 (
т.1 с.119).

Заповіту ОСОБА_4 не залишив.

Інші спадкоємці заяви до нотаріальної
контори не подали.

Позивачка повідомила сільського
голову с. Колодне про подання нею заяви
до Тячівської нотаріальної контори
про прийняття спадщини після смерті
сина ОСОБА_4, у якій просила не
оформляти право власності на
самочинно побудований житловий
будинок АДРЕСА_1, оскільки існує спір
про право власності та право
спадкування за законом на цей спірний
будинок.

Відповідно до змісту ст. 1269, 1270 ЦК
України, спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживає постійно з
спадкодавцем, має подати особисто
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини до нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини.

У відповідності до положень 6.
Постанови Пленуму ВССУ з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 30
березня 2012 року „ Про практику
застосування судами ст.376 ЦК України (
про правовий режим самочинного
будівництва)", право власності на
самочинно збудовані житлові будинки,
будівлі, споруди, інше нерухоме майно
не набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно
збудованого майна визначаються судом
відповідно до положень статті 1218 ЦК
України та з урахуванням роз'яснень,
наданих у пункті 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування».

Відповідно до положень п.7. „ Постанови
Пленуму ВСУ „Про судову практику у
справах про спадкування" , якщо
спадкодавцем було здійснене самочинне
будівництво (частина перша статті 376
ЦК), до спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

За загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна не
набуває права власності на нього
(ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

За наявності спору, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво, лише у випадках,
передбачених ст. 376 ЦК України, а саме:
за особою, яка здійснили самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК
України); за особою - власником
(користувачем) земельної ділянки, яка
здійснила самочинне будівництво на цій
ділянці, якщо це не порушує права інших
осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

У суді апеляційної інстанції
відповідачка визнала факт надання
позивачкою незавершеного будівництва
будинку у власність своєму синові
ОСОБА_4, однак заперечила факт
завершення спірного будівництва на
умовах виникнення права спільної
часткової власності на цей будинок.

Позивачкою у суді першої та
апеляційної інстанції не доведено
факту того, що між сторонами на час
завершення цього будівництва була
письмова згода на утворення права
спільної часткової власності у цьому
самочинному будівництві.

Зокрема відповідачкою належними та
допустити доказами не доведено факту
набуття права спільної часткової
власності на час передачі цього
спірного будинку синові ОСОБА_4 у
відповідності до положень ст. ст.112,113,
115, 116,118,119 ЦК України ( в редакції 1963
року).

Зокрема, матеріалами справи
стверджений факт того, що на час
будівництва цього спірного самочинно
побудованого будинку у 1977 році син
позивачки ОСОБА_4 був користувачем
цієї земельної ділянки, і відповідно до
погосподарської книги за ним
рахувалось дворогосподарство за
цією ж адресою.

Зазначене будівництво було
закінчено подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1
під час перебування ними у
зареєстрованому шлюбові, і ця
обставини визнається і не оспорюється
сторонами по справі.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку, що відсутні
правові підстави передбачені ст.
ст.112,113, 115, 116,118,119 ЦК України ( в редакції
1963 року) для визнання за позивачкою
права спільної сумісної часткової
власності .

Таким чином узаконення цього
самочинного будівництва за
відповідачкою у цілому порушило та
позбавило права позивачки на
спадкові права у відповідності до
правил ст. 1268 ЦК України, як
спадкоємиці за законом першої черги у
рівних долях з відповідачкою.

Зазначені обставини, відповідно до п.1
ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції .в частині вирішення
позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Колоднянської сільської ради про
визнання права власності за ОСОБА_2 на
2/3 частини будинку АДРЕСА_1, і в частині
вирішення стягнення судових витрат, та
ухвалення в цих частинах нового
рішення, про відмову у задоволенні
позову в частині визнання права
власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини
будинку АДРЕСА_1, та віднесення судових
витрат за рахунок позивачки ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
при вирішенні питання розподілу
судових витрат, судова колегія вважає,
що оскільки позов ОСОБА_2 було
задоволено частково, а підстави для
стягнення на її користь судового збору
відсутні, то судові витрати слід
віднести за рахунок позивачки - ОСОБА_2.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, судова палата у цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Тячівського районного суду від
15 жовтня 2013 року та додаткове рішення
цього ж суду від 27 грудня 2013 року в
частині вирішення позовної вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Колоднянської
сільської ради про визнання права
власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини
будинку АДРЕСА_1, і в частині вирішення
стягнення судових витрат - скасувати та
ухвалити в цих частинах нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову в
частині визнання права власності за
ОСОБА_2 на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1, а
судові витрати віднести за рахунок
позивачки ОСОБА_2.

У решті рішення та додаткове рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: