Номер провадження № 22-ц/785/3313/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про
визнання договору дарування недійсним
та скасування державної реєстрації
права власності, за позовом ОСОБА_10 до
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
недійсним, скасування державної
реєстрації права власності та
стягнення судових витрат, за
апеляційною скаргою ОСОБА_11,
представника ОСОБА_2 і ОСОБА_10, на
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 30. 05. 2013 р.,

в с т а н
о в и л а:

25. 12. 2012 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом, в якому заявою від 23. 01. 2013 р.
було усунуто описку, до ОСОБА_3 і
спадкоємців ОСОБА_13 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та спадкоємців ОСОБА_14 -
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним з
моменту укладення договору дарування
2/5 житлового будинку з господарськими
спорудами, розташованого в АДРЕСА_1,
укладеного 06. 10. 1999 р. ОСОБА_14 та ОСОБА_13
в якості дарувальників та ОСОБА_3 в
якості обдарованого, посвідченого
державним нотаріусом Біляївської
державної нотаріальної контори і
зареєстрованого в реєстрі за № 1-2101 та в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 22. 08. 2008 р.

Зазначив, що згідно договору дарування
житлового будинку від 16. 04. 1992 р. він є
власником 1/2 вказаного будинку, але не
може в установленому порядку
зареєструвати свої права на це
нерухоме майно у зв'язку з наявністю
вказаного договору дарування цього
будинку від 06. 10. 1999 р.

Вказав, що на момент укладення договору
дарування право власності
дарувальників на зазначену частину
предмету дарування визначалося
рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 01. 07. 1999 р., яке
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05. 12. 2012 р. скасовано. Таким
чином, дарувальники не були законними
власниками предмету договору
дарування, а відповідно до ст. ст. 319, 717
ЦК України особа може укласти договір
дарування виключно стосовно майна, яке
є у її власності, і послався на ст. ст. 203,
215, 216 ЦК України, які визначають в
якості підстави для визнання правочину
недійсним його невідповідність нормам
ЦК України (т. 1 а. с. 3-5, 47).

25. 12. 2012 р. ОСОБА_10 звернулася до суду з
позовом, в якому заявою від 23. 01. 2013 р.
було усунуто описку, до ОСОБА_3, ОСОБА_15
про визнання недійсним з моменту
укладення договору дарування 1/5
житлового будинку з господарськими
спорудами, розташованого в АДРЕСА_1,
укладеного 01. 10. 2007 р. ОСОБА_15, діючою на
підставі довіреності від імені ОСОБА_16
в якості дарувальниці та ОСОБА_3 в
якості обдарованого, і посвідченого
державним нотаріусом Біляївської
державної нотаріальної контори і
зареєстрованого в реєстрі за № 2-5761 та в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 04. 10. 2007 р.

Зазначила, що вказаний договір
дарування порушує її права тому, що 22. 03.
2005 р. ОСОБА_16 було складено нотаріально
посвідчений заповіт, яким все своє
майно заповідала ОСОБА_10

Вказала, що на момент укладення
договору дарування право власності
дарувальниці на зазначену частину
предмету дарування визначалося
рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 01. 07. 1999 р., яке
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05. 12. 2012 р. скасовано. Таким
чином, дарувальники не були законними
власниками предмету договору
дарування, а відповідно до ст. ст. 319, 717
ЦК України особа може укласти договір
дарування виключно стосовно майна, яке
є у її власності, і послався на ст. ст. 203,
215, 216 ЦК України, які визначають в
якості підстави для визнання правочину
недійсним його невідповідність нормам
ЦК України (т. 2 а. с. 2-3, 23).

Ухвалою Біляївського районного суду
Одеської області від 21. 03. 2013 р.
об'єднано в одне провадження цивільні
справи за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3,
ОСОБА_15 про визнання договору
дарування недійсним і за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про
визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою Біляївського районного суду
Одеської області від 10. 04. 2013 р.
виключено ОСОБА_15 зі складу
відповідачів.

29. 04. 2013 р. ОСОБА_10 звернулася до суду з
уточненням позовних вимог до ОСОБА_3 і
просила з підстав вказаних у
первісному позові визнати недійсним
договір дарування від 01. 10. 2007 р., який
порушує її права тому, що 22. 03. 2005 р.
ОСОБА_16 було складено нотаріально
посвідчений заповіт, яким все своє
майно заповідала ОСОБА_10

Крім того, заявила вимоги про
скасування державної реєстрації за цим
договором дарування права власності
ОСОБА_3, яка порушує її права як
спадкоємиці її матері ОСОБА_17 (за
законом) та тітки ОСОБА_16 (за заповітом).

Зазначила, що строк позовної давності
для неї почав текти з 05. 12. 2012 р., коли
було ухвалене рішення апеляційного
суду Одеської області (т. 1 а. с. 119-123).

29. 04. 2013 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
уточненням позовних вимог до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 і просив з підстав вказаних у
первісному позові визнати недійсним
договір дарування від 06. 10. 1999 р. тому, що
згідно договору дарування житлового
будинку від 16. 04. 1992 р. він є власником
спірного будинку, але не може в
установленому порядку зареєструвати
свої права на це нерухоме майно у
зв'язку з наявністю вказаного договору
дарування цього будинку від 06. 10. 1999 р.

Крім того, заявив вимоги про скасування
державної реєстрації за цим договором
дарування права власності ОСОБА_3, яка
порушує його права як спадкоємця його
матері ОСОБА_17 (за законом).

Зазначив, що строк позовної давності у
справі для нього почав текти з 05. 12. 2012
р., коли було ухвалене рішення
апеляційного суду Одеської області (т. 1
а. с. 128-131).

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 30. 05. 2013 р. у
задоволенні зазначених позовів
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 24. 10. 2013 р. скасовано рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 30. 05. 2013 р. і частково
задоволено позови ОСОБА_2 і ОСОБА_10

Визнано недійсними:

- договір дарування 2/5 частин житлового
будинку з господарськими спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1, укладений 06. 10.
1999 р. між ОСОБА_14, ОСОБА_13 та ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
Біляївської державної нотаріальної
контори і зареєстрований в реєстрі за
№ 1-2101 та в електронному реєстрі прав
власності на нерухоме майно 22. 08. 2008 р.;

- договір дарування 1/5 частини
житлового будинку з господарськими
спорудами, розташованого в АДРЕСА_1,
укладеного 01. 10. 2007 р. ОСОБА_15, діючою на
підставі довіреності від імені ОСОБА_16
в якості дарувальниці та ОСОБА_3 в
якості обдарованого, і посвідченого
державним нотаріусом Біляївської
державної нотаріальної контори і
зареєстрованого в реєстрі за № 2-5761 та в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 04. 10. 2007 р.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29. 01. 2014 р.
скасовано рішення апеляційного суду
Одеської області від 24. 10. 2013 р. і справа
направлена на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_11,
представника ОСОБА_2 і ОСОБА_10,
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення суду про
задоволення позову в повному обсязі з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи,
необгрунтованості та незаконності.
Вказано, що суд першої інстанції
прийшов до висновку, що на момент
укладення оспорюваних правочинів
рішення суду від 01. 07. 1999 р. було чинним і
мало законну силу, але рішенням
апеляційного суду від 05. 12. 2012 р.
скасовано рішення суду від 01. 07. 1999 р. з
моменту його ухвалення - 01. 07. 1999 р. і
отже на момент укладення оспорюваних
договорів дарування дарувальники не
були власниками предмету дарування і
не могли ним розпоряджатися і робиться
висновок, що при укладенні договорів
дарування було порушено норми закону,
що відповідно до ст. 215 ЦК України і ст. 48
ЦК України 1963 р. є підставою для
визнання угоди недійсною.
Стверджується з посиланням на ст. 1222 ЦК
України яка вказує хто може бути
спадкоємцем, що закон не ставить
визначення статусу особи як спадкоємця
в залежності від того чи зверталася ця
особа до нотаріальної контори за
прийняттям спадщини. Вважає, що
позивачі є спадкоємцями з огляду на
родинні відносини (стосовно спадку
матері - ОСОБА_17) та на підставі
заповіту (стосовно спадку тітки,
ОСОБА_16).

В судовому засіданні ОСОБА_11,
представник ОСОБА_2 і ОСОБА_10,
підтримала доводи апеляційної скарги,
а ОСОБА_3 вважає рішення суду
правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка
в судове засідання осіб, які беруть
участь у справі, не перешкоджає
розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і
перевіривши матеріали справи в межах
позовних вимог та апеляційної скарги,
судова колегія приходить до
наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позовів у справі керувався
стосовно позову ОСОБА_2 положеннями ЦК
України 1963 р., а стосовно позову ОСОБА_10
положеннями ЦК України 2004 р. і виходив з
того, що при укладенні договорів були
дотримані вимоги закону, відчужувачі
майна володіли ним на той час на
законних підставах, що не спростовано
позивачами, а скасування рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 01. 07. 1999 р. і ухвалення
нового рішення апеляційним судом
Одеської області від 05. 12. 2012 р. не є
підставою для визнання недійсними
договорів дарування, оскільки на
момент виникнення цих правочинів
рішення суду від 01. 07. 1999 р. було чинним і
мало законну силу.

Крім того, суд першої інстанції виходив
з того, що право на пред'явлення позову
про визнання договорів недійсними
мають право сторони або особи, права
яких було порушені у зв'язку з
укладенням цих договорів, а позивачі не
є сторонами договорів дарування, а
також не надали суду доказів про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_18 та ОСОБА_19 хоча стверджують, що
цими договорами порушені їх права як
спадкоємців після смерті вказаних
осіб. Посилання ОСОБА_2 на порушення
його прав як власника 1/2 частки будинку
на підставі договору дарування від 16. 04.
1992 р. від ОСОБА_20 суд не прийняв до уваги
тому, що це договір не відповідає
вимогам чинного на той час
законодавства.

Проте з таким висновком суду в повному
обсягу погодитися не можна з таких
підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК
України сторони мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої

інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у

суді першої інстанції.

В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_21 і ОСОБА_22
перебували у зареєстрованому шлюбі та
проживали у АДРЕСА_1

У шлюбі у них народилися діти: сини -
ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_14 і доньки
ОСОБА_16, ОСОБА_17

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_21 помер і після
його смерті дружина та діти звернулися
до нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини.

23. 08. 1985 р. старшим нотаріусом Першої
Одеської державної нотаріальної
контори всім спадкоємцям (6 осіб - мати
ОСОБА_22, сини - ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_14 і
доньки ОСОБА_16, ОСОБА_17) було видано
свідоцтво про право власності в рівних
частках на спадщину - 1/2 частину будинку
АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю
ОСОБА_21, а ОСОБА_22 було видано свідоцтво
про право власності на 1/2 частину цього
будинку як дружині, що пережила
чоловіка на підставі довідки
Усатівської сільської ради про
власників будинку.

17. 08. 1990 р. ОСОБА_22 склала заповіт, яким
все своє майно заповідала донькам -
ОСОБА_16 і ОСОБА_17

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_22 померла і 05. 07. 1991
р. Біляївською державною нотаріальною
конторою Одеської області ОСОБА_16 і
ОСОБА_17 було видано свідоцтво про право
на спадщину за заповітом стосовно
будинку АДРЕСА_1, яка відкрилася після
смерті ОСОБА_22

ІНФОРМАЦІЯ_3 р. померла ОСОБА_17

Біляївським районним судом Одеської
області розглядалася цивільна справа
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_14 до
ОСОБА_16, ОСОБА_2 і ОСОБА_17 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності і право спадкового майна в
натурі з тих підстав, що спірний
будинок належав батькові ОСОБА_21, але
їх матері ОСОБА_22, яка не була власником
спірного будинку, було без достатніх
підстав видано свідоцтво про право
власності на 1/2 частину спірного
будинку, яку вона заповідала дочкам -
ОСОБА_17 і ОСОБА_16

У зазначеній справі рішенням
Біляївського районного суду Одеської
області від 01. 07. 1999 р. визнано недійсним
свідоцтво про право власності на 1/2
частину майна ОСОБА_21, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 р., на ім'я ОСОБА_22, видане 23.
08. 1985 р. Першою Одеською державною
нотаріальною конторою (реєстр за №
4-1557).

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право власності на спадщину за
законом на ім'я ОСОБА_22, ОСОБА_16, ОСОБА_3,
ОСОБА_14, ОСОБА_13 і ОСОБА_17 на спадкове
майно ОСОБА_21, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
р., видане 23. 08. 1985 р. Першою Одеською
державною нотаріальною конторою
(реєстр № 4-1554) і визнано за ОСОБА_3,
ОСОБА_14, ОСОБА_13 і ОСОБА_17 (мати позивача
ОСОБА_2), ОСОБА_16, право власності на
спадкове майно ОСОБА_21, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 р., по 1/5 частині за кожним.

Визнано недійсним свідоцтво на
спадщину по заповіту на ім'я ОСОБА_17 і
ОСОБА_16, виданого Біляївською
державною нотаріальною конторою 05. 07.
1991 р. (реєстр №1-1408) на спадкове майно
ОСОБА_22, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_14 і ОСОБА_13
право власності на 3/5 частини
домобудівлі АДРЕСА_1

За договором дарування від 06. 10. 1999 р.,
посвідченим державним нотаріусом
Біляївської державної нотаріальної
контори і зареєстрованого в реєстрі за
№ 1-2101 та в електронному реєстрі прав
власності на нерухоме майно 22. 08. 2008 р.,
ОСОБА_14 та ОСОБА_13 подарували, а ОСОБА_3
прийняв у дар 2/5 частини будинку з
надвірними спорудами, що знаходиться
по АДРЕСА_1, що належить дарувальникам
на підставі рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 01.
07. 1999 р.

За договором дарування від 01. 10. 2007 р.,
посвідченим державним нотаріусом
Біляївської державної нотаріальної
контори і зареєстрованого в реєстрі за
№ 2-5761 та в електронному реєстрі прав
власності на нерухоме майно 04. 10. 2007 р.,
ОСОБА_16 в особі представника ОСОБА_15
подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 1/5
частину будинку з надвірними
спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1,
що належить дарувальниці на підставі
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 01. 07. 1999 р.

ОСОБА_16 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р., ОСОБА_13
помер ІНФОРМАЦІЯ_5 р. і ОСОБА_14 помер
ІНФОРМАЦІЯ_6 р.

За заповітом від 22. 03. 2005 р., посвідченим
державним нотаріусом Четвертої
Одеської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_16 заповідала все те, що
на день смерті буде їй належати і на що
вона за законом матиме право ОСОБА_10

З довідки Біляївської районної
державної нотаріальної контори
Одеської області від 14. 01. 2013 р. № 21/01-16
видно, що після смерті ОСОБА_13,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 р., та після
смерті ОСОБА_14, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6
р., Біляївською районною державною
нотаріальною конторою Одеської
області спадкові справи не заводились.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05. 12. 2012 р. за апеляційною
скаргою ОСОБА_11, представника ОСОБА_24,
скасовано рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 01.
07. 1999 р. і відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_14 до ОСОБА_2, ОСОБА_10 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом та розподіл
спадкового майна.

За цим рішенням апеляційного суду
підставою для скасування рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 01. 07. 1999 р. є лише те, що на
порушення ст. 107 ЦПК України в редакції
1963 р. (яка була чинною на час розгляду
справи) суд першої інстанції не залучив
до участі у справі ОСОБА_24, який є
чоловіком ОСОБА_17, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 р., та є її
правонаступником, оскільки
правовідносини у справі допускали
правонаступництво, внаслідок чого були
порушені майнові та процесуальні права
ОСОБА_24

У рішенні апеляційного суду вказано, що
колегія суддів визнає, що позивачі не
позбавлені можливості звернутися до
суду з аналогічним позовом, вказавши
всіх належних відповідачів у справі.

Вказані фактичні обставини
підтверджені матеріалами справи і не
оспорені сторонами, а по суті спору
апеляційний суд приходить до такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України в
редакції 1963 року, чинної на момент
укладання договору дарування від 06
жовтня 1999 року, недійсною є угода, яка
не відповідає вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України в редакції
2004 року, чинної на момент укладання
договору дарування від 01 жовтня 2007
року, підставою недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Право на пред'явлення позову про
визнання договору недійсним мають
сторони договору або особи, права яких
були порушені в зв'язку з укладенням
цих договорів.

Аналізуючи матеріали справи,
апеляційний суд зазначає, що позивачі
ОСОБА_2 і ОСОБА_10 не були сторонами
оспорюваних нотаріально посвідчених
договорів дарування від 06. 10. 1999 р. і 01. 10.
2007 р., але вважають себе особами, права
яких були порушені в зв'язку з
укладенням цих договорів.

Так, позивач ОСОБА_2 стверджуючи про
порушення його прав посилався на те, що
згідно договору дарування житлового
будинку від 16. 04. 1992 р. він є власником 1/2
вказаного будинку, що йому подарувала
ОСОБА_17, але не може в установленому
порядку зареєструвати свої права на це
нерухоме майно у зв'язку з наявністю
вказаного оспорюваного договору
дарування цього будинку від 06. 10. 1999 р.

З цього питання апеляційний суд
відмічає, що за ст. ст. 227, 243 ЦК України
1963 р. договір дарування щодо жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин і такий договір
підлягає державній реєстрації, після
чого лише і може виникнути право
власності у обдарованого.

У справі відсутні дані про наявність
нотаріально посвідченого договору
дарування від 16. 04. 1992 р. щодо спірного
майна за участю в якості обдарованого
ОСОБА_2, і відсутні дані про державну
реєстрацію такого договору і
відповідної частини спірного будинку
за ОСОБА_2

Відсутні у справі і будь-які докази про
право ОСОБА_2 саме на спірне майно.

А позивач ОСОБА_10 вважає, що її майнові
права оспорюваним договором дарування
від 01. 10. 2007 р. порушено у зв'язку з тим,
що 22. 03. 2005 р. ОСОБА_16 було складено
заповіт, за яким все своє майно остання
заповідала ОСОБА_10

У справі відсутні будь-які докази того,
що ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_16, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р., здійснила
(реалізувала) своє право на
спадкування, тобто у встановленому
законом порядку прийняла спадщину за
заповітом, складеним 22. 03. 2005 р. на її
користь тощо.

А за ст. 1272 ЦПК України 2003 р. якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не
подав заяву про прийняття спадщини, він
вважається таким, що не прийняв її.

З урахуванням викладеного апеляційний
суд відповідно до ст. 11 ЦПК України
розглядаючи справу в межах заявлених
позовних вимог на основі викладених
ОСОБА_2 і ОСОБА_10 обставин, приходить до
висновку, що на час розгляду справи
відсутні докази, що позивачі ОСОБА_2 і
ОСОБА_10 є особами, права яких були
порушені в зв'язку з укладенням
оспорюваних ними договорів дарування.

Після надходження даної справи до
апеляційної інстанції з Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з урахуванням змісту ухвали
цього суду від 29. 01. 2014 р. в межах
заявлених позовних вимог з боку
позивачів не було надано доказів, які б
спростовували викладене.

За таких обставин, у даному випадку
відсутні передбачені законом підстави
для задоволення необґрунтованих
позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_10 щодо
визнання недійсними оспорюваних
договорів дарування, а оскільки
питання реєстрації договорів є
похідним від вирішення питання щодо
недійсності договорів, то відповідно
це є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог щодо
скасування реєстрації вказаних
договорів.

Тому не має правового значення окреме
мотивування позивачами необхідності
скасування реєстрації договорів/права
власності посиланням на спадкові
відносини позивачів з ОСОБА_17 та
ОСОБА_16

До того ж у позовних вимогах це не
вказано як підстава цих вимог і у
справі відсутні докази, що позивачі
ОСОБА_2 і ОСОБА_10 у встановленому
законом порядку здійснили
(реалізували) своє право на
спадкування.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд
першої інстанції правильно по суті
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 і
ОСОБА_10, але мотивувальна частина
рішення підлягає зміні з викладених
вище підстав вирішення спору.

Крім того, апеляційний суд незалежно
від цього звертає увагу, що навіть за
наявності факту скасування рішення
суду від 01. 07. 1999 р. ОСОБА_14 та ОСОБА_13 06.
10. 1999 р. і ОСОБА_16 01. 10. 2007 р. на підставі
раніше виданих нотаріально
посвідчених свідоцтв щодо права
власності на спірний будинок вправі
були подарувати відповідно належні їм
на той час за цими свідоцтвами на праві
власності частини спірного будинку, що
виключає визнання оспорюваних
договорів недійсними в повному обсязі
як заявлено у позовних вимогах.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про скасування 05. 12. 2012 р.
апеляційним судом рішення суду першої
інстанції від 01. 07. 1999 р. з моменту його
ухвалення - 01. 07. 1999 р. у зв'язку з чим на
момент укладення оспорюваних
договорів дарувальники не були
власниками предмету дарування, то ці
доводи не мають ніякого значення за
відсутності доказів, що позивачі
ОСОБА_2 і ОСОБА_10 є особами, права яких
були порушені в зв'язку з укладенням
оспорюваних ними договорів дарування.

До того ж ці доводи скарги не
ґрунтуються на законі, оскільки в цьому
випадку в правовому сенсі можливо лише
визначити той факт, що з 05. 12. 2012 р.
відпала підстава у вигляді рішення
суду від 01. 07. 1999 р., на основі якого
дарувальники отримали у власність
спірне майно, яке було в подальшому
ними подароване за оспорюваними
договорами дарування.

Крім того, апеляційний суд вважає, що
навіть за доведеності у позивачів прав
на спірний будинок та доведеності
порушення їх прав оспорюваними
договорами дарування в такому випадку
належним способом захисту є не
звернення з позовом про визнання
договорів дарування недійсними, а
захист порушеного права шляхом подання
віндікаційного позову (з урахуванням
аналогічних положень ст. ст. 145, 469 ЦК
України 1963 р. і ст. ст. 388, 1212 ч. 1 ЦК
України 2003 р.).

З урахуванням викладених обставин на
підставі вимог ст. 11 ЦПК України щодо
розгляду справи в межах заявлених
позивачем вимог і доводів апеляційної
скарги відповідно до вимог ст. ст. 303, 309
ЦПК України апеляційний суд приходить
до висновку, що рішення суду першої
інстанції у даній справі підлягає
зміні в мотивувальній частині з
ухваленням нового рішення з підстав
викладених вище, а в іншій частині
рішення суду належить залишити без
змін.

Дане рішення суду за наявності спору
щодо спірного майна не позбавляє усіх
заінтересованих сторін права
вирішувати його відповідно до вимог
закону, в тому числі і шляхом подання
відповідних позовів до суду з
притягненням до участі у справі усіх
зацікавлених осіб.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 3, 309, 313, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 30. 05. 2013 р. змінити
в мотивувальній частині з підстав,
викладених у даному рішенні суду.

В іншій частині рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 30.
05. 2013 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А. П.
Бабій

О. Д. Варикаша

О. А. Ступаков