22-ц/772/1241/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Курбатова І. Л.Категорія:
32Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2014 р. м. Вінниця колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючої судді: Марчук В.С.,

Суддів: Матківської М.В., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 7 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування
майнової та моральної шкоди, завданої
ушкодженням здоров`я внаслідок дії
джерела підвищеної небезпеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач 9 серпня 2013 року звернувся у
Вінницький міський суд Вінницької
області з даним позовом. Свої вимоги
він мотивував тим, що 09.03.2011 року о 23.30
годин в с. Якушинці Вінницького району
Вінницької області сталась дорожньо -
транспортна пригода з використання
джерела підвищеної небезпеки. В
результаті вказаної пригоди позивач
отримав ушкодження здоров'я, в зв'язку з
чим перебував на лікуванні в MKЛ ШМД м.
Вінниці та переніс сім оперативних
втручань. Винуватцями ДТП визнано
відповідача ОСОБА_2, який будучи
власником автомобіля, перебуваючи в
стані алкогольного сп'яніння, передав
право керування автомобілем позивачу
ОСОБА_3, який також перебував в стані
алкогольного сп'яніння, та самого
позивача який, керуючи в стані
алкогольного сп'яніння автомобілем,
допустив зіткнення з деревом. Проте,
позивач вважає своє притягнення до
адміністративної відповідальності
незаконним та необгрунтованим.
Враховуючи, що ОСОБА_2 є власником
джерела підвищеної небезпеки та ДТП
сталась з його вини, ОСОБА_3 звернувся з
позовом до суду, в якому просив
стягнути з відповідача 28829,00 гривень
майнової шкоди, якою є витрати на
лікування у зв`язку з ушкодженням
здоров`я та 30000,00 гривень моральної
шкоди, розмір якої він обґрунтовував
переживаннями внаслідок отриманих
травм, фізичним болем пов'язаним з
вказаними травмами та душевними
стражданнями, яких він зазнав.

В судовому засіданні представник
позивача зменшив майнову шкоду до 25376, 23
грн.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 7 березня 2014
року позов задоволено частково.
Вирішено: стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 у відшкодування майнової та
моральної шкоди, завданої ушкодженням
здоров`я внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки 23 188,11 грн., з яких
8 188,11 грн. майнової шкоди та 15 000 грн.
моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 788,32 грн. судових витрат
та 231,88 грн. судового збору. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

ОСОБА_2 оскаржив дане рішення в
апеляційному порядку, так як вважає, що
висновки суду не відповідають
обставинам справи, судом допущено
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у позовних вимогах.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обгрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, вважає що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає у зв`язку з
наступним.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин на які сторони посилаються, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції вірно встановив обставини по
справі, належним чином дослідив та
оцінив докази, надані сторонами,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_4 є власником
автомобіля «Фольксваген» моделі Т4, д/н
НОМЕР_1, з використанням якого сталася
дорожньо-транспортна пригода. Цей факт
визнається сторонами по справі та
підтверджується обліковою картою
приватного транспортного засобу (а/с 42)
і постановою Вінницького районного
суду від 29.03.2011 року про притягнення
ОСОБА_4 до адміністративної
відповідальності за ст. 130 ч.1 КпАП
України (а/с 80).

Відповідно до постанови судді
Вінницького районного суду Вінницької
області від 29 березня 2011 року ОСОБА_2
визнаний винним у тому, що 09.03.2011 року о
23-30 год. передав керування автомобілем
«Фольксваген» моделі Т4, д/н НОМЕР_1
громадянину ОСОБА_3, який перебував у
стані алкогольного сп`яніння. За
вказане адміністративне
правопорушення, кваліфіковане за ч.1 ст.
130 КпАП України, ОСОБА_2 оштрафовано на
2600 грн. (а/с80).

Відповідно до показів ОСОБА_2, як
свідка, викладених у рішенні
Вінницького міського суду від 28.02.2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третьої особи на стороні
відповідача, що не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - ПАТ
«Страхова група ТАС», про стягнення
майнової та моральної шкоди, в ніч з 9 на
10 березня 2011 року ОСОБА_3, перебуваючи
за кермом його автомобіля
«Фольксваген» моделі Т4, д/н НОМЕР_1, не
вибрав безпечної швидкості руху, не
впорався з керуванням, внаслідок чого
допустив зіткнення з деревом (а/с61).

З пояснень ОСОБА_3, викладених у
тому ж рішенні Вінницького міського
суду від 28.02.2013 року, видно, що ОСОБА_2
передав ОСОБА_3 кермо автомобіля,
знаючи, що він не має прав водія та не
вміє в повній мірі керувати
транспортним засобом. Крім того, під
час руху мало місце втручання ОСОБА_2 в
керування, що призвело до аварії (а/с60).

Те, що ОСОБА_3 не отримував посвідчення
водія, встановлено ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 28.03.2013 року по справі №221/4486/12 (а/с67).

Зазначені обставини, як видно,
встановлені судовими рішеннями у
цивільній справі, що набрали законної
сили, тому виходячи з норми ст. 61 ч.3 ЦПК
України, звільнені від доказування.

Відповідно до норми ч.4 тієї ж ст.61
ЦПК України, постанова суду у справі
про адміністративне правопорушення
обов`язкова для суду, що розглядає
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено постанову суду
з питань, чи мали місце дії та чи
вчинені вони цією особою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2, як
власник транспортного засобу, а отже -
джерела підвищеної небезпеки,
відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України,
добровільно та умисно передав кермо
автомобіля особі, яка перебувала у
стані алкогольного сп`яніння та не мала
права керування даним автомобілем.
Такі дії тягнуть адміністративну
відповідальність за ч.1 ст. 130 та ч.2 ст. 126
КУпАП, а отже і є підставою для
цивільно-правової відповідальності,
виходячи з ч.1 ст.1166 та ч.2 ст.1187 ЦК
України.

Верховний Суд України на
засіданні Судової палати у цивільних
справах 6 листопада 2013 року розглянув
справу № 6-108цс13, предметом якої був
спір щодо відшкодування майнової та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди зробив
правовий висновок, про те, що положення
ст.ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними
по відношенню до ст.ст. 1166, 1167 ЦК
України, у зв'язку з чим перевага у
застосуванні має надаватися
спеціальним нормам.

Оскільки даний спір про шкоду,
завдану внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, то слід
застосовувати норму ст. 1187 ЦК України.

Частина 2 ст. 1187 ЦК України
говорить про те, що шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі ( право
власності) володіє транспортним
засобом, використання, зберігання або
утримання якого створює підвищену
небезпеку.

Як уже було зазначено, відповідач
є власником транспортного засобу,
використання якого призвело до
дорожньо-транспортної пригоди, в
результаті якої позивач отримав
ушкодження здоров`я, що потягло витрати
на його відновлення, а отже - майнову
шкоду.

Те, що ОСОБА_3 в результаті ДТП
отримав тілесні ушкодження та були
понесені витрати на відновлення
здоров`я, апелянт визнає. Крім того,
зазначені обставини підтверджуються
випискою №2274 із медичної карти
стаціонарного хворого на а/с28.

У ст. 16 Закону України «Про
дорожній рух» сказано, що водій має
право довіряти в установленому порядку
право керування і розпорядження
приватним транспортним засобом іншій
особі, яка має відповідне право на
керування.

Відповідно до п.2.2 Правил
дорожнього руху України, власник
транспортного засобу може передавати
керування транспортним засобом іншій
особі, що має при собі посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії.

Оскільки позивач, він же особа,
якій відповідач передав керування
власним автомобілем, не мав права
керування транспортним засобом, то
таке використання транспортного
засобу ОСОБА_3 не є використанням на
законних підставах, тому
відповідальність має нести саме
власник.

Про це говорить також ч.2 п.6
Постанови №4 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки».

Те, що ОСОБА_3 був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
ч.1ст.124 та ч.1 ст. 130 КУпАП,
підтверджується постановою судді
Замостянського районного суду м.
Вінниця від 10 травня 2011 року і
доказуванню не підлягає, відповідно до
норми ч.4 ст.61 ЦПК України (а/с56). У
постанові про відмову у порушенні
кримінальної справи від 17.03.2011 року по
факту ДТП від 10.03.2011 року дійсно
вказано, що водій - ОСОБА_3 отримав
тілесні ушкодження внаслідок ДТП, яка
сталася з його власної вини (а/с43).

Разом з тим, зазначені обставини
не говорять про цивільно-правову
відповідальність ОСОБА_3 за шкоду,
заподіяну йому джерелом підвищеної
небезпеки, а лише є обставинами, які
говорять про те, що відповідальність
власника джерела підвищеної небезпеки
може бути зменшена, виходячи зі ступеня
вини потерпілого у сприянні виникнення
чи збільшення шкоди, що судом і було
враховано та зроблено.

Такий висновок суду відповідає п.7
зазначеної вище Постанови №4 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року.

З огляду на викладене, постанова
про відмову у порушенні кримінальної
справи від 17.03.2011 року по факту ДТП від
10.03.2011 року не міняє ситуації та
відповідальності.

Отже, рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги його не
спростовують, тому апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду залишити
без змін.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
передбачає, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; апеляційний суд
досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 7 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук