Справа № 456/692/11
Головуючий у 1 інстанції: Бучківська
Провадження № 22-ц/783/2517/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О.
Категорія справи: 2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М і Крайник Н.П.,

при секретарі Данилик І.І.,

з участю позивача ОСОБА_3, представника
позивача ОСОБА_4, представників третьої
особи ОСОБА_5- ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 11 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
Виконавчого комітету Стрийської
міської ради Львівської області,
ОСОБА_8, треті особи: Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області, ОСОБА_5
про визнання права власності на гараж в
порядку спадкування за законом,-

В С Т А
Н О В И Л А:

Рішенням Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 11 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в
апеляційному порядку оскаржив позивач
- ОСОБА_3. Вважає, що рішення суду
ухвалене з порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому просить рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 11 лютого 2014 року скасувати.
Стверджує, що судом вибірково
надавалась перевага одним доказам
перед іншим. Не взято до уваги факту
користування нею гаражем з 1978 року, так
як вона з своїм чоловіком в гаражі
зберігали автомобіль. Також вважає, що
висновок суду про те, що спірний гараж є
тимчасовою спорудою є необгрунтованим
та спростовується матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, виходячи із
наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов»язна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України. За змістом ст.57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції таким вимогам відповідає.

Згідно п.4 Прикінцевих та
Перехідних положень Цивільного
кодексу України, такий застосовується
до цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов"язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності. А
тому суд вірно прийшов до висновку, що
до спірних правовідносин слід
застосовувати ЦК УРСР 1963 року та ЦК
Уркаїни 2004 року, оскільки спірні
правовідносини виникли як до, так і
після набрання чинності ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та
перехідних положень зазначеного
Кодексу він набирає чинності з 1 січня
2004 року. Правила статті 344 Цивільного
кодексу України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, перебіг строку
володіння майном для визнання права
власності на нього за набувальною
давністю слід рахувати тільки після 1
січня 2001 року.

Зі змісту статті 344 Цивільного кодексу
України ознаками володіння, які є
необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю, є:

- володіння має бути добросовісним,
тобто якщо володілець не знав і не міг
знати про те, що він володіє чужою
річчю;

- володіння мусить бути відкритим,
очевидним для всіх третіх осіб, які
повинні мати можливість спостерігати
за ним;

- володіння повинно бути безперервним
протягом визначених строків.

Усі вищезгадані ознаки повинні мати
місце одночасно, відсутність хоча б
однієї з них не дає можливості визнати
право власності за набувальною
давністю.

Перебіг строку набувальної давності
починається від моменту виникнення
володіння.

Беручи до уваги, що предметом позову у
даній справі є в тому числі визнання
права власності на спірне майно за
набувальною давністю, необхідно
встановити:

- обставини справи, за якими виникло
володіння спірним майном, чи підпадає
це володіння під ознаки безтитульного
(незаконного) володіння;

- характер володіння (добросовісне,
недобросовісне);

- особу, яка є власником спірного майна.

Згідно матеріалів справи, судом
встановлено, що рішенням Стрийського
міськвиконкому № 396 від 23.08.1968 року
ОСОБА_9 було надано дозвіл на побудову
тимчасового гаражу в дворі будинку по
АДРЕСА_1

25 жовтня 1999 року та 16 червня 2006 року
ОСОБА_9 в Стрийському міжрайонному бюро
технічної інвентаризації отримав
технічні паспорти на гараж у подвір'ї
будинку АДРЕСА_1 Згідно технічного
паспорту площа спірного гаражу
становить 36,3 кв.м., а його вартість - 13800
грн. /Т.1 а.с.32-33, Т.2 а.с.14-17/.

Згідно з копією свідоцтва про смерть,
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

30 листопада 2006 року Стрийським міським
управлінням земельних ресурсів було
складено акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування під гаражем ОСОБА_9,
який відповідає вимогам чинного
законодавства та підписаний ОСОБА_5 /Т.1
а.с.29/

Рішенням Стрийського міськвиконкому №
271 від 22 липня 2010 року, ОСОБА_3 надано
дозвіл на реконструкцію гаражу з
надбудовою майстерні. При цьому
попередньо проведено обстеження
гаражу і складено акт від 24 червня 2010
року.

Судом першої інстанції встановлено, що
на спірний гараж, який є предметом
спору, у позивача по справі відсутні
будь-які правовстановлюючі документи
на такий, що не заперечили в суді і
сторони по справі.

Судом вірно взято до уваги, що
покликання ОСОБА_3 про те, що вона
володіє та користується спірним
гаражем з 1978 року, а тому має право на
визнання права власності на нього за
набувальною давністю, і одночасно
зазначає про те, що всі документи були
оформлені на батька, саме він до дня
смерті користувався гаражем та мав
намір його узаконити, та вважає себе
спадкоємцем даного майна, після смерті
батька, в порядку спадкування за
законом, що є суперечливим та
взаємовиключним в контексті закону, на
який позивач покликається, як на основу
своїх позовних вимог.

За наведеного випливає, що
користуючись з 1978 року спірним гаражем,
ОСОБА_3 знала, що він належить її батьку
ОСОБА_9, а отже знала, що володіє не
чужим майно, а отже відсутня перша
ознака,яка є необхідною для
застосування ч.1 ст. 344 ЦК України.

Факт володіння і користування ОСОБА_9
спірним гаражем підтверджується
технічним паспортом, виданим на його
ім"я, однак слід зазначити, що вказані
документи не є такими, що засвідчують
право власності останнього на
збудований гараж.

Умовою володіння з метою набуття права
власності на нерухоме майно є
безтитульність такого володіння.
Вказана умова прямо випливає зі змісту
наведеної норми закону. Тобто, за
набувальною давністю може бути набуто
право власності лише на нерухоме майно,
яке не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
свого права на належне йому нерухоме
майно, та на майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_9 в 1968 року отримав дозвіл на
будівництво тимчасового гаражу,
жодного документу, який би засвідчував
факт належності перебудованого
цегляного гаражу ОСОБА_9, в матеріалах
справи відсутні.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
означеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.

Право володіння чужим майном може
належати одночасно двом або більше
особам і фактичне володіння вважається
правомірним, якщо інше не випливає з
закону або не встановлено рішенням
суду (ст. 397 ЦК України).

Виходячи з наведених положень закону
однією з обов'язкових ознак, яка є
необхідною для набуття права власності
на річ за набувальною давністю, є
наявність самої речі. При цьому згідно
ч.1 ст.181 ЦК України, до нерухомих речей
(нерухоме майно, нерухомість) належать
земельні ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх
знецінення та зміни їх призначення.
Режим нерухомої речі може бути
поширений законом на повітряні та
морські судна, судна внутрішнього
плавання, космічні об'єкти, а також інші
речі, права на які підлягають державній
реєстрації. А відповідно до ч.1 ст.182
цього ж кодексу, право власності та
інші речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Отже добросовісне впродовж будь-якого
часу володіння нерухомим майном, яке не
має державної реєстрації об"єкту
нерухомості, також не дає підстав для
визнання відносно нього права
власності за набувальною давністю.

В суду відсутні підстави вважати
тимчасовий гараж, який є предметом
позовних вимог, об'єктом нерухомого
майна, виходячи з наступного.

Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року
встановлено, що державною реєстрацією
речових прав на нерухоме майно є
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Об'єкти нерухомого майна мають бути
капітального типу (ст.4 Закону), а не
тимчасовими, що є притаманним для малих
архітектурних форм і тимчасових
споруд, визначення яких міститься в
ст.28 Закону.

Також відповідно до абз.7 п.4 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011 року №703 (аналогічне правило
містилося в п.1.6 Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від
07.02.2002 р. №7/5, яке втратило чинність
14.12.2012 р.) не підлягають державній
реєстрації речові права та їх
обтяження на малі архітектурні форми,
тимчасові, некапітальні споруди, що
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх
знецінення та зміни призначення.

Тобто, об'єкт не може вважатись
нерухомим майном, якщо він є
тимчасовим.

Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК
України господарсько-побутові будівлі
(сарай, гараж, санвузол тощо), що
розташовані з житловим будинком на
одній земельній ділянці і призначені
для забезпечення власника необхідними
засобами благоустрою, вважаються
приналежністю головної речі і не є
самостійними нерухомими речами, у
зв'язку з чим право власності на
зазначені будівлі та споруди як на
окремі об'єкти визнаватися не може.

Отже, згідно з ч.1 ст.344 ЦК України, право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації. Для визнання
права власності на нерухоме майно в
порядку набувальної давності,
необхідна сукупність ознак, в т.ч.
юридичне існування спірного майна.
Позивачем не надано до суду жодного
доказу, які підтверджували б те, що
спірне майно у встановленому порядку
введене в експлуатацію, що не збільшено
загальну площу спірного майна, чи
здійснено реконструкцію і т.д.

Отримання ОСОБА_9 технічного паспорту
від 16 червня 2006 року на гараж у подвір'ї
будинку АДРЕСА_1 Львівської області на
підставі рішення Стрийського
міськвиконкому № 130 від 20.04.2004 р. /т.1
а.с.18/ не дає правових підстав суду
вважати, що гараж дійсно був
перебудований на цегляний у
встановленому законом порядку,
оскільки як вбачається з рішення
міськвиконкому, таким надало лише
дозвіл на виготовлення будівельного
паспорту на перебудований цегляний
гараж, проте в матеріалах справи
відсутні будь-які докази узаконення
ОСОБА_9 цегляного гаражу, тобто
отримання останнім правовстановлюючих
документів, а тому в суду відсутні
підстави вважати вказаний об'єкт
нерухомим майном.

Рішення міськвиконкому № 271 від 22 липня
2010 року, яким ОСОБА_3 надано дозвіл на
реконструкцію гаражу з надбудовою
майстерні не дає підстав вважати, що
власником такого є позивач по справі
ОСОБА_3

З урахуванням вищенаведеного, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про необхідність відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання права власності на гараж за
набувальною давністю, у зв'язку з їх
необгрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Набуття спадкових прав та їх
оформлення шляхом визнання права
власності за давністю володіння
відповідно до правил, встановлених
статтею 344 ЦК України, не передбачено.

Також судом вірно зазначено, що
неправильно обраний позивачем спосіб
захисту спадкових прав на спадщину, яка
відкрилася після смерті батька, не може
бути підставою для задоволення позову
про визнання права власності на
спадкове майно за набувальною
давністю, оскільки застосування
набувальної давності передбачає
відсутність титулу (підстави) для
виникнення права власності в момент
захоплення (заволодіння) чужою річчю. У
разі якщо існує інша підстава для
виникнення права власності у момент
заволодіння (наприклад - спадкування), а
сторона посилається на строк
набувальної давності, слід визнати, що
стороною вибрано невірний спосіб
захисту, тобто такий, який не
відповідає специфіці правовідносин, що
виникли, а тому ні позивач, ні її батько
ОСОБА_9 не володіли спірним гаражем у
розумінні вимог ст. 344 ЦК України.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що ні в суді першої
інстанції, ні в суді апеляційної
інстанції позивачем не надано доказів
виникнення у спадкодавця ОСОБА_9
оформленого належним чином права
власності на спірний гараж.

Аналіз чинного законодавства свідчить
про те, що законодавство України не
визнає самочинне будівництво об'єктом
правового захисту, крім передбаченого
ч.3 ст.376 ЦК України (2004р) випадку.

За наведеного випливає, що
спадкодавець - ОСОБА_9 на момент смерті,
жодних документів, які б підтверджував
його право власності на спірний гараж
не отримав, володіння та користування
таким, як тимчасовим не дає суду
правових підстав вважати, що позивач,
як його спадкоємець має право на
визнання права власності на нього, як
на спадкове майно, після смерті батька.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що ні позивач, ні її батько ОСОБА_9 не
володіли спірним гаражем у розумінні
ст.344 ЦК України, з підстав наведених
вище, рішенням виконавчого комітету
Стрийської міської ради депутатів
трудящих ОСОБА_9 надано дозвіл на
побудову у дворі тимчасовий гараж на
одну особу, інших рішень, а саме:
рішення Стрийської міської ради №130
від 20 квітня 2004 року яким, як зазначає
ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення
будівельних паспортів на
перебудований цегляний гараж розміром
7,5 м. х 4,4 м. ОСОБА_9., мешканцю АДРЕСА_1,
позивачем на підтвердження позовних
вимог не представлено, а тому відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог.

Не заслуговує на увагу твердження
апелянта про те, що спірний гараж не є
тимчасовою спорудою, а також факт про
те, що вона з своїм батьком - ОСОБА_9
володіли спірним гаражем, оскільки
таке спростовується вищенаведеними
доказами та рішенням суду першої
інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
розглядаючи спір районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Мотиви апеляційної скарги жодним чином
не спростовують висновків суду першої
інстанції, оскільки стороною не
представлено належних доказів на
підтвердження заявлених позовних ні в
суді першої інстанції та ні в суді
апеляційної інстанції, а тому
апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід
відхилити а рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 11 лютого 2014 року залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, ч.1 ст.
308, ст. 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК
України, колегія суддів, -

У
Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 11 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набранням ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я.Мельничук

Судді:
Н.М.Курій

Н.П. Крайник