Номер провадження № 22-ц/785/2748/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права
проживання і користування квартирою та
вселення до квартири за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2013
року,

встановила:

01 липня 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5,
та просили визнати за ними право па
проживання та користування квартирою
АДРЕСА_1 та вселити їх у вказану
квартиру.

В обґрунтування позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4 послались на те, що 18 жовтня 2000
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був
зареєстрований шлюб.

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3 від першого
шлюбу.

19 липня 2001 року ОСОБА_5, в інтересах
сім'ї, була укладена угода про зміну
договору інвестування в будівництво
житлового будинку № 200 від 24 листопада
1999 року.

10 грудня 2001 року на підставі зазначених
договорів і акту приймання-передачі
квартири управлінням з питань
розподілу та реалізації житла
виконкому міської ради було видане
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є співвласницею спірної
квартири на підставі закону. З 02
вересня 2002 року вони проживають та
зареєстровані в спірній квартирі.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11 травня 2012 року шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Рішення набрало законної сили 22 травня
2012 року.

В березні 2013 року відповідач почав
чинити перешкоди колишнім членам своєї
сім'ї - ОСОБА_3 і ОСОБА_4, в користуванні
спірною квартирою шляхом не
однократної заміни замків вхідних
дверей та вивозом їх особистих речей. В
зв'язку з чим вони були вимушені
звернутися до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні:

- представник позивачів позов
підтримав та просив його задовольнити;

- відповідач та його представник позов
не визнали, вважали його
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 29 жовтня 2013 року позов
задоволено.

Суд першої інстанції вирішив:

- визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право на
проживання та користування квартирою
АДРЕСА_1;

- вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартиру
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування всіх
обставин у справі; обставини, викладені
в рішенні не відповідають дійсності.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших, які
беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

Задовольняючи вищевказаний позов на
підставі ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 4,
9, 64, 150, 157 ЖК України, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
наступного.

18 жовтня 2000 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (а.с. 06).

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3 від першого
шлюбу.

Згідно свідоцтва про право власності
на квартиру № 669/01 від 10 грудня 2001 року,
ОСОБА_5 на праві приватної власності
належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Отже, в період набуття ОСОБА_5 права
власності на вищевказану квартиру,
останній знаходився в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_3

Зазначений вище шлюб був розірваний
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11 травня 2012 року (а.с. 13).

Як вбачається з довідки ОСББ
«Світанок» від 24 вересня 2012 року, в
квартирі № 167 вул. по вул. Тіниста, 15 в м.
Одесі проживають та зареєстровані з 02
вересня 2002 року позивачі по даній
справі (а.с. 12).

Відповідно до довідки Шевченківського
ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області в рамках
кримінального провадження
встановлено, що ОСОБА_5 незаконно
виселив ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 (а.с.
07).

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
відповідач не мав законних підстав для
позбавлення позивачів права
користування житловим приміщенням,
тому порушене право відповідачів слід
поновити шляхом визнання за позивачами
права на проживання та користування
квартирою АДРЕСА_1 та вселення їх у
вказану квартиру.

Посилання апеляційної скарги на те, що
ОСОБА_4, ніколи не проживав з
відповідачем однією сім'єю є
необґрунтованим.

Так, відповідно до ст. 156 ЖК України,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
квартирі, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
квартири, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів сім'ї
власника квартири належать: дружина
власника, їх діти і батьки. Членами
сім'ї власника може бути визнано й
інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з власником і ведуть з
ним спільне господарство. При цьому
припинення сімейних з власником
квартири не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

За згодою власника квартири член його
сім'ї має право вселяти в займане ним
жиле приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.

Як встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (син ОСОБА_3 від
першого шлюбу), проживали за
вищевказаною адресою з 02 вересня 2002
року.

На момент вселення у спірну квартиру
разом зі своєю матір'ю, ОСОБА_4 був
неповнолітнім, останній проживав за
вищевказаною адресою до березня 2013
року, користувався жилим приміщенням
нарівні з власником квартири, вів з
відповідачем спільне господарство. При
цьому припинення сімейних відносин з
власником квартири не позбавило ОСОБА_4
права користування спірним
приміщенням.

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення по даній справі врахував
положення ст. 6 Європейської Конвенції
про захист прав і основних свобод
людини щодо того, що кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд.

Отже, судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 29 жовтня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права
проживання і користування квартирою та
вселення до квартири - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко