Справа № 1321/2-37/11
Головуючий у 1 інстанції: Пахут С.О.
Провадження № 22-ц/783/211/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Копняк С.М., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
18 червня 2013 року за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя та зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 18 червня 2013 року
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя задоволено
частково; із спільного майна подружжя
виділено ОСОБА_3 у власність: гараж
АДРЕСА_2, вартістю12 000 грн.; гараж
АДРЕСА_3, вартістю 8000 грн.; телевізор
марки «Шарп», вартістю 300 грн.; цеглу
будівельну червону в кількості 36 000
штук, вартістю 20 520 грн.; плити
перекриття в кількості 20 штук, вартістю
10 000грн.; фундаментні блоки в кількості
60 штук, вартістю 10 000 грн.; бляху
покрівельну оцинковану в кількості 90
листів, вартістю 3500 грн.; земельну
ділянку, загальною площею 600 м2,
розташовану по АДРЕСА_4, вартістю 49096, 56
грн.; всього на зальну суму 113 416 грн. 56
коп.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 70 088 грн. 75 коп.; із спільного
майна подружжя виділено ОСОБА_2 у
власність: мотоцикл марки «Іж- Юпітер»
з коляскою, 1976 року випуску, вартістю 500
грн.; пральну машину марки «Рига»,
вартістю 450 грн.; батареї опалення в
кількості 155 ребер, вартістю 15 500 грн.;
автомобільні газові установки в
кількості 2 штуки, вартістю 1 272 грн.;
всього на загальну суму 17 272 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В
апеляційній скарзі покликається на
його незаконність та
необгрунтованість. Зокрема зазначає,
що в мотивувальній частині рішення
поділ майна проведене абсолютно іншим
чином ніж зазначено у резолютивній
частині. Стосовно наявності деякого
майна, що поділив суд, то взагалі не
з»ясовано його обсяг, джерело
придбання, адже таке продано
перебуваючи у шлюбі. В оскаржуваному
рішенні судом порушено презумцію права
спільної сумісної власності, адже
доходи ОСОБА_2 визнано спільною
сумісною власністю, а заробітки ОСОБА_3
визнано особистою приватною власністю.
Просить рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
18 червня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у позові ОСОБА_3
відмовити, а майно поділити наступним
чином: кошти зароблені ОСОБА_3 за
кордоном в сумі 25 700 доларів США визнати
спільним нажитим майном; присудити
ОСОБА_2 цеглу будівельну червону в
кількості 18 000 штук; 10 штук плит
перекриття; 30 штук фундаментних блоків;
гараж АДРЕСА_2; визнати приватною
власністю ОСОБА_2 земельну ділянку,
загальною площею 600 м. кв., розташованої
по АДРЕСА_4; 1/2 ідеальну частину
приміщення магазину по АДРЕСА_5. Решту
майна присудити ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, з»ясувавши
обставини справи та перевіривши доводи
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для зміни чи скасування
рішення суду та задоволення
апеляційної скарги.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК рішення суду повинно
бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно та всебічно з»ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Оскаржуване
рішення суду цим вимогам не відповідає,
судом першої інстанції було допущено
порушення норм процесуального та
матеріального права, які є підставами
для скасування рішення з ухваленням
нового по суті позовних вимог.

Позовна заява про поділ майна подружжя
подана до суду ОСОБА_5 в грудні 2004 року,
зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя було заявлено в березні
2005 року, однак рішення було ухвалено
Сокальським районним судом лише у
червні 2013 року, що перевищує розумні
строки.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК встановлено принцип
диспозитивність цивільного
судочинства, який полягає у тому,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом спору є поділ майна подружжя,
що є спільною сумісною власністю.
Предмет позову - це частина позову, яка
становить матеріально-правову вимогу
позивача до відповідача, щодо якої суд
повинен ухвалити рішення. Ця вимога
повинна мати правовий характер, тобто
бути врегульованою нормами
матеріального права, а також підпадати
під цивільну юрисдикцію.

Статтею 57 СК України передбачено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу
внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду"; земельна ділянка, набута нею,
ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про визнання спільною
сумісною власністю подружжя земельної
ділянки площею 600кв.м. по АДРЕСА_4,
отриманою ОСОБА_2 в порядку
приватизації на підставі рішення
Сокальської міської ради від 20.12.1994
року «про приватизацію земельних
ділянок в м.Сокаль» за яким Сокальська
міська рада передала ОСОБА_2 у приватну
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд. На час розгляду
справи будівництво не розпочиналось.

Спірна земельна ділянка не підлягає
поділу як спільне майно подружжя,
оскільки належить на праві приватної
власності ОСОБА_2 Рішення суду першої
інстанції у цій частині суперечить
нормам матеріального права.

Крім того, позивачкою за первинним
позовом не заявлялось у передбаченому
законом порядку позовної вимоги про
визнання земельної ділянки спільною
сумісною власністю подружжя, зважаючи,
що державний акт видано на ОСОБА_2 Не
зважаючи на відсутність такої позовної
вимоги у позовній заяві та доповненнях,
суд її вирішив, допустивши порушення
норм процесуального права щодо
диспозитивності.

Як роз»яснено Постановою Пленуму
Веховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя. Поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна,
що підлягає поділу, визначається за

погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з
дійсної його вартості на час розгляду
справи.Вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна,
наявного на час припинення спільного
ведення господарства, з'ясовувати
джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3
ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.
325 ЦК можуть бути будь-які види майна,
за винятком тих, які згідно із законом
не можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони
були придбані чи внесені грошовими
коштами, якщо інше не встановлено
шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і
робоча худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні
подружжю за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за
час шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи.

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування, в
порядку спадкування, приватизації
державного майна.

Майно, набуте подружжям, відповідно до
ст.60 СК України, за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них з поважних
причин не мав самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Також до об»єктів права спільної
сумісної власності подружжя,
відповідно до ст.61 СК, відносяться
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із подружжя
і внесені до сімейного бюджету або
внесені на рахунок у банківську
установу. Судом першої інстанції не
було враховано ці норми матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини, що призвело до
ухвалення незаконного рішення про
стягнення з відповідача на користь
позивача грошових сум, які вона
протягом тривалого періоду отримувала
в якості заробітку в Ізраїлі та
помісячно вносила у банківські
установи, попередньо видавши
довіреність відповідачу на отримання
цих коштів в Україні. Як зазначив
відповідач, кошти витрачались за
погодженням з позивачем на утримання
сім»ї та придбання майна в інтересах
сім»ї, зокрема, транспортних засобів,
нежитлового приміщення та витрати на
утримання майна. Крім того, ще на час
подання первинної позовної заяви, це
майно - грошові кошти в сумі 25700 доларів
США, які позивач з 1999 року вносила у
банківські установи для перерахунку на
Україну, не існувало, кошти були
витрачені в інтересах сім»ї, зокрема і
позивача, на придбання майна. Відтак
правові підстави для стягнення з
відповідача таких коштів відсутні,
рішення суду першої інстанції про
стягнення з 70088 грн. 75 коп. з ОСОБА_2
суперечить нормам матеріального права,
у позові в цій частині слід відмовити
за безпідставністю.

Проводячи поділ майна подружжя в
частині наявного майна, з врахуванням
погодженої ними вартості майна, суд
першої інстанції необґрунтовано
відступив від принципу рівності часток
подружжя, присудивши ОСОБА_3 113416 грн. 56
коп., а відповідачу ОСОБА_2 17272 грн.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. Відтак
спільне майно подружжя, за відсутності
домовленості між ними, слід ділити
порівну, з врахуванням обставин, що
мають значення у справі, призначення
речей, їх фактичного перебування у
володінні одного з подружжя та намірів
щодо володіння та використання майна
кожним з подружжя.

Колегія суддів враховує, що апелянт не
оспорює право спільної сумісної
власності подружжя на обидва гаражі в
м.Сокаль, зареєстровані за ним на праві
приватної власності: АДРЕСА_2 вартістю
12000 грн. та АДРЕСА_3 вартістю 8000 грн.,
передані йому у приватну власність
рішенням виконкому Сокальської
міської ради від 13.05.1994 року №100 про
оформлення права власності на гараж
для автомашини по АДРЕСА_2, та рішення
виконкому Сокальської міськради №1640
від 15.11.1993 року, погоджуючись на поділ,
шляхом виділення йому у власність
гаража по АДРЕСА_2, залишивши позивачу
гараж у кооперативі.

Судом першої інстанції встановлено та
визнано сторонами, що придбання
нерухомого майна - нежитлового
приміщення магазину по АДРЕСА_5 площею
15,2кв.м., що становить 2/100 будівлі, на
підставі договору купівлі-продажу,
вчиненого ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3
Згідно реєстраційного посвідчення від
11.01.2000 року (а.с.40 т.4) приміщення
належить на праві приватної власності
позивачу ОСОБА_5, придбано за час шлюбу,
відтак належить до спільного майна
подружжя. Враховуючи обставини справи,
що підприємницьку діяльність та
використання приміщення як магазин
організовує позивач, колегія суддів
при поділі майна подружжя, відповідно
до ч.2 ст.71 СК, присуджує це приміщення
вцілому позивачу ОСОБА_3

Також колегія суддів як обставини, що
мають істотне значення у справі,
враховує перебування частини майна
подружжя у квартирі по АДРЕСА_1, де
проживає позивачка, а саме телевізори,
холодильник, морозильна камера, тому
при поділі майна це майно
присуджується їй. Враховуючи те, що
батареї опалення, сталь чорна, сітка,
газові установки до авто, пральна
машина, мотоцикл перебували у
володінні відповідача, який
розпоряджався цим майном на власний
розсуд, колегія суддів присуджує це
майно йому.

Будівельні матеріали, на які
претендували обоє сторін, колегія
суддів присуджує подружжю порівну
частинами, з врахуванням їх погодженої
вартості.

Позивачі за первинним та зустрічним
позовами, у процесі тривалого судового
розгляду спору, неодноразово
змінювали, уточнювали, збільшували та
зменшували позовні вимоги, що не завжди
оформлялось у відповідності до вимог
ЦПК. Фактично відмовились від поділу як
спільного майна подружжя придбаних
автомобілів, враховуючи те, що ці
транспортні засоби зареєстровані як за
власниками за іншими особами, а саме -
автомобілі Мерседес і Газ належать
матері позивача, Мерседес 410Д д.н.НОМЕР_1
належить ОСОБА_6, Мерседес 410Д д.н.НОМЕР_2
належить ОСОБА_7 Відтак суд першої
інстанції автомобілі до складу майна,
що підлягає поділу, не включав,
апелянтом це не оспрювалось. Оскільки
заяви про відмову у відповідності до
вимог ЦПК не подали, колегія суддів
відмовляє у задоволенні позовних вимог
в частині поділу транспортних засобів
за безпідставністю.

Також суд враховує, що сторони
відмовились проводити поділ майна у
частині квартири по АДРЕСА_1, мотивуючи
наявністю окремого судового спору щодо
визначення правового статусу та поділу
цього майна, що перебуває на розгляді
після скасування рішення суду першої
інстанції апеляційним судом та відмови
у реприватизації квартири.

За наявності підстав, передбачених
статтею 309 ЦПК, апеляційний суд
скасовує рішення суду першої
інстанції та ухвалює нове рішення.
Відповідно до роз»ясень Постанови
Пленуму Верховного Суду України 24.10.2008
№ 12 Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку, порушення або неправильне
застосування матеріального чи
процесуального права має місце у разі
застосування закону, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню, унаслідок
неправильної юридичної кваліфікації
правовідносин або неправильного
витлумаченого закону, який хоч і
підлягав застосуванню, проте його
зміст і сутність сприйнято неправильно
через розширене чи обмежене
тлумачення.

Порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування чи зміни рішення, якщо таке
порушення призвело до неправильного
вирішення справи. Зокрема, порушення
вимог статті 59 ЦПК щодо допустимості
засобів доказування, необґрунтована
відмова суду в задоволенні клопотання
осіб, які беруть участь у справі, у
дослідженні доказів (стаття 60 ЦПК),
порушення вимог статті 215 ЦПК щодо
змісту рішення суду тощо.

Таким чином, апеляційний суд знаходить
підстави, передбачені п.1,2,4 ч.1 ст.309 ЦПК,
для скасування рішення суду першої
інстанції, з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог сторін та вирішення спору про
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, з врахуванням норм
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, обставин
справи, які мають істотне значення,
прав та інтересів кожного зі сторін.

Колегія суддів також звертає увагу на
невідповідність рішення суду вимогам
ст.215 ЦПК, розбіжності мотивувальній та
резолютивній частині рішення,
суперечливий виклад обставин справи та
відсутність належного обґрунтування
висновків з покликанням на норми права,
що є також порушенням норм
процесуального права та тягне повне
скасування рішення суду з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309,
ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 18.06.2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким первісний позов ОСОБА_3
задовольнити частково, провести поділ
майна подружжя, виділивши у власність
ОСОБА_3 ? нежитлового приміщення
магазину по АДРЕСА_5 що становить 2/100
будівлі, вартістю 10000 грн., телевізор
Норманде вартістю 530 грн., телевізор
Шарп вартістю 530 грн., холодильник Мінск
вартістю 530 грн., морозильну камеру ВВС
вартістю 530 грн., плити перекриття 10 шт
вартістю 5000 грн., фундаментні блоки 30шт
вартістю 5000 грн., цегла будівельна 18000
шт вартістю 10260 грн., листи бляхи
оцинковані вартістю 3500 грн., гараж
АДРЕСА_3 вартістю 8000 грн., всього на суму
43880 грн., у решті позову відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити
частково, виділивши у власність
батареї опалення 155 ребер вартістю
3500грн., сталь чорна вартістю 300грн.,
сітка для огорожі 500грн., установки
газові 1272 грн., пральну машину Рига
вартістю 450грн., мотоцикл ІЖ вартістю 500
грн., плити перекриття 10шт 5000грн.,
фундаментні блоки 30 шт вартістю 5000 грн.,
цегли будівельної 18000шт. вартістю
10260грн., гараж по АДРЕСА_2 вартістю 12000
грн., а всього на суму 38782грн., у решті
вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
С.М. Копняк

М.М. Шандра