Справа №490/5234/13-ц 19.05.2014 19.05.2014 19.05.2014
Провадження №22-ц/784/1458/14
Суддя суду першої інстанції
Доповідач апеляційного суду
Рішення

Іменем України

19 травня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Богатирьовою В.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_3 та її
представників - ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

представника відповідачів ОСОБА_7,
ОСОБА_6 -

ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 04 квітня 2014 року,
ухваленого за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6
і ОСОБА_7 про визнання недійсним
договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_3 пред'явила до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 зазначений позов, який
обґрунтовувала наступним.

09 листопада 2007 року між нею та
відповідачами був укладений договір
дарування житлового будинку,
відповідно до якого вона подарувала
своїй дочці та онуці в рівних частках
кожній, житловий будинок АДРЕСА_1.

Укладаючи зазначений договір,
насправді мала на меті укладення
договору довічного утримання, оскільки
в силу похилого віку та за станом
здоров'я потребувала сторонньої
допомоги.

Саме за цих умов нею було підписано
договір дарування житлового будинку,
але виявилось, що договір має інший
зміст і не передбачає тих прав і
обов'язків, про які домовлялись сторони
договору перед його укладанням.

Протягом останнього часу стосунки між
нею та відповідачами погіршились, вони
перестали її відвідувати та доглядати.

Посилаючись на те, що укладений договір
не відповідав її внутрішній волі щодо
правової природи й змісту правочину,
позивач просила визнати договір
дарування недійсним на підставі ст.229
ЦК України, застосувати наслідки
недійсності правочину, визнавши за нею
право власності на обумовлений
будинок.

Рішенням Центрального районного суду
міста Миколаєва від
04 квітня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
подала на це рішення апеляційну скаргу,
в якій просить судове рішення
скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог. Скаргу обґрунтовує тим,
що рішення суду ухвалено з порушенням
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги
та з'ясувавши обставини справи і
перевірку їх доказами, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачем не доведено, що під
час укладення оспорюваного договору
дарування мала місце помилка стосовно
правової природи правочину та
наявності обставин, які зумовлюють
визнання договору дарування житлового
будинку недійсним. Обставини справи
свідчать про те, що, укладаючи спірний
договір дарування, ОСОБА_3
усвідомлювала умови правочину і його
правові наслідки.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками місцевого суду, з
огляду на таке.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу
ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Цивільні відносини щодо недійсності
правочинів, в даному випадку щодо
недійсності договору дарування,
регулюються Цивільним кодексом
України.

При цьому, при розгляді справ про
визнання правочинів недійсними суди
залежно від предмета і підстав позову
повинні застосовувати норми
матеріального права, якими регулюються
відповідні відносини, та на підставі
цих норм вирішувати справи.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України закріплено, що
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, є договори та інші
правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
прав та обов'язків. Договір є укладеним,
якщо сторони, які мають необхідний
обсяг цивільної дієздатності, за
власної волі, в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, що вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.2 ст.717 ЦК України договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

За ст.229 ЦК України, якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати саме
на момент вчинення правочину.

На підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним особа
повинна довести, що така помилка
дійсно мала місце, а також, що вона має
істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Отже, під помилкою, яка має істотне
значення, цивільне законодавство
розуміє помилку в характері (природі)
правочину, прав та обов'язків сторін.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відповідно
до ст.ст.229 233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини є
оспорюваним.

При цьому, вирішуючи спори названої
категорії, суди повинні дотримуватися
норм, виписаних у ст.ст. 59,60,213 ЦПК
України, постанові Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі».

Згідно них, рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59
ЦПК України про їх належність та
допустимість. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
вважатися встановленими в цивільній
справі, якщо такі засоби доказування
відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Недоведеність позову є підставою для
відмови у його задоволенні.

Оскаржуване рішення місцевого суду
ухвалено не у повній відповідності з
виписаним.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 з 20 лютого 1965 року по теперішній
час зареєстрована та проживає за
адресою: АДРЕСА_1.

Позивачу на праві приватної власності
належав житловий будинок №20 за
вищевказаною адресою на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого державним
нотаріусом Першої Миколаївської
державної нотаріальної контори 19
вересня 2002 року за реєстром №6-648.

09 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (відбулася зміна
прізвища на ОСОБА_7 на підставі
свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1,
виданого 04 червня 2011 року Міським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Миколаївського
міського управління юстиції) було
укладено договір дарування спірного
житлового будинку, посвідчений Міщенко
Н.В., державним нотаріусом Першої
Миколаївської державної нотаріальної
контори та зареєстрований в реєстрі за
№6-1100.

За умовами договору дарування, ОСОБА_3
передала, а ОСОБА_6, ОСОБА_7
прийняли, в рівних частках кожний,
безоплатно у власність нерухоме майно
- житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1.

Згідно п.5 договору дарування житлового
будинку зазначено, що дарування
здійснюється без будь - яких погроз,
примусу чи насильства, фізичного чи
психічного тиску з боку іншої сторони,
або інших осіб.

Разом з тим, оспорюваний договір не у
повній мірі відповідає виписаним вище
вимогам закону.

Зокрема, в матеріалах справи достатньо
доказів тому, що внутрішня воля
позивача була спрямована не на
безоплатне відчуження належного їй на
праві власності житлового будинку, а на
відчуження за договором довічного
утримання.

Про таке свідчить подальше її
проживання за вищевказаною адресою,
відсутність у неї іншого житла,
відомості, які містяться у листах
Центрального районного відділу
Миколаївського міського управління
УМВС України в Миколаївській області
(а.с.63,64) та в акті обстеження проживання
позивача від 24 вересня 2013 року (а.с.83).

Іншого з наданих сторонами доказів не
вбачається.

Враховуючи викладене, на думку колегії
суддів, зазначений договір порушує
права позивача, оскільки в силу
похилого віку і за станом здоров'я,
укладаючи з відповідачами договір
дарування, позивач мала на меті
відчуження на користь останніх
будинку, який є її єдиним житлом, лише
за умови довічного утримання.

За такого, через невідповідність
волевиявлення учасника правочину його
внутрішній волі договір слід визнати
недійсним саме за правилами ст.229 ЦК
України.

Оскільки суд першої інстанції був
іншої думки і відмовив в задоволенні
позовних вимог, то зазначений висновок
слід привести в дію рішенням
апеляційного суду.

Разом з тим, в задоволенні позовних
вимог про визнання права власності за
позивачем на вказаний будинок слід
відмовити, оскільки такі вимоги є
зайвими. Право власності позивача
відновлено внаслідок визнання
договору дарування недійсним.

З урахуванням викладеного та оскільки
висновки суду не в повній мірі
відповідають фактичним обставинам
справи і вимогам матеріального права,
то у відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
слід скасувати та ухвалити у справі
нове рішення.

Також, відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідачів в рівних частках на
користь держави слід стягнути судовий
збір в розмірі 1 166 грн. 10 коп., тобто з
кожного по 583 грн. 05 коп.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду
міста Миколаєва від 04 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 про визнання недійсним
договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
жилого будинку АДРЕСА_1, укладений 09
листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
ОСОБА_7, посвідчений державним
нотаріусом Першої Миколаївської
державної нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі за №6-1100.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права
власності відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 на користь держави 1 166 (одна
тисяча сто шістдесят шість) грн. 10 коп.
судових витрат, тобто з кожного по 583
(п'ятсот вісімдесят три) грн. 05 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: