Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2261/14
Головуючий у 1 інстанції: Федченко
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.

Судді Подліянова Г.С.,

Кримська О.М.

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами Державної
казначейської служби України,
прокуратури Запорізької області,
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Запорізькій області

на рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 03 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Державної
казначейської служби України, ГУМВС
України в Запорізькій області,
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Запорізькій області, Вільнянського РВ
ГУМВС України в Запорізькій області,
третя особа - прокуратура Запорізької
області, про відшкодування моральної
шкоди, завданої незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури та суду, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що
17.12.2009 року слідчим СВ Вільнянського РВ
ГУМС України в Запорізькій області
Тимощенко А.А. була винесена постанова
про порушення кримінальної справи
відносно неї за ознаками злочину,
передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України. Їй
було обрано запобіжний захід у вигляді
підписки про невиїзд. Зазначена
постанова була оскаржена до суду, але
її скарга була залишена без
задоволення постановою Вільнянського
районного суду Запорізької області від
02.03.2010 року.

В ході досудового слідства нею
неодноразово подавалися скарги
прокурору Вільнянського району
Запорізької області на незаконні дії
службових осіб.

Постановою від 13.05.2010 року вона була
притягнута в якості обвинуваченої.

03.09.2010 року в.о. прокурора Вільнянського
району Запорізької області був
затверджений обвинувальний висновок
по кримінальній справі по її
обвинуваченню у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України та
справа направлена до суду.

28.12.2010 року постановою Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя
кримінальна справа по її обвинуваченню
повернута прокурору Вільнянського
району для усунення виявлених
порушень, а саме некоректністю
обвинувачення.

Після повторного надходження справи -
10.10.2011 року Шевченківським районним
судом м. Запоріжжя був винесений вирок,
згідно якого її було визнано винною у
вчиненні злочину, передбаченого ст. 186
ч. 2 КК України та призначено покарання
у вигляді 4 років позбавлення волі. На
підставі ст. 75 КК України звільнено від
відбування покарання з іспитовим
строком 1 рік 6 місяців.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 07.12.2011 року, яка була
залишена без змін ухвалами Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12.07.2012 року та 24.01.2013 року,
вирок Шевченківського районного суду
м. Запоріжжя від 10.10.2011 року скасовано,
провадження у справі закрито на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

Позивачка вказує, що вона
обвинувачувалася у вчинені тяжкого
злочину, після того як вона була
притягнута до кримінальної
відповідальності ставлення багатьох
односельців та знайомих до неї різко
змінилось в гірший бік.

Також у неї погіршилися відносин в
родині внаслідок перебування в
постійному нервовому стані. Вона була
обмежена у свободі пересування,
позбавлена можливості поїхати на
відпочинок в Україні або за кордоном.

Необхідність явки на допити або для
участі у процесуальних діях до міліції
або до суду до інших населених пунктів
вимагало від неї значних душевних сил,
матеріальних затрат та часу. Вона до
теперішнього часу не може повернутися
до свого колишнього способу життя і не
може повернути колишнього авторитету у
односельців та знайомих.

Просила суд стягнути з Державної
казначейської служби України на її
користь моральну шкоду в розмірі 212 195
грн. за рахунок коштів Державного
бюджету України шляхом списання коштів
з єдиного казначейського рахунку.

10.09.2013 року позивачка уточнила позовні
вимоги та зазначила, що внаслідок
незаконного притягнення її до
кримінальної відповідальності вона
зазнала моральних страждань та
переживань, постійно перебувала в
хворобливому стані, у неї стався
тимчасовий розлад психічної
діяльності і вона була поміщена для
лікування в умовах стаціонару в
психіатричну лікарню.

Посилаючись на вказані обставини
просила суд відшкодувати їй за рахунок
коштів Державного бюджету моральну
шкоду, завдану незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду в розмірі 450 000 грн.
шляхом списання Державною
казначейською службою України з
Єдиного казначейського рахунку
зазначеної суми у встановленому
законом порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 03 квітня 2014 року позов
задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_2 шляхом списання
Державною казначейською службою
України з рахунку державного бюджету
кошти в розмірі 49 410 грн. 20 коп.
моральної шкоди, завданої незаконними
діями органів досудового слідства та
прокуратури.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
Державна казначейська служба України
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
просить рішення суду скасувати в
частині задоволення позовних вимог,
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Прокуратура Запорізької області, не
погоджуючись із рішенням суду також
звернулася до суду із апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Територіальне управління Державної
судової адміністрації України в
Запорізькій області в свою чергу також
подали апеляційну скаргу на вказане
рішення суду, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційних скарг і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено,
що кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Кожен, кого
обвинувачено у вчиненні кримінального
правопорушення, вважається
невинуватим доти, доки його вину не
буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Ніхто не зобов'язаний доводити
свою невинуватість у вчиненні злочину.
У разі скасування вироку суду як
неправосудного держава відшкодовує
матеріальну і моральну шкоду, завдану
безпідставним засудженням.

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Встановлено, що постановою слідчого СВ
Вільнянського РВ ГУМВС України в
Запорізькій області від 17 грудня 2009
року порушено кримінальну справу
відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України (а.с.7,
т. 1)

09 лютого 2010 року відносно ОСОБА_2 було
обрано запобіжний захід у вигляді
підписки про невиїзд та вона була
допитана у якості підозрюваного по
вказаній кримінальній справі (а.с.77, т.
1).

13 травня 2010 р. було винесено постанову
про притягнення ОСОБА_2 у якості
обвинуваченого у вчиненні злочину та
відібрана підписка про невиїзд (а.с.8, 78
т.1).

03 вересня 2010 року в.о. прокурора
Вільнянського району Запорізької
області було затверджено
обвинувальний висновок по
кримінальній справі за обвинуваченням
позивачки у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України
(а.с.212-213, т. 1).

Постановою Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2010 року
кримінальну справу було повернуто
прокурору Вільнянського району
Запорізької області для усунення
виявлених порушень (а.с. 217, т.1).

22 червня 2011 року на виконання постанови
суду в.о. прокурора Вільнянського
району Запорізької області було
затверджено обвинувальний висновок по
кримінальній справі за обвинуваченням
позивачки у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України та
справу направлено до суду першої
інстанції (а.с. 214-216, 218 т. 1).

Вироком Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2011 року
позивачку визнано винною у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК
України та призначено покарання у
вигляді 4 років позбавлення волі. На
підставі ст. 75 КК України звільнено від
відбування покарання з іспитовим
строком 1 рік 6 місяців (а.с.9-10, т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 07 грудня 2011 року, яка була
залишена без змін ухвалами Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 липня 2012 року та від 24 січня
2013 року, вирок Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 10
жовтня 2011 року відносно ОСОБА_2 було
скасовано, провадження по справі
закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК
України (а.с.11-16, т.1).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК
України шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державною у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду. Право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду" підлягає
відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян.

Матеріалами справи підтверджено, що
постанова про порушення кримінальної
справи у відношенні ОСОБА_2 винесено 17
грудня 2009 року, а провадження у
кримінальній справі, в зв'язку з
відсутністю складу злочину, закрито 07
грудня 2011 року, а отже позивачка
перебувала під слідством та судом 24
місяця ( а.с. 7, 76,77 т.1)

Частинами 2, 3 ст. 13 вищевказаного Закону
встановлено, що розмір моральної шкоди
визначається з урахуванням обставин
справи в межах, встановлених цивільним
законодавством. Відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди в цих випадках
визначається з урахуванням обставин
справи, але за час незаконного
перебування громадянина під слідством
чи судом він має бути не меншим однієї
мінімальної заробітної плати за кожен
місяць перебування під слідством або
судом. Відшкодування моральної шкоди в
цих випадках провадиться за рахунок
коштів державного бюджету, незалежно
від вини посадових осіб органів
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду.

Згідно п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (із змінами,
внесеними згідно з Постановою Пленуму
Верховного суду №5 від 25 травня 2001
року), розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану. При цьому суд має
виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Моральною шкодою визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру.

Сам факт незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності
спричиняє виникненню моральних
страждань, моральної шкоди, оскільки в
даний період перебування під
слідством, особа зазнає ряд обмежень в
пересуванні, вільного обранням свого
місця перебування та проживання,
переживає за подальшу свою долю, має
незручності у спілкуванні з рідними,
близькими, знайомими.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 1176
ЦК шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

У випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімум доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» (№719-VII від 16.01.2014
року) на 1 січня 2014 року встановлено
місячний розмір мінімальної
заробітної плати в розмірі 1218 гривень.

Розмір моральної шкоди визначається з
урахуванням обставин справи в межах,
встановлених цивільним
законодавством.

При визначені розміру компенсації за
моральну шкоду суд виходив із того, що
задоволення позовних вимог само по
собі становить достатньо справедливу
компенсацію за завдану шкоду. Зважаючи
на це та враховуючи такі критерії, як
розумність, виваженість та
справедливість, аналізуючи фактичні
обставини справи, враховуючи
тривалість кримінального провадженням
проти позивачки, а також те, що з часу
порушення кримінальної справи
відносно особи змінюється її
суспільний статус, проводяться
процесуальні дії у відношенні особи по
кримінальній справі, заборонено
відлучатись із зареєстрованого місця
проживання, ставиться під сумнів
добропорядність особи, а тому такі
обставин свідчать про спричинення
моральної шкоди, суд першої інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку про
те, що позивачці було завдано
моральної (немайнової) шкоди, яка
знайшла свій прояв у погіршенні стану
здоров'я, тяжкості вимушених змін у
життєвих стосунках, зусиллях,
необхідних для відновлення
попереднього стану та частково
задовольнив позовні вимоги.

Доводи, викладені в апеляційних
скаргах Державної казначейської
служби України, прокуратури
Запорізької області, Територіального
управління Державної судової
адміністрації України про те, що ОСОБА_2
не зверталась до органів досудового
слідства, прокуратури і суду з заявою
щодо надання їй дозволу на виїзд за
межі України, і не надала жодних
доказів щодо зміни нею звичайного
способу життя, не заслуговують на
увагу, оскільки сам факт порушення
кримінальної справи відносно
позивачки та обрання щодо останньої
такого запобіжного заходу, як підписка
про невиїзд з місця постійного
проживання, свідчить про обмеження
позивачки у своїх діях.

Твердження апелянта Державної
казначейської служби України про те, що
не встановлено винних ( незаконність)
дій посадових осіб під час слідства, є
неприйнятним, оскільки моральна шкода
в даному випадку відшкодовується
державою незалежно від вини таких
органів чи посадових осіб.

Інші доводи, викладені в апеляційних
скаргах, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду по
їх оцінці та особистого тлумачення
апелянтами норм матеріального та
процесуального закону.

З мотивів, викладених вище, судова
колегія вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підстав для його скасування або зміни
не вбачаться.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК
України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державної
казначейської служби України,
прокуратури Запорізької області,
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Запорізькій області відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 03 квітня 2014 року у цій
справі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: