Справа № 441/1478/13
Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2094/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: представника
позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Провідна», ОСОБА_4
та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Городоцького районного суду
Львівської області від 18 грудня 2013
року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Городоцького
районного суду Львівської області від
18 грудня 2013 року задоволено частково
позов ОСОБА_2 до Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Провідна", ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної і
моральної (немайнової) шкоди.

Стягнуто в користь ОСОБА_2:

з Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Провідна" (ЄДРПОУ
2351037, юридична адреса: просп.
Повітрофлотський, 25, Солом'янський
район, м. Київ, фактична адреса: бульвар
Тараса Шевченка, 37/122, м. Київ) 6185 грн. 75
коп. витрат на лікування, 2 550 грн.
моральної (немайнової) шкоди, а всього
8735 грн. 75 коп.;

з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідент. номер
НОМЕР_1, прож. АДРЕСА_1) 22450 грн. моральної
(немайнової) шкоди;

солідарно з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Провідна" та ОСОБА_4 6750 грн. понесених
витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили Приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «Провідна», відповідач
ОСОБА_4 та представник позивачки ОСОБА_5
- ОСОБА_3.

Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Провідна» вважає,
що оскаржуване рішення не відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України, винесене при
необ'єктивному дослідженні всіх
обставин справи, з порушенням норм
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи. В
апеляційній скарзі зазначає, що для
виплати страхового відшкодування ПрАТ
СК «Провідна» необхідні докази
встановленої у судовому порядку вини
ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, а саме постанова
про притягнення його до
адміністративної відповідальності або
обвинувальний вирок суду. Оскільки
ОСОБА_2 не надала таких документів,
апелянт вважає, що у нього відсутній
обов'язок щодо прийняття рішення про
виплату або відмову у виплаті
страхового відшкодування. Крім того
зазначає, що заявлені позивачем
витрати на лікування належним чином не
підтверджені документально і лише
витрати на суму 3290,05 грн. відповідають
цим вимогам та можуть бути
відшкодовані. Витрати на суму 2571,84 євро,
здійснені на лікування в Італії, не
були погоджені із страховиком чи із
МТСБУ, а тому не підлягають
відшкодуванню. Звертає увагу суду на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні питання щодо
відшкодування витрат на правову
допомогу, оскільки при задоволенні
позовних вимог районний суд
зобов'язаний був визначити частку
судових витрат, які належить сплатити
кожному відповідачу, та помилково взяв
до уваги акт-розрахунок гонорару за
надану правову допомогу від 27.06.2012 р.
між адвокатом ОСОБА_3 та позивачем
ОСОБА_2, оскільки такий не є фінансовим
документом, а отже не є належним
доказом.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову до
ПрАТ «СК «Провідна».

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4
зазначає, що оскаржуване рішення є
незаконним, так як ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Вважає, що
пред'явивши вимоги про стягнення з
нього заподіяної ОСОБА_2 моральної
шкоди, позивач не надала належних і
допустимих доказів в обґрунтування її
наявності та розміру, а суд першої
інстанції безпідставно та без
необхідних засобів доказування
задовольнив частково позов про
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 22 450 грн. Зазначає, що
позивачка в обґрунтування своїх
позовних вимог та в заяві про їх
збільшення не надала суду жодних
доказів щодо її душевних та психічних
страждань, як цього вимагає судова
практика та діюче законодавство.
Вказує, що районний суд не взяв до уваги
факт відсутності неправомірних дій у
відповідача ОСОБА_4, що підтверджується
постановами старшого слідчого СВ
Свалявського РВ УМВС України у
Закарпатській області від 19.08.2013 року
про закриття кримінальної справи та
від 28.11.2011 року, в якій зазначається, що
по факту дорожньо-транспортної пригоди
було проведено експертизу, з якої
вбачається, що вини ОСОБА_4 немає, а ДТП
сталась внаслідок непереборної сили.
Крім того, вважає, що в отриманні
тілесних ушкоджень є вина самої
позивачки, яка знехтувала правилами
безпеки руху та не була пристебнута
ременями безпеки. Апелянт також
вважає, що суд першої інстанції
безпідставно стягнув з нього витрати
на правову допомогу в сумі 6750 грн.,
оскільки такі не підтверджені
належними та допустимими доказами.
Крім того, вказує, що ним відразу після
ДТП добровільно надав позивачці
матеріальну допомогу у розмірі біля 25000
грн., підтримував її морально.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
щодо відшкодування шкоди ОСОБА_4

Представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3
вважає, що при прийнятті рішення в
частині відмови решти позовних вимог
суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, порушив та неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права. В апеляційній
скарзі зазначає, що районний суд не
взяв до уваги докази на підтвердження
лікування позивача, не надав оцінки
довідкам про лікування, яке необхідно
здійснити ОСОБА_5 для відновлення її
здоров'я, не обгрунтував відмову у
задоволенні позовної вимоги про
визнання неправомірною відмови ПрАТ
«СК «Провідна» у виплаті страхового
відшкодування на лікування за межами
України. Апелянт також вважає, що
визначений в оскаржуваному рішенні
розмір моральної шкоди не в повній мірі
компенсує страждання та переживання
позивача, які вона пережила і продовжує
переживати.

У зв'язку з цим просить рішення суду
першої інстанції змінити в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
та ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційні
скарги Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Провідна», ОСОБА_4 підлягають
задоволенню частково, а підстав для
задоволення апеляційної скарги
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 немає,
виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не у повній мірі відповідає
даним вимогам.

Відповідно до ч.ч.1,2, 5 ст.1187 ЦК України
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо - і
вогненебезпечних та інших речовин,
утримання диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі володіє транспортним засобом.
Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Районним судом встановлено, що 01.11.2011
року ст. слідчим СВ Свалявського РВ
УМВС України в Закарпатській області
Шетеля В.Й. порушено кримінальну справу
за ознаками ч.1 ст.286 КК України по факту
дорожньо-транспортної пригоди , яка
сталася 31.10.2011 року на автодорозі
Київ-Чоп за участі мікроавтобуса
«Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 під
керуванням ОСОБА_7, у якій пасажир
ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження.

Постановою ст.слідчого Шетеля В.Й. від
02.11.2011року ОСОБА_2 визнана потерпілою в
даному кримінальному провадженні,
оскільки згідно висновку
судово-медичної експертизи №193 від
18.11.2011року у ДТП вона отримала тілесні
ушкодження середньої тяжкості.

10.11.2012 року постановою ст.слідчого
кримінальну справу щодо ОСОБА_7 закрито
за п.2 ст.6 КПК України, яку 05.06.2013 року
скасовано, а кримінальну справу
направлено для відновлення слідства.

21.06.2013 року заяву про цей злочин внесено
до ЄРДР, присвоєно номер кримінального
провадження - 0000896.

Постановою ст. слідчого СВ
Свалявського РВ УМВС України в
Закарпатській обл. Шетеля В.Й. від 19.08.2013
року встановлено, що під час ДТП
31.10.2011року за участі ОСОБА_4 пасажир
ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження
середнього ступеня тяжкості, проте
кримінальне провадження №0000896
щодо нього закрито на підставі п.2 ч.1
ст.284 КПК України.

Відповідно до ст.980 ЦК України
предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані з:

1) життям, здоров'ям, працездатністю та
пенсійним забезпеченням (особисте
страхування);

2)володінням, користуванням і
розпорядженням майном(майнове
страхування);

3)відшкодування шкоди, завданої
страхувальником(страхування
відповідальності).

Відповідно до ст.6 Закону України "Про
страхування" страхування може бути
добровільним або обов'язковим.

Згідно полісу обов'язкового
страхування цивільно - правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів серії АА №1400366
від 05.01.2011 року, виданого ПрАТ «СК
«Провідна», цивільно-правова
відповідальність відповідача ОСОБА_4
застрахована у цій страховій компанії,
забезпечений транспортний засіб «
Мерседес -Бенц 313 Д», д.н.з. НОМЕР_2.
Обов'язковий ліміт відповідальності
страховика за шкоду, заподіяну життю та
здоров'ю потерпілого, на час укладення
договору становив 100 000 гривень на
одного потерпілого.

Згідно ст.5 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" об'єктом обов'язкового
страхування цивільно - правової
відповідальності є майнові інтереси,
що не суперечать законодавству
України, пов'язані з відшкодуванням
особою, цивільно - правова
відповідальність якої застрахована,
шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну
потерпілих внаслідок експлуатації
забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 цього ж Закону
визначено, що страховим випадком є
подія, внаслідок якої заподіяна шкода
третім особам під час дорожньо -
транспортної пригоди, яка сталася за
участю забезпеченого транспортного
засобу і внаслідок якої настає
цивільно - правова відповідальність
особи, відповідальність якої
застрахована за договором.

Згідно із ст.3 Закону України «Про
обов'язкове страхування цивільно -
правової відповідальності власників
наземних транспортних засобів»
обов'язкове страхування цивільно -
правової відповідальності
здійснюється з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та майну потерпілих внаслідок
дорожньо - транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Відповідно до чч.1,2 ст.22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі,
якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України
«Про обов'язкове страхування цивільно
-правової відповідальності власників
наземних транспортних засобів» при
настанні страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті дорожньо -
транспортної пригоди життю, здоров'ю,
майну третьої особи.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа,
яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.4 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки" №4 від 01 березня 2013 року,
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки, суди повинні мати на увазі,
що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода,
завдана особі чи майну фізичної або
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

Презумпцію відшкодування майнової
шкоди, завданої особі чи майну фізичної
або юридичної особи внаслідок дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини особи, яка
її заподіяла, визначено і у ч.5 ст.1187 ЦК
України.

А тому колегія суддів вважає
необґрунтованими твердження апелянта
ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про
те, що для виплати страхового
відшкодування страховій компанії
необхідні докази встановленої у
судовому порядку вини ОСОБА_4 у
вчиненні ДТП, а саме постанови про
притягнення його до адміністративної
відповідальності або обвинувальний
вирок суду, оскільки до даних
правовідносин не можна застосувати
положення Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" про те, що страховик або
МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну
при експлуатації забезпеченого
транспортного засобу, але за
спричинення якої не виникає
цивільно-правової відповідальності
відповідно до закону.

Неспроможними, на думку судової
колегії, є і доводи апелянта ОСОБА_4 у
тій частині, що 31.10.2011 року ДТП сталась
внаслідок непереборної сили, оскільки
згідно висновку автотехнічної
експертизи №2386/392 від 10.11.2011 року робоча
гальмівна система автомобіля
«Мерседес - Бенц» д.н. НОМЕР_3
знаходилась у непрацездатному стані і
не могла виконувати свої функції,
передбачені конструкцією.
Несправність робочої гальмівної
системи не є такою, що виникла в
результаті ДТП або раптово, і при русі
по проїзній частині дороги з великим
коефіцієнтом зчеплення(0,5…0,8) водій не
зможе її відчути під час руху та
гальмування. Відчути дану несправність
водій може після застосування
гальмування на дорогах з низьким
коефіцієнтом зчеплення шин з дорожнім
полотном(0,1…0,4), а саме на сніговому
покритті та ожеледиці.

Законом України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" визначено, що у
зв'язку з лікуванням потерпілого
відшкодовуються обґрунтовані витрати,
які пов'язані з доставкою,
розміщенням, утриманням, діагностикою,
лікуванням та реабілітацією
потерпілого у відповідному закладі
охорони здоров'я, медичним
піклуванням, лікуванням у домашніх
умовах та купівлею лікарських
препаратів. Витрати, пов'язані з
лікуванням потерпілого в іноземних
державах, відшкодовуються, якщо
лікування було узгоджено із
страховиком чи МТСБУ. Зазначені
витрати мають бути підтверджені
документально відповідним медичним
закладом.

Відтак, колегія суддів вважає
правильним висновок районного суду
щодо безпідставності позовних вимог
ОСОБА_2 у частині стягнення витрат,
пов'язаних з її лікуванням в Італії, так
як таке лікування позивачкою не
узгоджувалось із страховиком.

На думку колегії суддів,
необґрунтованими є твердження
апелянта ОСОБА_3 щодо незаконності
оскаржуваного рішення у частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про стягнення витрат у розмірі
18670 грн., необхідних для лікування
травматичного перелому кореня зуба 2.2,
та 78310 грн. вартості курсу лікування з
видалення післятравматичних рубців,
так як таких витрат позивач ще не
понесла.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено,
що моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Пунктом 22.3 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" визначено, що потерпілому
відшкодовується також моральна шкода,
передбачена пунктами 1, 2 частини
другої статті 23 ЦК України. Така
шкода відшкодовується у
встановленому судом розмірі
відповідно до вимог статті 23 ЦК
України. При цьому страховик
відшкодовує не більше ніж 5 відсотків
ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9
цього Закону. Різницю між сумою
відшкодування, визначеною судом, та
сумою, яка має бути відшкодована
страховиком, сплачує особа, яку визнано
винною у скоєнні дорожньо-транспортної
пригоди.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності( в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4
Постанови Пленуму Верховного суду
України "Про судову практику у справах
про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди " № 4 від
31.03.1995 року (із змінами та доповненнями),
у позовній заяві про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Пунктом 5 даної Постанови визначено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно - правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями(бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції, визначаючи розмір моральної
шкоди, яку слід стягнути в користь
кожного з відповідачів, у повній мірі
врахував наведені вище положення, а
тому не знаходить підстав для
задоволення апеляційних скарг
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Провідна», ОСОБА_4
у частині, що стосується цієї частини
позовних вимог позивачів.

Колегія суддів вважає безпідставними
доводи апелянтів про те, що позивачкою
не доведено факту заподіяння їй
моральної шкоди, оскільки у позовній
заяві ОСОБА_2 детально зазначає у чому
полягає заподіяння їй немайнової
шкоди.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать: витрати на
правову допомогу, витрати сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду; витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчинення інших дій, необхідних для
розгляду справи; витрати, пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача.

Згідно із ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця у галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ч.ч.5, 1 ст. 88 ЦПК України
якщо суд апеляційної або касаційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат. Стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Проте, ухвалюючи рішення, районний суд
вимог наведених норм права не врахував.

Так, судом стягнуто солідарно з
відповідачів 6750 грн. витрат на правову
допомогу, хоча це не відповідає
наведеним вище нормам права.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази оплати позивачкою витрат на
правову допомогу, оскільки акт -
розрахунок гонорару за надану правову
допомогу, який знаходиться на а.с.10 т.1,
таким доказом не є.

Відтак, колегія суддів вважає, що
доводи апелянтів Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Провідна» та ОСОБА_4 у цій
частині є обґрунтованими та підлягають
задоволенню, а рішення у цій частині -
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Провідна» та ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду
Львівської області від 18 грудня 2013 року
у частині стягнення в користь ОСОБА_8
солідарно з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Провідна" та ОСОБА_4 6750 грн. витрат на
правову допомогу скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволення цих вимог.

Апеляційну скаргу представника
позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

У решті рішення Городоцького районного
суду Львівської області від 18 грудня 2013
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: