Єдиний унікальний номер 0503/9908/2012
Номер провадження 22-ц/775/150/2014
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції ОСОБА_1 на рішення
Артемівського міськрайонного суду від
30 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: орган
опіки та піклування Часовоярської
міської ради, орган опіки та піклування
Куйбишевської районного у м. Донецьку
ради - про визначення місця проживання
малолітньої дитини,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернувся
відповідач ОСОБА_1 з апеляційною
скаргою на рішення суду, яким були
задоволені позовні вимоги ОСОБА_2: суд
визначив місце проживання сина сторін
Іллі разом з матір»ю - позивачкою у
справі за місцем її проживання.

Суд першої інстанції виходив з того, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з липня 2010 року по 04 вересня 2013
року, від якого мають дитину - сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення шлюбних відносин з
вересня 2010 року дитина лишилась
проживати разом з батьком у його
квартирі у м. Часів Яр, з вересня 2012 року
відвідує там же дитячий садок, а
позивачка разом з сином ОСОБА_4 від
першого шлюбу виїхала до м. Донецька, де
проживає та зареєстрована у будинку,
який належить чоловікові її сестри.

Суд першої інстанції установив, що і
батько, і матір мають належні
матеріально-побутові умови для
забезпечення потреб малолітнього сина,
позитивно характеризуються, позивачка
працює без оформлення трудового
договору, а відповідач працює слюсарем
у компанії «Вода Донбасу».

Хоча орган опіки та піклування
Часов»ярської міської ради зробив
висновок про доцільність залишення
дитини проживати разом з батьком, суд
першої інстанції з посиланням на
Декларацію прав дитини задовольнив
вимоги позивачки та визначив місце
проживання малолітнього сина сторін
разом з матір»ю ОСОБА_2

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду скасувати та
відмовити позивачці у задоволенні її
вимог, оскільки вважає, що рішення є
незаконним, ухвалене з порушенням
вимог матеріального і процесуального
права, висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

Зокрема, суд першої інстанції
застосував Декларацію прав дитини, яка
не визнана обов»язковою в України,
тобто не є частиною національного
законодавства.

Крім того, суд не прийняв до уваги, що у
рішенні суду про розірвання їхнього
шлюбу вказано, що поведінка позивачки у
шлюбі була негідною, вона часто вживала
у нічний час спиртне, що негативно
впливало на дитину.

Суд також не врахував, що 08 січня 2013
року набрала чинності постанова
Артемівського міськрайонного суду про
відмову позивачці в оскарженні
висновку Часов»ярського органу опіки
та піклування про визначення місця
проживання дитини.

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги, що позивачка не має постійного
доходу, що її характеристику не можна
вважати позитивною, оскільки вона не
містить її особистих рис як матері,
відношення до двох дітей, прояву
належного піклування про синів.

У справі відсутній висновок органу
опіки та піклування Куйбишевської
районної у м. Донецьку ради, а з акту
обстеження побутових умов позивачки
вбачається, що у будинку, де вона
проживає та який належить чоловікові
її сестри, відсутня система
водовідведення, немає туалету, не
працює ванна кімната, відсутня кухонна
плита, немає інформації про обладнаний
дитячий куточок або кімнату, тоді як
малолітній Ілля зареєстрований та
проживає разом з батьком у
двокімнатній квартирі, яка має усі
необхідні умови для проживання, а також
є обладнана для дитини кімната.

Крім того, за весь час розгляду справи -
з листопада 2012 року - позивачка тільки
двічі виявила бажання побачити сина
ОСОБА_3, хоча відповідач не вчиняє
ніяких перешкод у спілкуванні дитини з
матір»ю.

Суд не врахував, що батько дбає та
піклується про сина, у дитини є
необхідний одяг та взуття, іграшки,
влітку вони відпочивали на морі, у
серпні 2012 року батько уклав договір
страхування на сина.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, рішення суду
залишити без змін, з таких підстав.

Судом першої інстанції було
встановлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2010 року
по 05 серпня 2013 року (т.1 а.с.8, т.2 а.с.3).

13 серпня 2010 року у них народився син
ОСОБА_3 (т.1 а.с.9). Позивачка також має
дитину від першого шлюбу - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.10).

Після реєстрації шлюбу сторони
проживали у АДРЕСА_1, яка належить
відповідачу та де він постійно
зареєстрований і проживає.

Суд також установив, що після
припинення шлюбних стосунків
позивачка виїхала на постійне місце
проживання до своєї сестри у м. Донецьк,
де також зареєстрована та постійно
проживає з сином ОСОБА_4, який відвідує
начальну школу.

Судом встановлено, що відповідач
працює слюсарем-ремонтником у
комунальному підприємстві «Вода
Донбасу», має стабільний заробіток.

Позивачка також працює, хоча і без
оформлення, теж має постійний
заробіток.

Дослідивши надані сторонами докази,
акти обстеження житлово-побутових умов
кожної із сторін, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що як мати
дитини, так і батько, мають задовільні
матеріально-побутові умови для
виховання та розвитку сина, що відсутні
будь-які обставини, які б свідчили про
неможливість когось з батьків приймати
участь у вихованні сина та шкодили б
інтересам дитини.

Отже судом першої інстанції достеменно
встановлено, що батьки дитини обидва
можуть належним чином виховувати свого
малолітнього сина, для цього вони мають
необхідні побутові, житлові,
матеріальні умови, не перебувають на
обліку у психіатричній та
наркологічній лікарні, мають позитивні
характеристики тощо.

Задовольняючи вимоги позивачки, суд
першої інстанції підставно послався на
принцип 6 Декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, у відповідності до
якого дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона має,
коли це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові й
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір»ю.

Згідно з вимогами ч.2 ст.161 СК України
орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Отже законом встановлені ті виняткові
обставини, за яких дитина в жодному
разі не може бути передана для
проживання або залишена з кимось із
батьків.

У відповідності до вимог ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Між тим, відповідач не надав та справа
не містить жодних доказів, які б
свідчили про наявність таких
виняткових, передбачених законом
обставин, що могли б бути безумовною
підставою для розлучення малолітнього
сина ОСОБА_3 з його матір»ю - позивачкою
у справі.

За таких обставин апеляційний суд
вважає, що правовий висновок у справі,
зроблений судом першої інстанції,
відповідає інтересам дитини, фактичним
обставинам справи та вимогам закону, у
тому числі, міжнародним нормам,
прийнятим Україною, тому рішення суду
слід залишити без змін.

До апеляційного суду представником
виконкому Куйбишевської районної у м.
Донецьку ради було надане рішення
виконкому від 28 січня 2014 року № 41/2, за
яким виконком визначив місце
проживання малолітньої дитини сторін
разом з батьком за місцем його
проживання, оскільки матір дитини за
місцем свого проживання - будинок
АДРЕСА_2 - не має належних умов для
виховання та розвитку дитини, житлове
приміщення не відповідає санітарним
нормам, потребує поточного ремонту.

Між тим, вказане рішення виконкому
суперечить акту обстеження
житлово-побутових умов проживання
відповідачки, який був складений 21
січня 2013 року тією ж комісією у справах
дітей Куйбишевської районної у м.
Донецьку ради, з якого вбачається, що
житлово-побутові умови проживання
відповідачки з сином від першого шлюбу
у будинку АДРЕСА_2 є задовільними,
санітарно-гігієнічні умови проживання
у нормі (т.1 а.с.100-101).

Вказані документи містять суперечливі
висновки, які не були усунуті
представником виконкому у судовому
засіданні, тому апеляційний суд не може
прийняти як належний та допустимий
доказ надане рішення виконкому.

Більш того, представник виконкому в
апеляційному суді пояснила, що з часу
першого обслідування місця проживання
відповідачки, тобто з січня 2013 року по
лютий 2014 року, будинок був
газифікований, у будинок підведена
холодна та гаряча вода, тобто
санітарно-побутові умови проживання
відповідачки об»єктивно покращились.

З наданого виконкомом рішення
вбачається, що відповідачка працює,
позитивно характеризується, що було
підтверджено представником виконкому
і в апеляційному суді.

Усі доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження у суді, однак на
правильність висновків суду першої
інстанції вони не впливають та
зроблених судом висновків не
спростовують, тому апеляційну скаргу
слід відхилити як безпідставну,
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду від 30 жовтня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:

Судді: