У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 травня 2013 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду м.
Києва від 02 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі
- ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду
з позовом до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 28.4/А-599.05.2 від 27 грудня 2005
року, посилаючись на порушення умов
кредитного договору з боку відповідача
та просило стягнути заборгованість за
кредитом в сумі 4 816, 12 доларів
США, яка утворилась за період з 10 січня
2006 року до 27 грудня 2010 року;
проценти за користування кредитом в
сумі 1 038, 79 доларів
США, нараховані за період з 10 січня 2006
року до 27 грудня 2010 року; пеню за
прострочення сплати кредиту в сумі 4 436,
22 доларів США за період з 10 січня 2006
року до 16 січня 2013 року; пеню за
прострочення сплати процентів у
розмірі 963, 24 доларів США за період з 10
січня 2006 року до 16 січня 2013 року; 3 %
річних за прострочення сплати кредиту
в розмірі 416, 85 доларів США за період з
10 січня 2006 року до 16 січня 2013 року; 3%
річних за прострочення сплати
процентів у розмірі 90, 81 доларів США за
період з 10 січня 2006 року до 16 січня 2013
року.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду м. Києва від
02 жовтня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» заборгованість за
кредитним договором в сумі 5854,91 доларів
США та суму штрафних санкцій в сумі
16686,59 гривень. В іншій частині позову
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 листопада 2013
року у відкритті касаційного
провадження ОСОБА_6 відмовлено на
підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 лютого 2014 року
вказану справу допущено до провадження
Верховного Суду України.

Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 19
березня 2014 року ухвалу судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 листопада 2013 року скасовано
та справу направлено на новий
касаційний розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
судові рішення першої та апеляційної
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволені
позову, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
відповідачем були порушені умови
кредитного договору щодо своєчасного
повернення грошових коштів.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 27 грудня 2005 року між ВАТ
«Родовід Банк» та ОСОБА_6 укладений
кредитний договір №
28.4/А-599.05.2, відповідно до умов якого
останній була відкрита відновлювальна
кредитна лінія на загальну суму 15 537
доларів США зі сплатою 14% річних
терміном до 27 грудня 2010 року включно
для придбання автомобіля «Ford Fiesta» (а.с.
6-10).

Згідно з пунктами 3.1, 3.3 кредитного
договору позичальник зобов'язався:
починаючи з місяця, наступного за
звітним, щомісяця до 10 числа (включно)
кожного календарного місяця, частково
погашати заборгованість за кредитним
договором у сумі 259 доларів США на
рахунок, указаний у пункті 1.3 цього
договору, шляхом внесення коштів
готівкою чи перерахування їх зі свого
поточного рахунку; сплачувати банку
нараховані проценти за користування
кредитом щомісяця до 10 числа (включно)
кожного календарного місяця,
наступного за звітним, а також 27 грудня
2010 року або в день повного дострокового
погашення заборгованості за кредитом.
Датою сплати заборгованості за
процентами є день зарахування коштів
на рахунок, указаний у пункті 1.6 цього
договору.

За порушення строків повернення
кредиту чи сплати процентів
позичальник зобов'язався сплачувати
банку за кожен день пеню в розмірі
подвійної процентної ставки,
установленої пунктом 1.5 цього договору,
від суми простроченого платежу (пункт
3.9 кредитного договору).

Пунктами 5.2, 5.3 кредитного договору
передбачено право банку у разі
недотримання позичальником умов цього
договору вимагати дострокового його
розірвання, повернення одержаного
кредиту, сплати нарахованих за ним
процентів, відшкодування збитків,
заподіяних банку внаслідок
невиконання або неналежного виконання
позичальником умов цього договору.

10 листопада 2008 року між сторонами
укладена додаткова угода до кредитного
договору, за умовами якої процента
ставка за користування кредитними
коштами збільшена до 16% річних та
викладено ст. 7 «Особливі умови»
кредитного договору в новій редакції
(а.с. 11-12).

На забезпечення умов кредитного
договору між сторонами 27 грудня
2005 року був укладений договір застави
транспортного засобу, предметом якого
є автомобіль «Ford Fiesta», реєстраційний
номер НОМЕР_1 (а.с. 13-14).

Судами встановлено, що зобов'язання за
кредитним договором позивач виконав,
надавши відповідачу кредитні кошти в
повному обсязі, що підтверджується
заявою на видачу готівки від 27 грудня
2005 року (а.с. 18).

Проте взятих на себе зобов'язань за
кредитним договором відповідач
належним чином не виконала, не
сплативши проценти за користування
кредитними коштами, не повернувши
чергові суми отриманого кредиту та не
погасивши всю суму кредиту.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (частина
перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (стаття 610 ЦК
України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи,
сторони встановили як строк дії
договору - до повного погашення
позичальником заборгованості за
кредитами та процентами за
користування ними (пункт 7.6 кредитного
договору), кінцевий строк повернення
кредиту - до 27 грудня 2010 року (пункти 1.1;
3.2 кредитного договору), так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів - щомісяця до 10
числа включно кожного календарного
місяця для основної заборгованості
(пункт 3.1 кредитного договору) і для
процентів за користування кредитом
(пункт 3.3 Кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у статті
1050 ЦК України. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу (частина друга
статті 1050 ЦК України).

Таким чином, умовами договору
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно із частиною
третьою статті 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку. Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок (стаття 253
ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (частина п'ята статті 261 ЦК
України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
скільки з певними моментами (фактами),
які свідчать про порушення прав особи
(стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення в зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Судами встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору (пунктами 3.1, 3.3)
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) у розмірі та в
строки, визначені договором, і щомісяця
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також сплатити пеню за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
до 10 числа кожного місяця, а процентів -
кожного 10 числа (включно) кожного
календарного місяця, наступного за
звітним, у рахунок якого вносяться
кошти, то початок перебігу позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, відповідач перестала
виконувати щомісячні зобов'язання з
погашення кредиту та процентів за
користування кредитом, у зв'язку із чим
з 10 січня 2006 року у неї утворилась
заборгованість за кредитним договором.
У свою чергу банк звернувся до суду з
позовом до неї 25 березня 2013 року.

У зв'язку з наведеним висновок суду
про початок перебігу позовної давності
з 27 грудня 2010 року - з визначеної судом
дати закінчення дії кредитного
договору - та відсутність підстав для
застосування позовної давності до
вимог банку про стягнення заборгованих
на час звернення до суду платежів
ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
рішення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
і зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у разі
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів і
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення кожного чергового
платежу.

Суд першої інстанції, в порушення вимог
ч. 4 ст. 10 ЦК України, належним чином
своїх процесуальних обов'язків не
виконав та не з'ясував чим
підтверджується заборгованість
відповідача ОСОБА_6 перед банком, з яких
розрахунків виходив суд при задоволені
позову, не перевірив доказів наявності
вказаної заборгованості та залишив
заяву відповідача про застосування
наслідків спливу строків позовної
давності без задоволення.

Із матеріалів справи не вбачається
розрахунку заборгованості, яку
допустила відповідач ОСОБА_6 внаслідок
невиконання умов кредитного договору,
відсотків за користування кредитними
коштами. Проте із наявного в матеріалах
справи розрахунку заборгованості по
зобов'язаннях ОСОБА_6, що виникають з
умов кредитного договору станом на 16
січня 2013 року вбачається розрахунок
пені за порушення строків сплати
кредиту та відсотків за користування
кредитом за період з 10 січня 2006 року до
16 січня 2013 року (а.с. 19, 20-21).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
надав належної оцінки обставинам
справи, зазначені вище доводи залишив
поза увагою, не навів мотивів, з яких
суд вважав допустимими факти, якими
обґрунтовувались позовні вимоги,
внаслідок чого належним чином не
визначився з характером спірних
правовідносин, не з'ясував повно та
всебічно дійсні обставини справи, не
перевірив наявність заборгованості
позичальника перед позивачем, розмір
заборгованості та нарахованих
відсотків та залишив поза увагою
положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України, відповідно до яких позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення пені.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, не визначився з правовою
природою спірних правовідносин та не
врахував вище зазначених норм
матеріального права, не взяв до уваги
доводи викладені в апеляційній скарзі
щодо застосування до спірних
правовідносин наслідків пропуску
строків позовної давності.

Колегія суддів вважає, що рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
повинні бути скасовані, а справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції, який повинен
урахувати зазначене та вирішити справу
з урахуванням викладених обставин.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в
а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 травня 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду м.
Києва від 02 жовтня 2013 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І.Наумчук