АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/2756/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1588/14
Головуючий у 1-й інстанції Дем"янченко
Доповідач Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.,

суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1, його
представника - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зіньківського районного
суду Полтавської області від 04 квітня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суді із позовом до ОСОБА_1, в якому
просив стягнути із відповідача на його
користь матеріальну шкоду у сумі 12 000,00
грн. та компенсацію моральної шкоди у
розмірі 15 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 09
вересня 2012 року відповідач заподіяв
йому тяжкі тілесні ушкодження. Вироком
Октябрського районного суду м. Полтави
від 21 грудня 2012 року ОСОБА_1 за вказаним
фактом визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ст.124 КК України.

Вважав, що відповідач повинен
відшкодувати йому витрати, пов'язані з
лікуванням, та компенсувати моральну
шкоду, заподіяну внаслідок злочину.

У січні 2014 року ОСОБА_1 подав до суду
зустрічну позовну заяву, в якій просив
стягнути з ОСОБА_3 на його користь 3 500,00
грн. на відшкодування майнової шкоди та
15 000,00 грн. компенсації моральної шкоди.

Вказував, що діяв щодо ОСОБА_3 з
перевищенням меж необхідної оборони,
оскільки останній намагався
проникнути до його житла та заподіяти
йому тілесних ушкоджень.

Посилався на те, позивач зламав вхідні
двері до його квартири, тому повинен
відшкодувати вартість їх заміни. Також
зазначав, що внаслідок дій ОСОБА_4 йому
заподіяно моральні страждання, адже
під час конфлікту він також зазнав
тілесних ушкоджень, через які йому
встановлено третю групу інвалідності.

Рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області від 04 квітня 2014
року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
відшкодування матеріальної шкоди в
сумі 12 000,00 грн. та моральної шкоди в
сумі 15 000,00 грн. задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної шкоди в
сумі 3 500,00 грн. та моральної шкоди в
сумі 15 000,00 грн. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1
628,67 грн. матеріальної шкоди, 10 000,00 грн.
моральної шкоди та судові витрати 197,31
грн. судового збору на користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2
000,00 грн. моральної шкоди, судові
витрати 1 250,00 грн. за надання правової
допомоги та судові витрати 32,40 грн.
судового збору.

В іншій частині зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі на вказане
рішення ОСОБА_1, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норма
матеріального права, просив його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким повністю задовольнити його позов,
та задовольнити позов ОСОБА_5 лише в
частині стягнення матеріальної шкоди
на суму 1628,67 грн., відмовивши в іншій
частині позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції не
надав належної правової оцінки доказам
щодо розміру завданих йому майнових
збитків.

Також вважає необґрунтованим
стягнення з нього на користь позивача
моральної шкоди, оскільки заподіяв
останньому тілесних ушкоджень,
перебуваючи у стані необхідної
оборони, викликаної суспільно
небезпечним посяганням з його боку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь у розгляді
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 09
вересня 2012 року ОСОБА_1, перебуваючи у
стані необхідної оборони, викликаної
суспільно небезпечним посяганням зі
сторони ОСОБА_3, яке виразилося у
пошкодженні вхідних дверей його
квартири та заподіянні йому легких
тілесних ушкоджень, діючи умисно при
явній невідповідності небезпечності
посягання та обстановці захисту, наніс
не менше 13 ударів молотком в область
голови останнього, спричинивши йому
тяжкі тілесні ушкодження по ознаці
небезпечності для життя.

Вироком Октябрського районного суду м.
Полтави від 21 грудня 2012 року ОСОБА_1
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ст.124 КК України.

Зі змісту ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили обов'язковий для суду, що
розглядає справу про цивільно - правові
наслідки дій особи , стосовно якої
ухвалено вирок, з питань чи мали місце
дії та вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК майнова шкода
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Документально підтверджено, що під час
лікування ОСОБА_3 витрачено 1 576,42 грн.
на придбання медикаментів, а також 52,25
грн. на проїзд.

В силу диспозитивності цивільного
судочинства, суд першої інстанції
обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_3
матеріальні збитки у відповідному
розмірі.

У свою чергу, вирішуючи питання про
відшкодування матеріальних збитків
ОСОБА_1, районний суд обґрунтовано
відмовив останньому у задоволенні
таких його вимог, оскільки, хоча
пошкодження дверей до квартири, де
стався конфлікт сторін, підтверджено,
однак суду не надано доказів того, що
вхідні двері квартири потребували
заміни та їх вартість не встановлена.

Як повідомив ОСОБА_1 та підтверджується
матеріалами кримінальної справи,
пошкоджені двері були дерев'яними, тоді
як накладна підтверджує купівлю
металевих дверей.

Крім того, вимоги ОСОБА_1 про
відшкодування йому матеріальних
збитків є безпідставними також тому, що
останній не є власником житла, де
відбувся злочин.

Доводи апеляційної скарги
правильності вказаного висновку не
спростовують.

Накладна №236 від 03 жовтня 2012 року про
придбання металевих дверей за 3 500,00
грн., надана ОСОБА_1 у підтвердження
вартості заподіяних йому збитків, не є
належним та допустимим доказом
зменшення майнової сфери відповідача,
як елементу делікту, у даному
конкретному випадку.

Щодо вимог сторін про компенсацію їм
заподіяних моральних страждань,
колегія суддів приходить до
наступного.

Норма ст.1167 ЦК України визначає, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Частиною другою п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 року №4 визначено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Оскільки ОСОБА_3 переніс фізичний біль
та пов'язані з цим душевні страждання у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо
нього, суд першої інстанції підставно
стягнув на його користь компенсацію
моральної шкоди. При визначенні її
розміру районний суд обґрунтовано
враховував ступінь тяжкості отриманих
позивачем тілесних ушкоджень, ті
обставини, що в період часу з 09 по 17
вересня 2012 року перебував на
стаціонарному лікуванні в
нейрохірургічному відділенні
Полтавської обласної клінічної
лікарні ім. Скліфосовського, на даний
час перебуває на "Д" обліку у
Зіньківській центральній районній
лікарні Полтавської області, потребує
реабілітаційного лікування та
оперативного втручання, тому колегія
суддів погоджується, з грошовим
еквівалентом відшкодування.

Окрім того, враховуючи, що конфлікт
сторін був породжений винними діями
самого ОСОБА_3, а відповідач також
зазнав посягання, місцевий суд
обґрунтовано стягнув на користь
останнього 2 000,00 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо присудження сторонам
відшкодувань моральної шкоди, оскільки
спрямовані на переоцінку доказів,
фактично зводяться до незгоди з
оцінкою обставин справи, наданою
районним судом та довільного
тлумачення норм права.

Міркування відповідача зводяться до
заперечення його відповідальності за
заподіяну шкоду потерпілому, в силу
того, що її завдано внаслідок умислу
останнього.

За приписом ч.1 ст.1193 ЦК України умисел
потерпілого відноситься до юридичного
факту, за наявності якого особа, яка
завдала шкоди, безумовно звільняється
від обов'язку її відшкодувати. Однак
діяти умисно в цьому контексті означає
передбачати і бажати настання шкоди
або свідомо її допускати.

Колегія суддів приходить до висновку,
що ОСОБА_3 не передбачав вчинення щодо
нього насильницького злочину, оскільки
згідно вироку суду, яким відповідача
засуджено за вчинений проступок, дії
останнього не відповідали
небезпечності обстановки. Саме
відсутність у протидії ОСОБА_1
адекватності ситуації виключає умисел
потерпілого.

Однак, вірно встановивши фактичні
обставини справи та надавши їм
правильну правову оцінку, суд першої
інстанції неправильно вирішив питання
щодо розподілу судових витрат по
справі, тому колегія суддів виходить за
межі доводів апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Відповідно до ст.1 Закону України Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах від 20 грудня
2011 року розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» установлено, що з 01
січня 2014 року розмір мінімальної
заробітної плати становить1218,00 грн.

Встановлено, що представник
відповідача - адвокат ОСОБА_2 брав
участь у судових засіданнях 16 січня 2014
року (тривалість 36 хв.), 28 січня 2014 року
(тривалість 1хв.), 27 лютого 2014 року
(тривалість 1 год. 47 хв.), 17 березня 2014
року (тривалість 2 хв.) та 04 квітня 2014
(тривалість 1 год. 35 хв.). Таким чином
витрати на правову допомогу, понесені
ОСОБА_1, становлять 1 956,92 грн.
(1218,00грн.Х0.4/60хв.Х241хв.).

Оскільки позов задоволено частково і
лише щодо вимоги про компенсацію
моральної шкоди, то на користь ОСОБА_1
належить присудити 127,2 грн. витрат на
правову допомогу (1956,92грн./2Х13%/100%, де 13% -
частка стягнутої компенсації
моральної шкоади).

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає в повній мірі
вимогам ст.213 ЦПК України щодо
законності і обґрунтованості,
зазначене вище порушення призвело до
частково неправильного вирішення
спору, що в силу ст.309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення в
частині стягнення на користь
відповідача витрат на правову
допомогу.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.4 ч.1 ст.309,
ст.ст.314,316,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Зіньківського районного суду
Полтавської області від 04 квітня 2014
року - скасувати в частині стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на
правову допомогу та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 127,20
грн. витрат на правову допомогу.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення та
може бути оскаржено протягом 20 днів
шляхом подання касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/
Л.І. Пилипчук

СУДДІ:
/підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/
П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області
Л.І. Пилипчук