Справа № 344/7643/13-ц
Провадження № 22-ц/779/63/2014
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю.,
Шишка А.І.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання
недійсним генерального договору,
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання недійсним
окремого положення кредитного
договору, позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання недійсним
окремого положення кредитного
договору та позовом ОСОБА_4 до ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання недійсним
генерального договору, за апеляційною
скаргою ПАТ «Укрсоцбанк» на рішення
Івано-Франківського міського суду від
18 вересня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 18 вересня 2013 року позови
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним генеральний договір
№340-022с від 16.08.2007 року, укладений між
ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк».

Визнано недійсним генеральний договір
№340-023с від 16.08.2007 року, укладений між
ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк».

Визнано недійсним пункт 7.2. статті 7
генерального договору №340-022с від 16.08.2007
року укладений між ОСОБА_4 та
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк».

Визнано недійсним пункт 7.2. статті 7
генерального договору №340-023с від 16.08.2007
року, укладений між ОСОБА_2 та
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк».

ПАТ «Укрсоцбанк» на дане рішення подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Представник апелянта вказав, що в
провадженні суду перебувало чотири
цивільні справи, які в подальшому
безпідставно було об'єднано в одне
провадження.

Так, апелянт вважає, що дані справи про
визнання недійсними генеральних
договорів укладені між різними
сторонами та на різних умовах. Крім
того, заявлені позивачами вимоги не є
однорідними, не пов'язані між собою, а
від вирішення однієї з них не залежить
вирішення іншої. Також суд не
постановив ухвали про об'єднання всіх
позовів в одне провадження.

Представник апелянта зазначив, що
твердження позивачів про ненадання
банком інформації про кредитні умови,
вартість кредиту, адміністративних
послуг та ін. не відповідає дійсності,
оскільки всю вичерпну інформацію
позичальникам було надано для
ознайомлення у відділенні банку перед
підписанням кредитного договору. Тому
задоволення позовів ОСОБА_4 про
визнання недійсним генерального
договору №340-022с від 16.08.2007 року та
ОСОБА_2 про визнання недійсним
генерального договору №340-022с від 16.08.2007
року на підставі Закону України «Про
захист прав споживачів» є помилковим.

Представник апелянта вказав, що заява
про захист прав споживача повинна
містити відомості про те, яке право
порушено, коли і в чому це виявилося та
докази на їх підтвердження, натомість
судом першої інстанції задоволено
вимоги, які не містять відомостей про
порушення прав позичальників як
споживачів.

Просить оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні всіх позовних вимог
відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник апелянта ПАТ «Укрсоцбанк»
Дегтяренко О.М. підтримала доводи
апеляційної скарги з наведених в ній
мотивів.

Представник позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2
- ОСОБА_6 заперечила вимоги
апеляційної скарги, посилаючись на
обґрунтованість висновків суду першої
інстанції.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання
апеляційного суду не з»явилася, про час
та місце розгляду справи повідомлена
належним чином.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції
рішення вищезазначеним вимогам не
відповідає.

Встановлено, що 16.08.2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_4 укладено Генеральний договір №
340-022с, згідно якого кредитор
зобов»язався надати позичальнику
грошові кошти в доларах США в межах
загального ліміту 692624 дол. США на
умовах визначених цим договором та
додатковими угодами до нього, з
граничною максимальною відсотковою
ставкою 14,5 процентів річних. Строк дії
ліміту кредитування - з 16 серпня 2007 року
по 15 серпня 2017 року (а.с.4-10 т.1)

16.08.2007 року між Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено
Генеральний договір № 340-023с, згідно
якого кредитор зобов»язався надати
позичальнику грошові кошти в доларах
США в межах загального ліміту 539242 дол.
США на умовах визначених цим договором
та додатковими угодами до нього, з
граничною максимальною відсотковою
ставкою 14,5 процентів річних. Строк дії
ліміту кредитування - з 16 серпня 2007 року
по 15 серпня 2017 року (а.с.4-10 т.1)

Пунктами 7.2 обох Генеральних угод №
340-022с та № 340-023с передбачено що всі
спори з приводу укладення та виконання
положень договорів розглядаються
Постійно діючим третейським судом при
Асоціації українських банків.

Постановляючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про
визнання недійсними Генеральних угод,
суд першої інстанції виходив із того,
що укладені договори не містять умов
які регулюють внесення змін
(доповнень) та розірвання договору, а
також щодо відповідальності кредитора
за невиконання чи неналежне виконання
умов договорів. Через необізнаність
позивачів в галузі кредитування, вони
не змогли в повній мірі оцінити
юридичні та фінансові ризики для себе.

Однак такий висновок не відповідає
зібраним доказам по справі.

Відповідно до ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до роз'яснень Пленуму ВССУ
з розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.14 постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів,що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року №5, при вирішенні спорів про
визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

За змістом ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист
прав споживачів», нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: 1) вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції; 2)
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Вирішуючи спір по суті, в межах
заявленого позову, предметом
дослідження суду першої інстанції були
Генеральні угоди укладені
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» з
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 16.08.2007 року.

Разом з тим, представником відповідача
в судовому засіданні апеляційного
суду подано ряд додаткових договорів,
укладених між сторонами:
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_4, ОСОБА_2 на протязі 2007 - 2011 років,
які не були предметом судового
дослідження та являються невід»ємними
частинами генеральних угод. А тому,
висновок суду про те, що Генеральні
угоди включають незаконні умови, що
порушують законодавство про захист
прав споживачів і створюють для
позичальників несприятливі умови та
надають переваги відповідачу а також
не містять умов які регулюють
внесення змін та розірвання договору,
відповідальність кредитора за
невиконання чи неналежне виконання
умов договорів - без дослідження
додаткових угод є передчасним та
необґрунтованим.

Колегія суддів приходить також до
висновку, що ОСОБА_3, як поручитель за
оспорюваними Генеральними угодами не
представила суду доказів на
обгрунтування своїх вимог щодо
несправедливих та дискримінаційних по
відношенню до позичальників положень
п.7.2 договорів про те, що всі спори з
приводу їх виконання розглядаються
Постійно діючим третейським судом при
Асоціації Українських банків, а тому
немає підстав для визнання зазначених
положень договорів недійсними.

За наведених обставин, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог
позивачів.

Керуючись ст. ст. 307,309, 313-314,316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк»
задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 18 вересня 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про
визнання недійсним генерального
договору, позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання недійсним
окремого положення кредитного
договору, позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання недійсним
окремого положення кредитного
договору та позові ОСОБА_4 до ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання недійсним
генерального договору - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Пнівчук О.В.

Судді:
Беркій О.Ю.

Шишко А.І.