У Х В А Л А

Іменем України

18 березня 2014 року
м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді
Кожух О.А.

суддів - Леска
В.В., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Пудак
О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 18 грудня 2012
року по справі за позовом ОСОБА_1, від
імені та в інтересах якої діє
представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа
орган опіки і піклування Мукачівської
районної державної адміністрації про
усунення перешкод у користуванні
власністю,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із вищевказаним позовом, в якому
просила усунути перешкоди в
користуванні належним їй на праві
власності будинком АДРЕСА_1, шляхом
виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 визнати такими, що
втратили право на користування цим
жилим приміщенням. Позов мотивувала
тим, що згідно договору
купівлі-продажу, укладеного 28 травня 2010
року між нею та ОСОБА_8, вона придбала
будинок АДРЕСА_1. На даний час будинок
належить їй на праві приватної
власності в цілому, що підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 29.05.2010. Відповідно
до п.9 Договору купівлі-продажу
продавець засвідчив, що в даному
будинку крім неї ніхто не проживає та
не зареєстрований. Однак виявилося, що
у вищезазначеному будинку
зареєстровані відповідачі по справі:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, що підтверджується довідкою
виконавчого комітету Павшинської
сільської ради №384 від 09.07.2012, та
відповіддю Мукачівського РВ УМВС
України №10276 від 17.07.2012. Фактично там
проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які чинять
їй перешкоди у користуванні власним
житлом, самостійно звільнити займане
приміщення не бажають. Дане житло
необхідне їй для власного проживання
разом з членами її сім'ї.

Рішенням Мукачівського
міськрайонного суду від 18 грудня 2012
року позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди в користуванні
належним ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_1,
виселивши з цього будинку ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Також стягнуто солідарно з
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1
сплачений нею судовий збір.

Дане рішення суду оскаржили в
апеляційному порядку представник
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2, та
відповідач ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представник
позивачки вказує, що рішення суду в
частині відмови визнання ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 втративши ми право на
користування житловим приміщенням є
неправомірним, необґрунтованим,
просить рішення суду змінити,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в позові
відмовити.

Відповідачі в судове засідання
апеляційного суду не з'явились
повторно. ОСОБА_3 повторно надіслав
клопотання про відкладення розгляду
справи, причини неявки в судове
засідання не зазначив. Зважаючи на те,
що позиція ОСОБА_3 апеляційному суду
відома, оскільки викладена в
запереченнях на позовну заяву (а.с.24-25)
та в апеляційній скарзі, колегія,
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
розглянула справу за відсутності
апелянта та інших відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію
позивача та її представника,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухваленого рішення,
судова колегія приходить до
наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобовязана довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, проте
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права (ст. 303 ЦПК України).

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, згідно договору
купівлі-продажу будинку від 17.12.2005
ОСОБА_8 продала будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3
(а.с.27)

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду від 13 липня 2006 року вищевказаний
договір купівлі-продажу, укладений між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3, визнано недійсним
(а.с.59). За заявою ОСОБА_3 ухвалою
Мукачівського міськрайонного суду від
07.04.2009 рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 13.07.2006 по
справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
будинку недійсним було скасовано.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду від 20.05.2009 позовну заяву ОСОБА_8 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу жилого будинку -
залишено без розгляду (а.с. 61).

28 травня 2010 року ОСОБА_10 на підставі
договору купівлі-продажу придбала у
ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №26254539 від
29.05.2010 (а.с.7) та довідки №737 від 02.11.2012,
виданої ТзОВ "Мукачівське районне МБТІ
та ЕО" (а.с.82) домоволодіння, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_1

Провадження у даній справі ухвалою
апеляційного суду від 08.02.2013 зупинялось
до набрання законної сили судовим
рішення у справі за позовом розгляду
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, в якому він просив
визнати недійсним зазначений договір
купівлі-продажу від 28 травня 2010 року.
Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду від 11 квітня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 22 січня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_12 -
відмовлено (а.с.182-190).

Таким чином, ОСОБА_1 залишається
власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду позивач, як власник
будинку, просила усунути перешкоди в
користуванні власністю шляхом
виселення ОСОБА_12 та ОСОБА_4, як таких що
у будинку проживають, та шляхом
визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 як таких, що не
проживають у будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції
вважав такі позовні вимоги не
доведеними.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи.

Так, згідно довідки Павшинської
сільської ради №438/02-12 від 14.12.2012 в
будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_10 (а.с.108)

Згідно довідки Павшинської сільської
ради №437/02-12 від 14.12.2012 року в будинку
АДРЕСА_1 постійно проживають ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.107).

Згідно Акту обстеження
житлово-побутових умов від 14.12.2012,
складеного комісією виконкому
Павшинської сільської ради, яка
провели обстеження умов проживання
сім'ї ОСОБА_6, що проживає в АДРЕСА_1,
встановлено, що остання разом з
неповнолітньою Жасміною проживає у
вищезазначеному будинку (а.с.109).

Звертаючись до суду із вимогою про
визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими,
що втратили право користування жилим
приміщення, позивач посилалась на
норми Житлового кодексу України, і
зокрема, положення ст. 167. Проте норми
цієї статті регулюють відносини між
власником будинку та особою, яка там
проживає на підставі договору найму,
укладеного з власником, а тому у даному
випадку застосуванню не підлягають.

Належних та допустимих доказів того, що
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не проживають у
будинку не здобуто, а тому підстав для
визнання цих осіб такими, що втратили
право користування жилим приміщенням
відповідно до інших норм Житлового
кодексу - немає.

Виходячи з підстав та предмету позову,
судова колегія вважає, що судом першої
інстанції правомірно відмовлено у
задовленні позову в цій частині.

В той же час, висновки суду щодо
виселення з будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відповідають нормам матеріального
права.

Задовольняючи позов суд керувався
положеннями Цивільного кодексу
України, що регулюють права власника
житлового будинку та засади захисту
права власності. Згідно ст. 317 ЦК
України, власникові належить право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. За змістом
ст. 391 ЦК України власник майна має
право вимагати захисту свого права і
від особи, яка перешкоджає його
користуванню та розпорядженню своїм
майном, зокрема і шляхом виселення, а
власник сам визначає своє право
володіння і розпорядження власністю.

Обраний позивачем та застосований
судом спосіб захисту права власності
позивача шляхом виселення ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 узгоджується з вимогами
матеріального закону та відповідає
змісту порушеного права та характеру
порушення, яке має місце.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин, ухвалив
рішення, яке відповідає чинному
законодавству, з додержанням норм
процесуального права. Доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду, а правильне по суті і
справедливе рішення суду не може бути
скасоване з одних лише формальних
міркувань. Відповідно до ст. 308 ЦПК
України, апеляційні скаргі слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1
ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, та
відповідача ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 18 грудня 2012 року - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді