Справа № 638/7536/13-ц
17 березня 2014 року Дзержинський
районний суд м. Харкова у складі:
за участю представника позивача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
Харківська міська рада, Головне
управління Державної міграційної
служби України у Харківській області,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, -
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_3 про витребування майна, в якому
просив витребувати майно, а саме:
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, з чужого
незаконного володіння ОСОБА_3 на свою
користь; припинити право власності
ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування
двокімнатною квартирою АДРЕСА_1;
визнати його основним наймачем
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на
виконавчого комітету Комінтернівської
районної Ради депутатів трудящих від 01
червня 1960 року; зняти ОСОБА_3 з
реєстрації місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 на
свою користь судові витрати.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
Серія КП виконавчого комітету
Комінтернівської районної Ради
депутатів трудящих на право вселення
до двокімнатної квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на
трьох осіб: на себе - ОСОБА_2, ОСОБА_8 -
дружину, ОСОБА_9 - сина.
В ІНФОРМАЦІЯ_4 його дружина - ОСОБА_8
померла. В 1983 році він уклав шлюб з
ОСОБА_6. Після одруження ОСОБА_6 разом зі
своїми дітьми: дочкою - ОСОБА_5 та сином -
ОСОБА_4 переїхали до нього у квартиру,
але він не надавав дозволу на прописку
(реєстрацію) останніх у квартирі, тобто
надав їм житло на праві тимчасових
У 1990 році він тимчасово виїхав з даної
квартири, оскільки 27 грудня 1989 року
шлюб між ним та ОСОБА_6 було розірвано, а
сумісне життя стало неможливим.
Позивач дозволив ОСОБА_6 та її дітям
мешкати у даній квартирі на праві
тимчасових мешканців.
Восени 2007 року він дізнався про те, що 10
січня 2005 року Дзержинським районним
судом м. Харкова винесено рішення по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання
його таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. На підставі цього
рішення за заявою ОСОБА_6 виконавчим
комітетом Дзержинської районної ради
м. Харкова винесено рішення № 31/5 від
15.03.2005 року про зміну договору
житлового найму і визнання ОСОБА_6
наймачем.

Після цього ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 без
відома позивача прописалися у спірній
квартирі, незважаючи на те, що він був
на той час єдиним та основним наймачем
даної квартири та дозволу на прописку
не давав.

На підставі свідоцтва про право
власності на житло від 28 серпня 2008 року
за реєстраційним № 1-08-292167 квартира
АДРЕСА_1 в результаті приватизації
стала належати ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4
по 1/3 частині кожному.

12 липня 2010 року ухвалою апеляційного
суду Харківської області, що набрала
законної сили, було скасовано
вищевказане рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 10 січня 2005
року про визнання його таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням, а саме квартирою, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У подальшому ухвалою Дзержинського
районного суду м. Харкова від 3 вересня
2010 року, що набрала законної сили,
позовну заяву ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4
про визнання його таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням, залишено без розгляду.

Постановою Дзержинського районного
суду м. Харкова від 23 березня 2012 року, що
набрала законної сили, задоволено
позов ОСОБА_2 та скасовано рішення
виконавчого комітету Дзержинської
районної ради міста Харкова № 31/5 від
15.03.2005 року про зміну договору
житлового найму та визнання наймачем
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 15 листопада 2012 року по
цивільній справі за позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_5, ОСОБА_4, що набрало законної
сили, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково, визнано приватизацію
квартири ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за
адресою: АДРЕСА_1, недійсною; визнано
свідоцтво про право власності на житло
від 28 серпня 2008 року за реєстраційним №
1-08-292167 недійсним. Під час розгляду
даної цивільної справи судом також
встановлено, що на даний час ОСОБА_2
знову є основним наймачем квартири
АДРЕСА_1. В той час поки тривали
вищевказані судові процеси ОСОБА_6,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, усвідомлюючи
протиправність приватизації
вищевказаної квартири, з корисливих
мотивів відчужили її ОСОБА_7. У
подальшому ОСОБА_7 відповідно до
договору купівлі-продажу № 1378 від
03.06.2011 року, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_11, продав
вказану квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3. Дата
прийняття рішення про державну
реєстрацію: 22.06.2011 року, дата внесення
запису: 22.06.2011 року. За даними реєстру
прав власності на нерухоме майно за
станом на травень 2013 року загальна
вартість квартири - 19785 грн.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився,
його інтереси представляв представник
ОСОБА_1, який у судовому засіданні
викладені у позові ОСОБА_2 вимоги
підтримав, просив їх задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України
відповідач, зареєстроване місце
проживання (перебування),
місцезнаходження чи місце роботи якого
невідоме, викликається в суд через
оголошення у пресі. З опублікуванням
оголошення про виклик відповідач
вважається повідомленим про час і
місце розгляду справи. На ці випадки
поширюється правило частини четвертої
цієї статті.

Відповідач та треті особи у судове
засідання не з`явилися, про розгляд
справи, в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України
були повідомлені належним чином,
причини неявки суду не повідомили,
заперечень проти позову не надали, тому
зі згоди позивача, суд ухвалює рішення
при заочному у розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України, на підставі наявних у ній
даних і доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, прийшов до
наступного висновку.

Так, право вибору способу судового
захисту належить позивачеві (частина
перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі
рішення про надання жилого приміщення
в будинку державного або громадського
житлового фонду виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів видає громадянинові ордер,
який є єдиною підставою для вселення в
надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне
жиле приміщення.

Форма ордера встановлюється Радою
Міністрів Української РСР.

Видача ордерів на жилі приміщення у
військових містечках провадиться в
порядку, передбаченому законодавством
Союзу СРСР.

Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР користування
жилим приміщенням у будинках
державного і громадського житлового
фонду здійснюється відповідно до
договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
житлового фонду укладається в
письмовій формі на підставі ордера на
жиле приміщення між наймодавцем -
житлово-експлуатаційною організацією
(а в разі її відсутності - відповідним
підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Статтею 62 ЖК УРСР закріплено, що до
відносин, що випливають з договору
найму жилого приміщення, у відповідних
випадках застосовуються також правила
цивільного законодавства Союзу РСР і
Української РСР.

Так, п. 69 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових
умов, і надання їм жилих приміщень в
Українській РСР, затверджених
постановою Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470,
передбачено, що на підставі рішення про
надання жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового
фонду виконавчий комітет районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів
видає громадянинові ордер (додаток N 7),
який є єдиною підставою для вселення в
надане жиле приміщення.

Згідно зі ст. 65-1 ЖК України наймачі
жилих приміщень у будинках державного
чи громадського житлового фонду можуть
за згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, які проживають разом з ними,
придбати займані ними приміщення у
власність на підставах, передбачених
чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України "Про
приватизацію державного майна"
визначено, що приватизація державного
майна (далі - приватизація) - це
відчуження майна, що перебуває у
державній власності, і майна, що
належить Автономній Республіці Крим,
на користь фізичних та юридичних осіб,
які можуть бути покупцями відповідно
до цього Закону, з метою підвищення
соціально-економічної ефективності
виробництва та залучення коштів на
структурну перебудову економіки
України (в редакції за станом на 28
серпня 2008 року на час приватизації).

Відповідно до ст. 395 ЦК України речовими
правами на чуже майно є: 1) право
володіння; 2) право користування
(сервітут); 3) право користування
земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); 4) право забудови
земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші
речові права на чуже майно.

Статтею 396 ЦК України закріплено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

У свою чергу, положенням п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України закріплено, що якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9 норма частини першої
статті 216 ЦК не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Аналогічну правову позицію висловив
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 4 Інформаційного листа «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» №
24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та постанові
Пленуму «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року.

За таких обставин Верховний Суд
України та Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ чітко розмежовують
та відзначають способи захисту
порушеного права та охоронюваного
законом інтересу як то визнання
правочину недійсним із застосуванням
інституту двосторонньої реституції
(Параграф 2 глави 16 Цивільного кодексу
України) від іншого, тобто різного за
своєю суттю та сферою застосування
способу захисту порушеного права та
охоронюваного законом інтересу, як
віндикація майна в порядку,
визначеному главою 29 ЦК України.

Таким чином, якщо майно передане
власником за правочином, який є
нікчемним або оспорюваним, то позов про
визнання правочину недійсним та (або)
про застосування наслідків
недійсності правочину має
пред'являтися тоді, коли майно
залишається у набувача. Тобто якщо
вчинений один правочин і повернути
майно можна шляхом застосування
реституції, то ефективним способом
захисту буде визнання правочину
недійсним. Якщо ж набувач, який набув
майно за недійсним правочином, надалі
відчужив таке майно іншій особі,
потрібно звертатися з віндикаційним
позовом.

Якщо після укладення недійсного
правочину було укладено ще декілька, то
вбачається правильним визнавати
недійсними не всі правочини, а лише
перший і заявляти позов про
витребування майна в останнього
набувача. Проте в цьому випадку немає
перешкод для задоволення лише
віндикаційного позову, оскільки право
на витребування майна з чужого
володіння не потребує визнання
недійсним правочину, за яким майно
вибуло від законного власника, воно
лише обмежене добросовісністю
набувача і зберігається за власником
за умови, якщо майно вибуває з
володіння власника поза його волею, що
й повинно бути доведено в суді.
Застосування реституції та повернення
майна за недійсним правочином,
враховуючи положення ст. 216 ЦК, є
можливим тоді, коли предметом спору є
правочин за участю власника і першого
покупця (набувача).

Одночасно відповідно до абз. 5 п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 06.11.2009 року
№ 9: "...Рішення суду про задоволення
позову про повернення майна,
переданого за недійсним правочином, чи
витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за власником, а
також скасування попередньої
реєстрації (статті 19, 27 Закону України
від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень").

Така позиція судів узгоджується із
положеннями ст. 13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ратифікованої Законом України від
17.07.1997р. № 475/97-ВР, за якою кожен, чиї
права та свободи, визнані в цій
Конвенції, було порушено, має право на
ефективний засіб юридичного захисту в
національному органі, навіть якщо таке
порушення було вчинено особами, які
здійснювали свої офіційні
повноваження.

За таких обставин як встановлено
судами по вищевказаним цивільним
справам ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4
незаконно позбавили позивача права
володіння квартирою АДРЕСА_1,
ініціювавши судовий процес про
визнання позивача таким, що втратив
право користування даним житловим
приміщенням, а потім за допомогою
незаконного рішення виконавчого
комітету Дзержинської районної ради
міста Харкова № 31/5 від 15.03.2005 року було
змінено договір житлового найму та
визнано наймачем цієї квартири ОСОБА_6

У подальшому, дана квартира була
незаконно відчуджена шляхом
приватизації на користь ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_4

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 вибула з
володіння позивача не з його волі, а
шляхом вчинення незаконних дій ОСОБА_6,
ОСОБА_5, ОСОБА_4 і належним способом
захисту його порушеного права та
охоронюваного законом інтересу слід
вважати віндикацію майна у спосіб,
передбачений ст.ст. 330, 388 ЦК України, що
з урахуванням правових позицій,
викладених в п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009 року № 9, п. 4 Інформаційного листа
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав" №
24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та п. 22 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ "Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав" № 5 від
07 лютого 2014 року, передбачає звернення
з вимогою про витребування майна
одразу до останнього набувача, а саме:
ОСОБА_3.

Так, суд вважає необхідним відмовити
ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог
про визнання позивача основним
наймачем спірної квартири, оскільки
дана оставина була встановлена
рішеннями судів, які набрали законної
сили.

Крім того, суд відмовляє позивачу в
задоволенні позовних вимог про зняття
ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання
за адресою: АДРЕСА_1, оскільки суду не
надано доказів про порушення права
позивача в цій частині.

З урахуванням системного аналізу
вищевказаних норм права, правових
позицій Верховного Суду України та
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ суд дійшов до висновку, що
витребуваня квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_3
з незаконного володіння припиняє право
власності ОСОБА_3 на дане житлове
приміщення. А відповідно до п. 3
Інформаційного листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав" №
24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року позивач вправі
вимагати визнання колишнього власника
- ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи, що відповідач припустив
цивільне правопорушення, суд на
підставі ст. 88 ЦПК України стягує з
нього судові витрати на користь
позивача у розмірі 114,70 грн.

На підставі зазначеного, керуючись
ст.ст. 8, 10, 60, 88, 212, 214, 215, 218, 224-233 ЦПК
України, ст.ст.ст.ст. 58, 61, 62, 99 Житлового
кодексу УРСР, ст.ст. 216, 330, 386, 387, 388, 395, 396
ЦК України, ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Витребувати майно, а саме: двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, з чужого незаконного
володіння ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер: НОМЕР_1, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер:
НОМЕР_2, який проживає за адресою:
АДРЕСА_2).

Припинити право власності ОСОБА_3 на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом
визнання ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування двокімнатною
квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер: НОМЕР_1, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер: НОМЕР_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає за адресою:
АДРЕСА_2) судові витрати зі сплати
судового збору у розмірі 114,70 грн.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано до Дзержинського
районного суду м.Харкова протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Іншими особами, які беруть участь у
справі, рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду
Харківської області через
Дзержинський районний суд м.Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий