Справа № 1316/1182/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/176/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого судді - Струс
Л.Б.

суддів: Шандри М.М.,
Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській
О.О.

за участю: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, представників ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6
та ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
10 липня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Виконавчого комітету
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третіх осіб
ОСОБА_7, Відділу Державного земельного
агентства у Пустомитівському районі
Львівської області про визнання
незаконним та скасування рішень
Виконавчого комітету Сокільницької
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області, визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку,
визнання недійсними договорів на
визначення часток у спільній сумісній
власності, визнання недійсними
договорів дарування 1/2 частки
земельної ділянки та усунення перешкод
в користуванні дорогою спільного
користування (вулицею), -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до суду з даним
позовом до відповідачів, котрий згодом
уточнила та просить визнати незаконним
та скасувати рішення Виконавчого
комітету Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, визнання недійсними державні
акти на право власності на земельну
ділянку, визнати недійсними договори
на визначення часток у спільній
сумісній власності, визнати недійсними
договори дарування 1/2 частки земельної
ділянки та усунути перешкоди в
користуванні дорогою спільного
користування (вулицею). Свої вимоги
мотивує тим, що вона з 1968 року проживає
по АДРЕСА_1. Житловий будинок, в якому
вона проживає, знаходиться на деякій
відстані від АДРЕСА_2, а тому, щоб зайти
до будинку, позивачка та її сім'я
використовували дорогу спільного
користування (вулицю), яка проходила
між земельними ділянками, які були в
користуванні ОСОБА_6, ОСОБА_2 та батьків
позивачки. Окрім того, зазначеною
вулицею користувались також інші
мешканці с. Сокільники
Пустомитівського району Львівської
області, і, зокрема, мешканці вул.
Шевченка та вул. Львівської. 21.07.2000 року
Виконавчий комітет Сокільницької
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області прийняв
рішення за № 102, згідно з яким ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 було надано у постійне
користування земельну ділянку площею
0,1670 га для обслуговування житлового
будинку АДРЕСА_2 та для ведення
особистого підсобного господарства.
7.11.2000 року Виконавчий комітет
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, не скасувавши попереднього
рішення за № 102 від 21.07.2000 року, прийняв
рішення за № 164 згідно з яким ОСОБА_6
було надано у приватну власність
присадибну земельну ділянку площею 0,1670
га. Після прийняття вищевказаних
рішень ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перегородили
дорогу спільного користування (вулицю),
яким позбавили позивачку та інших
мешканців с.Сокільники користуватись
останньою. На підставі вищевказаного
рішення Виконавчого комітету
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області за № 102 від 21.07.2000 року, було
видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1287 га, серії ЯА № 726102 від 28.07.2005 року
призначену для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована в
АДРЕСА_2 та Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,0384 га, серії ЯА № 726101 від 28.07.2005 року
призначену для ведення особистого
селянського господарства, що
розташована в с. Сокільники, вул.
С.Стрільців Пустомитівського району
Львівської області.

27.12.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було
укладено договір про визначення часток
у спільній сумісній власності, а саме у
спільній сумісній власності на
земельну ділянку площею 0,1287 га,
призначену для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована по
АДРЕСА_2, кадастровий номер
:01:003:0040, що був посвідчений
приватним нотаріусом Пустомитівського
районного нотаріального округу
Львівської області ОСОБА_8 та
зареєстрований в реєстрі за № 1830 та
договір про визначення часток у
спільній сумісній власності, а саме - у
спільній сумісній власності на
земельну ділянку площею 0,0384 га,
призначену для ведення особистого
селянського господарства, що
розташована по вул. АДРЕСА_2,
кадастровий номер :01:003:0041, що був
посвідчений приватним нотаріусом
Пустомитівського районного
нотаріального округу Львівської
області ОСОБА_8 та зареєстрований в
реєстрі за № 1831, згідно з якими кожній
із сторін визначено по 1/2 ідеальній
частці вищевказаних земельних ділянок.
Окрім того, 27.12.2010 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 було укладено договір дарування
1/2 частки земельної ділянки площею 0,1287
га, що був посвідчений приватним
нотаріусом Пустомитівського районного
нотаріального округу Львівської
області ОСОБА_8 та зареєстрований в
реєстрі за № 1835 та договір дарування 1/2
частки земельної ділянки площею 0,0384 га,
та зареєстрований в реєстрі за № 1837,
згідно з якими ОСОБА_2 прийняла в дар
від ОСОБА_6 по 1/2 частці вищевказаних
земельних ділянок.

Позивачка вважає зазначені вище дії
відповідачів незаконними та такими, що
порушують її права та просить суд
визнати незаконними та скасувати
зазначені вище рішення Виконавчого
комітету Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, визнати недійсними
вищевказані державні акти на право
власності на земельну ділянку та
договори на визначення часток у
спільній сумісній власності і договори
дарування 1/2 частки земельної ділянки,
а також зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_2
відновити, за власний кошт, дорогу
загального користування (вулицю)
шириною не менше 2 (двох) метрів що,
з'єднує АДРЕСА_2 з вул. Шевченка та вул.
Львівською в с. Сокільники
Пустомитівського району Львівської
області та розташовану між
будинковолодіннями №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3,НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 та не чинити
перешкод у користуванні дорогою
загального користування (вулицею) що,
з'єднує АДРЕСА_2 з вул. Шевченка та вул.
Львівською в с. Сокільники
Пустомитівського району Львівської
області та розташований між
будинковолодіннями №№НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3,НОМЕР_4 по АДРЕСА_2

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 10 липня 2013
року позов задоволено. Визнано
незаконним та скасовано рішення
Виконавчого комітету Сокільницької
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області № 164 від
17.11.2000 року про надання у приватну
власність гр. ОСОБА_6 земельної ділянки
площею 0,1670 га. Визнано незаконним та
скасовано рішення Виконавчого
комітету Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області № 102 від 21.07.2000 року в частині
надання у постійне користування гр.
ОСОБА_9 та гр. ОСОБА_6 земельної ділянки
площею 0,1670 га для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_2 та для
ведення особистого підсобного
господарства.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у
якій зазначають, що вважають рішення
ухвалене з порушенням норм
процесуального права, неправильно
застосованими нормами матеріального
права, а висновки суду не відповідають
обставинам справи, а тому підлягає
скасуванню, оскільки в матеріалах
справи відсутні розписки про отримання
ними судових викликів - повідомлень про
розгляд справи 10.07.2013 року, що позбавило
їх права подати пояснення суду,
письмові докази на заперечення позову.
Такок вказують, що судом першої
інстанції не враховано і не дана оцінка
рішенню Пустомитівського районного
суду Львівської області від 23
листопада 2001 року. Окрім того, звертає
увагу суду, що районним судом
проігноровано і не оцінені належно
висновок Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 792 від 19.05.2000 року та
висновок Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 1641 від 11.06.2001 року.
Вважають, що права позивачки з їхнього
боку не порушені.

Просять скасувати рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 10 липня 2013
року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в позові ОСОБА_3 повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, представників ОСОБА_4, ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України, передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення частково не відповідає.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про доведеність обставин
справи, з якими позивач пов'язує
позовні вимоги, а саме задоволив позов
ОСОБА_3 про визнання незаконним та
скасування рішень Виконавчого
комітету Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, визнання недійсними державних
актів на право власності на земельну
ділянку, визнання недійсними договорів
на визначення часток у спільній
сумісній власності, визнання
недійсними договорів дарування 1/2
частки земельної ділянки та усунення
перешкод в користуванні дорогою
спільного користування (вулицею).

Колегія суддів не погоджується із
зазначеним висновком районного суду з
наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що
рішенням Виконавчого комітету
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області за № 102 від 21.07.2000 року, ОСОБА_9
та ОСОБА_6 було надано у постійне
користування земельну ділянку площею
0,1670 га для обслуговування житлового
будинку АДРЕСА_2, та рішенням
Виконавчого комітету Сокільницької
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області за № 164 від
17.11.2000 року, ОСОБА_6 було надано у
приватну власність присадибну
земельну ділянку площею, 0,1670 га.

Судом встановлено, що на підставі
рішення Виконавчого комітету
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області за № 102 від 21.07.2000 року, ОСОБА_9
та ОСОБА_6 надавалась земельна ділянка
у постійне користування, а не у
власність, та не зважаючи на це, було
видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1287 га, призначену для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована по
АДРЕСА_2, серії ЯА № 726102 від 28.07.2005 року
та Державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,0384 га,
призначену для ведення особистого
селянського господарства, що
розташована в АДРЕСА_2 серії ЯА № 726101
від 28.07.2005 року.

27.12.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було
укладено договір про визначення часток
у спільній сумісній власності, а саме -
у спільній сумісній власності на
земельну ділянку площею 0,1287 га,
призначену для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована по
АДРЕСА_2, а також договір дарування 1/2
частки земельної ділянки площею 0,1287 га,
призначену для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, та договір дарування
1/2 частки земельної ділянки площею 0,0384
га, призначену для ведення особистого
селянського господарства, що
розташовані по АДРЕСА_2.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав. Суд
захищає лише наявне в позивача право і
повинен відмовити в позові про захист
порушеного права, встановивши, що
позивач такого не набув.

Частиною 1 ст.328 ЦК України визначено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. За правилами ч.2
цієї статті право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу
України громадяни набувають права
власності на земельні ділянки за
рішенням органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
вправі вимагати усунення перешкод у
користуванні належним йому майном.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що згідно з рішеннями
Виконавчого комітету Сокільницької
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області незаконно
передано у власність ОСОБА_9 та ОСОБА_6
дорогу загального користування
(вулицю) шириною не менше 2 (двох) метрів
що, з'єднує АДРЕСА_2 з вул. Шевченка та
вул. Львівською в с. Сокільники
Пустомитівського району Львівської
області та розташовану між
будинковолодіннями № № НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3, НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 якими така
була відгороджена, що, в свою чергу,
унеможливило користування останньою.

Однак до такого висновку суд першої
інстанції прийшов з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
тому колегія суддів не може вважати
його обґрунтованим.

Колегія суддів з таким висновком суду
не погоджується з наступних підстав.

Судом першої інстанції, при
постановленні рішення, не взято до
уваги висновок №1641
будівельно-технічного дослідження (а.с.
- 21) та висновку №762 (а.с. - 22-23), згідно з
якими, влаштування пішохідної доріжки
на ділянці будинковолодіння АДРЕСА_2
влаштування проїзду між будинками
НОМЕР_1 та НОМЕР_2, по АДРЕСА_2, не буде
відповідати будівельним вимогам п.7.36
ДБН 360-92 «Містобудування, планування і
забудова міських та сільських
поселень», та п.2.7. ДБН 79-92 «Житлові
будинки для індивідуальних
забудовників України.

Згідно із ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, районним судом не взято до уваги
рішення Пустомитівського місцевого
суду від 23.11.2001р. (а.с. - 24), яким вирішено
зобов'язати Сокільницьку сільську Раду
народних депутатів, не чинити перешкод
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в користуванні
земельною ділянкою, площею 0,1670га,
розташованою в АДРЕСА_2, НОМЕР_1,
Пустомитівського району, Львівської
області, та зобов'язано виготовити
технічну документацію на вказану
земельну ділянку, для використання
права ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на отримання
Державного акту на право приватної
власності на землю.

Згідно з правилами ч.ч. 1,3 ст. 125 ЗК
України право власності та постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється згідно з
частиною третьою статті 152 ЗК шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Частиною 1 ст.328 ЦК України визначено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. За правилами ч.2
цієї статті право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», держава
забезпечує офіційне визнання, захист
та підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
шляхом внесення відповідного запису до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Статтею 19 зазначеного Закону
встановлено правові підстави
державної реєстрації речових прав на
майно. Зокрема державна реєстрація
проводиться на підставі 1) договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; 2) свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та
комунальному житловому фонді; 4)
державних актів на право власності або
постійного користування на земельну
ділянку у випадках, встановлених
законом; 5) рішень судів, що набрали
законної сили; 6) інших документів, що
підтверджують виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно,
поданих органу державної реєстрації
прав разом із заявою.

Аналогічні положення були закріплені у
Тимчасовому положенні про порядок
державної реєстрації прав власності та
інших речових прав на нерухоме майно,
які діяли на час виникнення спірних
правовідносин.

Відповідно до ст. 125 ЗК України та
роз'яснень, що містяться в п.18 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" від 16.04.2004 р. №7 право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно положень ст.126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом,
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
свідоцтвом про право на спадщину. Право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом на право постійного користування
земельною ділянкою, а право оренди -
договором оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Право користування є речовим правом,
яке належить певному суб'єкту або
суб'єктам. Суб'єктом права користування
(постійного користування або оренди)
відповідно до земельного
законодавства є фізичні та юридичні
особи. Право користування окремо від
суб'єкта такого користування існувати
не може.

Зокрема, відповідно до ст. 92 ЗК України
право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.
Конкретні суб'єкти такого користування
визначені ч. 2 ст. 92 ЗК України.

Згідно п. 34 ст. 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання регулювання
земельних відносин.

Відповідно до пп. «а» ст. 12 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
дату прийняття спірного рішення) до
повноважень селищних рад належить
право розпорядження землями
територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб, а відповідно до
ч. 1 ст. 127 ЗК України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень здійснюють продаж
земельних ділянок державної чи
комунальної власності або прав на них
(оренди, суперфіцію, емфітевзису)
громадянам, юридичним особам та
іноземним державам на підставах та в
порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України
землі, які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають усі
землі в межах населених пунктів, крім
земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за
їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право
користування земельною ділянкою
виникало після одержання її власником
або землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), і лише з 2 травня 2009 року у
відповідності із Законом України від
5 березня 2009 року № 1066-VI, право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з вимогами абзацу першого
пункту 12 Розділу X «Перехідних
положень» Земельного кодексу України,
до розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзацах другому
та четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Оспорюване рішення, на підставі якого
видано акт на право власності на
земельну ділянку ОСОБА_12, прийняте
органом, який мав на це законні
повноваження, Виконавчим комітетом
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області на підставі Закону «Про
місцеві Ради народних депутатів та
місцеве і регіональне самоврядування»
в редакції від 1990 року в період дії
Земельного кодексу України в редакції
1992 року (чинного на час прийняття
оспорюваного рішення). Прав інших
землекористувачів чи власників
суміжних земельних ділянок оспорюване
рішення не порушує.

Відповідно до ст. 17 ЗК України в
редакції 1992 року, передача у власність
земельної ділянки, що була раніше
надана громадянину, провадиться
сільськими, селищними, міськими Радами
народних депутатів за місцем
розташування цієї ділянки для: ведення
селянського (фермерського)
господарства у розмірі, згідно зі
статтею 52 цього Кодексу; ведення
особистого підсобного господарства у
розмірі згідно зі статтею 56 цього
Кодексу; будівництва та обслуговування
жилого будинку і господарських
будівель (присадибна ділянка),
садівництва, дачного і гаражного
будівництва у розмірах згідно із
статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені
земельні ділянки передаються у
власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Відповідно до рішення Виконавчого
комітету Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області №164 від 17.11.2000р. «Про надання
земельних ділянок у приватну власність
у с.Сокільники» (а.с. - 78) ОСОБА_6
передано безоплатно у власність
земельну ділянку площею 0,1670га.

На підставі рішення Виконавчого
комітету Сокільницької сільської
радиПустомитівського району
Львівської області №102 від 21.07.2000р.,
ОСОБА_6 видано державні акти на право
приватної власності на землю ЯА №726102
та № ЯА726101 від 28.07.2005р., площа землі,
переданої у власність, становить 0,1287га
для обслуговування будинку та 0,0384га
для ведення особистого селянського
господарства.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК
України).

Таким чином, державний акт на право
власності на земельну ділянку
визнається недійсним, якщо він виданий
органом, який не мав на це законних
повноважень, або в порушення прав
осіб-користувачів чи власників
земельної ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції
помилково прийшов до висновку, що
частина земельної ділянки по АДРЕСА_2 є
дорогою загального користування
(вулицю) шириною не менше 2 (двох) метрів
що, з'єднує АДРЕСА_2 з вул. Шевченка та
вул. Львівською в с. Сокільники
Пустомитівського району Львівської
області та розташовану між
будинковолодіннями № № НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3,НОМЕР_4 по АДРЕСА_2.

Крім цього, суд першої інстанції
помилково прийшов до висновку, що
рішеннями Виконавчого комітету
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області незаконно передано у власність
гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_6 земельну ділянку
по АДРЕСА_2

З вищенаведених мотивів колегія суддів
вважає безпідставними вимоги позивача
зобов'язати відповідачів відновити, за
власний кошт, дорогу загального
користування (вулицю) шириною не менше 2
(двох) метрів, та не чинити перешкод
ОСОБА_3 у користуванні дорогою
загального користування (вулицею).

Окрім того, районним судом не враховано
вимоги ст. 140 Земельного кодексу
України, а саме те, що підставами
припинення права власності на земельну
ділянку є: а) добровільна відмова
власника від права на земельну ділянку;
б) смерть власника земельної ділянки за
відсутності спадкоємця; в) відчуження
земельної ділянки за рішенням
власника; г) звернення стягнення на
земельну ділянку на вимогу кредитора;
ґ) відчуження земельної ділянки з
мотивів суспільної необхідності та для
суспільних потреб; д) конфіскація за
рішенням суду; е) невідчуження
земельної ділянки іноземними особами
та особами без громадянства у
встановлений строк у випадках,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Згідно до роз'яснень п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 року №12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» за наявності
підстав, передбачених статтею 309 ЦПК,
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції та ухвалює нове
рішення або змінює його й не має права
передавати із цих підстав справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Зазначеними підставами є: неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до п.17 вищенаведеної
Постанови перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції,
визначенихстаттею 307 ЦПК, і відповідних
їм підстав щодо перегляду судових
рішень в апеляційному порядку,
передбачених статтями 308-311 ЦПК. При
цьому апеляційний суд керується
статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК, що визначає підстави
перегляду судового рішення в такому
разі, і відповідно до неї та наданих
суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З огляду на вищенаведене, оскільки суд
першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, та помилково прийшов до
висновку про задоволення позову, тому
колегія суддів приходить до висновку,
щодо необхідності скасування рішення
Пустомитівського районного суду м.
Львова від 10 липня 2013 року з ухваленням
нового - про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до Виконавчого
комітету Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третіх осіб
ОСОБА_7, Відділу Державного земельного
агентства у Пустомитівському районі
Львівської області про визнання
незаконним та скасування рішень
Виконавчого комітету Сокільницької
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області, визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку,
визнання недійсними договорів на
визначення часток у спільній сумісній
власності, визнання недійсними
договорів дарування 1/2 частки
земельної ділянки та усунення перешкод
в користуванні дорогою спільного
користування (вулицею).

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст.309, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_2
задоволити частково.

Рішення Пустомитівського районного
суду м. Львова від 10 липня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до Виконавчого комітету
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третіх осіб
ОСОБА_7, Відділу Державного земельного
агентства у Пустомитівському районі
Львівської області про визнання
незаконним та скасування рішень
Виконавчого комітету Сокільницької
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області, визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку,
визнання недійсними договорів на
визначення часток у спільній сумісній
власності, визнання недійсними
договорів дарування 1/2 частки
земельної ділянки та усунення перешкод
в користуванні дорогою спільного
користування (вулицею).

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
Струс Л.Б.

Судді
Шандра М.М.

Шумська
Н.Л