ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2014 року
справа № 174/248/14-ц

п/с № 2/174/218/2014

Вільногірський міський суд,
Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді
Шаповала Г.І.,

при секретарі:
Головешко Н.В.

з участю: позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні приміщенні суду в м.
Вільногірську, Дніпропетровської
області, цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним
договору міни нерухомого майна та
визнання права власності на нерухоме
майно, третя особа у справі:
Вільногірське міське управління
юстиції Дніпропетровської області,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду
24.03.2014 р., позивач зазначив, що 26 березня
1998 року, між ним та відповідачкою було
укладено договір міни нерухомого майна
- квартири за адресою: АДРЕСА_1, що
належала відповідачці, в якій зараз
зареєстрований та мешкаю він як
власник цієї квартири, та квартири за
адресою: АДРЕСА_2, яка належала йому і в
якій зараз мешкає і зареєстрована
відповідачка як власник цієї квартири.

Зазначений вище договір міни квартир
було складено, зареєстровано та
укладено представництвом товарної
біржі «Дніпродзержинська» в письмовій
формі та відповідно до вимог ст. 15
Закону України «Про товарну біржу» від
10.12.1991 р., в редакції Закону, що діяла на
момент укладання зазначеного вище
договору, та відповідно до якого,
зазначена угода не підлягала
нотаріальному посвідченню. Договір
було зареєстровано представництвом
біржі за реєстраційним № 001/003-НВ та КП
«БТІ м. Вільногірська» 07.04.1998 року в
реєстровій книзі № 2 під реєстровим №
500.

Згідно до умов зазначеного вище
договору, вартість квартири, що
належить йому, по зазначеній вище
адресі, складає 17243 гривні.

Однак, згідно з вимогами ст. 657, 716 ЦК
України в редакції Закону що діє в
Україні з 01.01.2004 р., зазначений вище
договір міни, укладений між ним та
відповідачкою, підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, в
разі недотримання вимог чинного
законодавства України при укладанні
договору, його можливо визнати
недійсним, після чого, настають
наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України,
тобто кожна із сторін договору повинна
повернути іншій стороні, все, що було
нею отримано в натурі за договором,
який було визнано недійсним. Тобто, в
разі визнання зазначеного договору
міни недійсним з підстав, передбачених
ст. 215 ЦК України, право власності на
квартиру, яку він одержав у власність
від відповідачки, знову буде належати
відповідачці, в зв'язку з чим,
відповідачем по справі має бути саме
відповідачка.

Більше того, йому відомо, що за рішенням
Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області по
цивільній справі про встановлення
факту, що має юридичне значення, яка
розглядалась Вільногірським міським
судом в листопаді-грудні 2004 року за
заявою відповідачки від 23.11.2004 р., по
якій його було допитано свідком, було
підтверджено належність відповідачці
права власності на квартиру, яку вона
отримала у власність від нього за
договором міни, зазначеним вище. Йому
також відомо, що зазначене вище рішення
набрало законної сили і є чинним, воно
не скасовувалось та не змінювалось.

Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України,
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили рішення
суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Оскільки зазначений вище договір міни
квартир нотаріально посвідчений не
був, то його право власності на
квартиру, яку він отримав від
відповідачки у власність, можливо
визнати лише за рішенням суду.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Оскільки документ - договір
міни квартир, укладений між ним та
відповідачкою, який засвідчував його
право власності на належну йому
квартиру, в силу вимог чинного з 01.01.2004
р. і на цей час законодавства України,
частково втратив свою юридичну силу,
але підтверджує факт укладання ним та
відповідачкою зазначеного вище
правочину - договору міни квартир, то
визнати його право власності на
квартиру можливо також лише за
рішенням суду.

Факти та обставини, перелічені ним
вище, можливо встановити та
підтвердити доказами, які долучаються
до позову та перелічені в додатках до
нього, а також шляхом огляду цивільної
справи, зазначеної в цій же позовній
заяві в прохальній частині.

На підставі зазначеного вище та
відповідно до вимог ст. 202, 209, 215, 216, 220, 316,
319, 321, 328, 334, 657, 716 ЦК України, позивач
прохає:

1. Визнати дійсним договір міни
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_2, на квартиру
АДРЕСА_2, яка належала йому, укладений
між ним та відповідачкою 26 березня 1998
року, складений та посвідчений
Вільногірським представництвом
товарної біржі «Дніпродзержинська»,
реєстраційний біржовий № 001/003-НВ та
зареєстрований 07.04.1998 р. в КП «БТІ м.
Вільногірська» за № 500 в реєстраційній
книзі за № 2.

2. Визнати за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1 з підстав, викладених
вище, в цілому.

3. Судові витрати, пов'язані із
розглядом цього позову судом, покласти
на нього в повному обсязі.

4. Дослідити в судовому засіданні
матеріали цивільної справи та рішення
по цій справі за заявою ОСОБА_2 від 23
листопада 2011 р., винесеного
Вільногірським міським судом
Дніпропетровської області.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги та їх обгрунтування, що
викладені в позовній заяві, підтримав в
повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не
з'явилася, але надала заяву про розгляд
справи за її відсутності з винесенням
рішення на розгляд суду. (а.с.22) Разом з
тим, раніше в судовому засіданні вона
позов визнала в повному обсязі.

Третя особа свого представника в
судове засідання не направила та
надала заяву про розгляд справи за його
відсутності. (а.с.18)

Вислухавши сторони, дослідивши надані
докази: квитанцію від 20.03.2014 р. про
сплату позивачем судового збору в сумі
- 243.60 грн. (а.с.1); копію договору міни
майна від 26.03.1998 р., укладеного на
виконання біржової угоди,
зареєстрованої у представництві
товарної біржі «Дніпродзержинська»,
згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1
здійснили обмін своїх квартир (а.с.4-5;
копію технічного паспорту на квартиру
АДРЕСА_1, з відміткою про реєстрацію
права власності в БТІ ВО ЖКГ м.
Вільногірська в реєстровій книзі за
номером 2-500 (а.с.6-8); копію паспорта
громадянина України, згідно якого
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, значиться
зареєстрованим за місцем проживання в
АДРЕСА_1, з 18.09.1998 року. (а.с.9); довідку
ГУДМС, УДМС України в
Дніпропетровській області від 02.04.2014 р.,
згідно якої відповідачка, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за місцем
проживання в АДРЕСА_2 (а.с. 13); копію
паспорта громадянина України, згідно
якого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, значиться
зареєстрованою за місцем проживання в
АДРЕСА_2, з 15.09.1998 року. (а.с.19); довідку
Вільногірського міського суду про те,
що цивільна справа за заявою ОСОБА_2 про
визнання права власності на нерухоме
майно (квартиру) знищена в зв'язку з
закінченням строку зберігання, Акт № 18
від 27.03.2012 р. (а.с.23); копію рішення
Вільногірського міського суду,
Дніпропетровської області, від 22.12.2004
р., згідно якого за ОСОБА_2 визнано право
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_2, яку вона придбала за договором
міни від 26.03.1998 р. з ОСОБА_1 (а.с.24); звіт
Приватного підприємства «Геотрон» від
07.05.2014 р. про визначення оціночної,
ринкової вартості квартири АДРЕСА_1,
вартість якої складає 136375.00 грн. (а.с.26);
копію свідоцтва про реєстрацію
оцінювача у Державному реєстрі
оцінювачів від 28.12.2011 р., копію
сертифікату оцінювача від 10.09.2012 р.,
копію кваліфікаційного свідоцтва
оцінювача ОСОБА_3 від 01.10.2011 р., копію
посвідчення про підвищення
кваліфікації оцінювача від 18.07.2012 р.
(а.с.27-29) - та оцінивши їх в сукупності та
взаємозв'язку, керуючись законом, суд
дійшов висновку про задоволення позову
в повному обсязі з наступних підстав.

Суд вважає встановленим, що позивач
придбав квартиру у власність
відповідно до вимог Закону України
«Про товарну біржу» від 10.12.1991 року,
згідно договору міни майна від 26.03.1998 р.,
укладеного з відповідачкою.

У відповідності зі ст. 15 Закону України
«Про товарну біржу» від 10.12.1991 року,
договір міни був зареєстрований на
товарній біржі «Дніпродзержинська» і
не підлягав нотаріальному посвідченню.

Згідно ст.47 ЦК України (1963 року ),
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках,
встановлених у законі.

Згідно ст. ст. 227, 242 того ж цивільного
кодексу, передбачена обов'язковість
нотаріального посвідчення договорів
міни або купівлі-продажу житлового
будинку, але не квартир, що перебувають
у власності сторін.

У відповідності зі ст. ст. 657, 716 ЦK
України 2003 р., що набрав чинності з
01.01.2004 року, договори міни і
купівлі-продажу житлових будинків і
квартир підлягають нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Суд доходить думки, що на момент
укладання договору міни квартир між
позивачем та відповідачкою, законом не
була встановлена обов'язковість
нотаріального посвідчення такої угоди
станом на 26.03.1998 року, тому вказаний
договір міни не може бути визнаний
недійсним. Крім того, сторони даної
угоди повністю виконали всі умови,
властиві для такого роду угод, в тому
числі, зазначені в Законі України «Про
товарну біржу», ст. 15 якого
компенсувала відсутність правового
регулювання щодо купівлі-продажу та
міни квартир, що перебувають у
власності громадян.

Спору про право власності на придбану
позивачем квартиру немає.

У зв'язку з набранням чинності з 01.01.2004
р. нового ЦК України 2003 р., відсутність
нотаріального посвідчення цього
договору міни квартир є фактом, який
перешкоджає позивачу розпорядитися
своєю квартирою, оскільки за
відсутності нотаріального посвідчення
договору міни нерухомого майна,
вважається, що такий договір міни не є
дійсним.

Згідно ч.3 ст.334 ЦК України (2003 року),
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання чинності рішенням
суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Суд вважає, що до відносин, які виникли
та існували між сторонами до 01.01.2004
року, тобто до набрання чинності
Цивільним Кодексом України, в редакції
2003 р, слід застосувати норми Цивільного
Кодексу УРСР від 18.07.1963 року, та інше
законодавство, що діяло в цей період,
зокрема, ЗУ «Про власність» від 26.03.1991
р.; оскільки ці відносини продовжували
існувати після набрання чинності
Цивільним Кодексом України, в редакції
2003 р, та Сімейним Кодексом України, в
редакції 2003 р., то до цих відносин слід
також застосовувати правові норми, які
набрали чинності після 01.01.2004 року.

Згідно ст. 86 ЦК України 1963 р., право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.
Право власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Власність в Україні виступає в таких
формах: приватна, колективна, державна.
Усі форми власності є рівноправними.
Відносини власності регулюються
Законом України "Про власність", цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 241 ЦК України 1963 р., за
договором міни між сторонами
провадиться обмін одного майна на інше.
Кожний з тих, хто бере участь у міні,
вважається продавцем того майна, яке
він дає в обмін, і покупцем майна, яке
він одержує. Договір міни, в якому
однією або обома сторонами є державні
організації, може бути укладений лише у
випадках, передбачених законодавством
Союзу РСР і Української РСР.

Згідно ст. 242 ЦК України 1963 р., до
договору міни застосовуються
відповідно правила про договір
купівлі-продажу, якщо інше не випливає
з змісту відносин сторін.

Згідно ст. 16 ЗУ «Про власність» 1991 р.,
дія якого зупинена в 2007 році, розділом 3
врегульовано відносини стосовно
приватної власності.

Згідно Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, що набрав чинності
з 01.01.2004 р.: 4. Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли
до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності. 6.
Правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Для вирішення спірних правовідносин,
на думку суду, слід керуватися
наступними нормами права, які набрали
чинності з 01.01.2004 року.

Згідно ст.ст. 10,11 ЦПК України суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно ч. І ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів.

Згідно ст. 202 ЦК України, ч. 1 -
Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. 2. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. 3. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. 4.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. 5. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України, 1. Правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. 2.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. 3. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України, 1. Недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. 2. Якщо у зв'язку
із вчиненням недійсного правочину
другій стороні або третій особі
завдано збитків та моральної шкоди,
вони підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Таким чином, суд доходить висновку, що є
достатньо підстав для визнання дійсним
договору міни нерухомого майна -
квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2,
на квартиру АДРЕСА_2, яка належала
ОСОБА_1, та для визнання за ОСОБА_1 права
приватної власності, в цілому, на
квартиру АДРЕСА_1, яку він отримав за
договором міни, укладеним між ним та
відповідачкою, ОСОБА_2, 26 березня 1998
року, складеним та посвідченим
Вільногірським представництвом
товарної біржі «Дніпродзержинська»,
реєстраційний біржовий № 001/003-НВ, та
зареєстрований 07.04.1998 р. в КП «БТІ м.
Вільногірська» в реєстровій книзі за №
2-500.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд дійшов висновку, що,
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України,
ЗУ «Про судовий збір», судові витрати у
справі: в виді судового збору на суму -
243.60 грн., за задоволені немайнові
вимоги (визнання дійсним договору
міни), та на суму - 1363.75 грн., за
задоволені майнові вимоги (визнання
права власності на квартири в цілому), -
слід покласти на позивача, ОСОБА_1,
згідно його заяви, для чого з нього слід
стягнути в дохід держави України,
додатково, судовий збір - 1363.75 грн.,
враховуючи, що ним фактично сплачено
було при подачі позову - 243.60 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 88, 209 ч.3, 212-215,222,223, 294 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати дійсним договір міни
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_2, на квартиру
АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_1, укладений
між позивачем, ОСОБА_1, та
відповідачкою, ОСОБА_2, 26 березня 1998
року, складений та посвідчений
Вільногірським представництвом
товарної біржі «Дніпродзержинська»,
реєстраційний біржовий № 001/003-НВ, та
зареєстрований 07.04.1998 р. в КП «БТІ м.
Вільногірська» в реєстровій книзі за
№ 2-500.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженцем с. Ола, Ольського району,
Магаданської області, і/к № НОМЕР_1,
зареєстрованим за місцем проживання в
квартирі АДРЕСА_1, право приватної
власності на зазначену квартиру
АДРЕСА_1, в цілому.

Судові витрати у справі: в виді
судового збору на суму - 243.60 грн., за
задоволені немайнові вимоги (визнання
дійсним договору міни), та на суму - 1363.75
грн., за задоволені майнові вимоги
(визнання права власності на квартири в
цілому), - покласти на позивача, ОСОБА_1,
згідно його заяви, для чого з нього
стягнути в дохід держави України,
додатково, судовий збір - 1363.75 грн.,
враховуючи, що ним фактично сплачено
було при подачі позову - 243.60 грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через
Вільногірський міський суд,
Дніпропетровської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з
часу виготовлення його в повному
обсязі, надіслати рекомендованим
листом із повідомленням про вручення
сторонам та третій особі.

Головуючий суддя
Шаповал Г.І.