У х в а л а

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Касьяна О.П.,

Кафідової О.В., Cтупак
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Путильського районного
суду Чернівецької області від 17 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 27 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги
тим, що 15 березня 2007 року між ОСОБА_3 та
ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено
кредитний договір, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у розмірі 2022
грн, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12 % на
рік. Відповідач підтвердив свою згоду
на те, що підписана заява разом з
умовами надання кредиту фізичним
особам «Розстрочка» складає між ним і
Банком договір, про що свідчить підпис
відповідача у заяві.

Відповідач зобов'язання за договором
не виконав, у зв'язку з чим станом на 14
червня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 31419
грн. 89 коп., яка складається з
наступного:

- 1830 грн 98 коп. - заборгованість за
кредитом;

- 8279 грн 17 коп. - заборгованість по
відсотках за користування кредитом;

- 19064 грн 36 коп. - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором;

-273 грн - заборгованість по комісії;

- 500 грн - штраф (фіксована частина);

- 1472 грн 38 коп. - штраф (процентна
складова).

Враховуючи вказане, позивач просив
стягнути з відповідача на свою користь
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 31419 грн 89 коп.

Заочним рішенням Путильського
районного суду Чернівецької області
від 17 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 27 листопада
2013 року, у задоволенні позову було
відмовлено за пропуском строків
позовної давності.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
ухвалені судові рішення та справу
передати на новий розгляд, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду з цим позовом, а відповідно до п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 15 березня 2007
року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено кредитний договір.
Відповідно до умов указаного договору
банк надав відповідачу кредит строком
до 15 березня 2008 року у
розмірі 2022 грн., зі сплатою за
користування кредитом у розмірі 12 % на
рік.

У зв'язку з порушенням виконання умов
кредитного договору, станом на 14 червня
2013 року у відповідача виникла
заборгованість на загальну суму - 31419
грн 89 коп.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Отже, законодавством чітко та
однозначно врегульовано, що підставою
застосування позовної давності є
виключно заява сторони у спорі під час
розгляду справи у суді першої
інстанції.

Установлено, що матеріали справи не
містять заяви ОСОБА_3 про застосування
строку позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Відповідна правова позиція висловлена
у постанові Верховного Суду України
від 20 листопада 2013 року справа № 6-126цс13.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості.
Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Путильського районного
суду Чернівецької області від 17 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 27
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

О.П. Касьян

О.В. Cтупак