Справа №2-4445/11 12.05.2014 12.05.2014 12.05.2014
Провадження №22-ц/784/1204/14
Суддя першої інстанції - Павлова
Суддя-доповідач
апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої - Кутової Т.З.,

суддів - Буренкової К.О., Крамаренко
Т.В.,

із секретарем судового засідання -
Яценко Л.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 його
представника - ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 13 березня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_4

за участю третьої особи - приватного
нотаріуса Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

про

визнання договору дарування недійсним
та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

30 листопада 2011 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
договору дарування недійсним та
стягнення моральної шкоди.

Позивач зазначав, що є інвалідом 2
групи з дитинства, хворіє на ДЦП,
спастичний правосторонній геміпарез,
потребує постійної сторонньої
допомоги. В порядку приватизації йому
належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_1.
Після смерті батька в 2007 році догляд за
ним повинна була здійснювати його
двоюрідна сестра - ОСОБА_4, однак
належного догляду остання не
здійснювала, що й спонукало його на
переїзд на постійне місце проживання
до притулку.

За декілька днів до переїзду в
притулок, в квартиру позивача зайшла
група людей серед яких була жінка, яка
назвалася нотаріусом, при цьому ОСОБА_4
повідомила про те, що необхідно
підписати документ на право проживання
її дочки в квартирі на час знаходження
позивача в притулку.

В жовтні 2011 року від працівників
притулку позивач дізнався проте, що він
подарував свою частку квартири ОСОБА_4,
уклавши 12 грудня 2008 року договір
дарування.

Посилаючись на те, що договір був
укладений проти його волі внаслідок
застосування психічного тиску з боку
відповідачки, у присутності сторонніх
осіб під впливом тяжкої обставини -
хвороби, позивач просив визнати
договір дарування від 12 грудня 2008 року
недійсним та стягнути з відповідачки в
рахунок відшкодування моральної шкоди
10 000 грн.

В подальшому, уточнивши позовні
вимоги, позивач просив визнати
вказаний договір недійним, у зв'язку з
тим, що в момент його укладення він не
міг усвідомлювати значення своїх дій
та не міг керувати ними, та укладення
такого договору відбулося під впливом
помилки, оскільки вважав, що підписував
документ на право проживання дочки
відповідачки на час його знаходження у
притулку.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 13 березня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано договір
дарування від 12 грудня 2008 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за р. № 2177 недійсним. В
задоволені вимог про відшкодування
моральної шкоди відмовлено. Вирішено
питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі та в доповненнях
до неї відповідачка, посилаючись на
неповне з'ясування обставин справи,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в
повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги,
представник позивача просив рішення
суду залишити без змін, а апеляційну
скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і
таке встановлено судом, 12 грудня 2008
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено
договір дарування частки квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу за р.№2177. За умовами вказаного
договору ОСОБА_2 передав у власність
відповідачки 1/3 частку квартири
АДРЕСА_1, що належала йому на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого ДП СЗ ім. 61 Комунара міста
Миколаєва 30 травня 1995 року (а.с. 5).

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 25
грудня 2008 року, за ОСОБА_4
зареєстровано право приватної
спільної часткової власності на
зазначену частку квартири (а.с.17).

Відповідно до наказу директора
Миколаївського міського притулку для
громадян похилого віку та інвалідів №
64 від 19 грудня 2008 року, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19 грудня 2008 року
зараховано на постійне проживання до
вказаного притулку (а.с. 11).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

За положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1 ч.1-3,5,6, ст. 203 цього
Кодексу.

В силу ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдарованого
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 225 ЦК України, правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

В роз'ясненнях, що містяться в пунктах 16
та 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 16 листопада
2009 року N 9 передбачено, що правила
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦК обов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Із висновку №47 амбулаторної
судово-психіатричної експертизи від 4
квітня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 з
раннього дитинства страждає
розумовою відсталістю, внаслідок
органічного ураження головного мозку
(хвороба Літтля). У зв'язку з
неповноцінністю він не міг навчатися
у допоміжній школі-інтернаті.
Спостерігався психіатрами
Миколаївської обласної психіатричної
лікарні №1. У 16 років встановлено 2
групу інвалідності дитинства
безстроково. З діагнозом: «Хвороба
Літтля, спастичний тетрапарез.
Зниження інтелекту до ступеня
імбецильності». Постійно опікувався
батьками, після їх смерті двоюрідною
сестрою, в теперішній час працівниками
притулку. Психічна неповноцінність
ОСОБА_2 підтверджується даними
експертного дослідження від 9
грудня 2012 року, при якому у нього були
виявлені ознаки розумової відсталості
в ступені вираженої дебільності на
грані з імбецильністю. Такі ж самі
ознаки виявлені при аналізі виступу
ОСОБА_2 під час судового засіданні 29
березня 2012 року. За такого, експерти
дійшли висновку, що ОСОБА_2 на момент
укладання договору дарування - 12.12.2008
року страждав ДЦП (хвороба - Літтля) із
зниженням інтелектуальних функцій до
ступеня вираженої дебільності на межі
з імбецильністю. В силу своєї психічної
неповноцінності, ОСОБА_2 не міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними на момент оформлення
договору дарування - 12.12.2008 року (а.с.
107-113).

За заявою представника відповідачки,
судом призначена комплексна судова
психолого-психіатрична експертиза,
відповідно до акту якої від 28 лютого 2014
року №404 у ОСОБА_2 виявлено помірне
виражене зниження інтелекту. На момент
укладання договору дарування 12.12.2008
року ОСОБА_2 обмежено міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними
(а.с.151-168).

В даному висновку експерти не
зазначили, що саме стало підставою для
визначення щодо обмеженого розуміння
ОСОБА_2 значення своїх дій та керування
ними. Так вказаний висновок
ґрунтується на дослідженні тих же
самих факторів та обставин (медична
документація з висновками, пояснення
позивача та показання свідків), які
існували і при проведенні вищевказаної
судової психіатричної експертизи
Миколаївською обласною психіатричною
лікарнею №1 від 4 квітня 2013 року.

У зв'язку з тим, що висновок комплексної
експертизи не спростовує тих факторів
та обставин, що встановлені під час
проведення судової психіатричної
експертизи від 4 квітня 2013 року,
відсутні підстави для відхилення
вказаної експертизи, яка містить
категоричний та абсолютний висновок
щодо психічного стану ОСОБА_2 на момент
укладання договору дарування - 12 грудня
2008 року.

З урахуванням встановленого, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про наявність підстав для
визнання договору дарування
недійсним за правилами ст. 225 ЦК
України.

Крім цього, в оскаржуваному рішенні суд
також навів висновок щодо недійсності
договору дарування з підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Уточнюючи позовні вимоги про визнання
договору дарування недійсним, позивач
остаточно зазначив дві підстави його
недійсності - в силу ст. 225 ЦК України
та ст. 229 ЦК України.

Між тим, суд не звернув уваги на те, що
визнання недійсним договору з підстав
передбачених ст. 225 ЦК України та ст. 229
ЦК України є взаємовиключними
підставами, оскільки перша з них
передбачає правові наслідки вчинення
правочину недієздатною фізичною
особою, яка в момент його вчинення не
усвідомила значення своїх дій та (або)
не могла керувати ними, а інша підстава
- коли особа вчинила правочин свідомо,
однак помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення.

В зв'язку з чим одночасне вирішення
вказаних вимог виключається.

Враховуючи, що суд дійшов вірного
висновку про недійсність оспорюваного
договору з підстав, передбачених ст. 225
ЦК України, вимога про визнання його
недійсним ще й з підстав, передбачених
ст. 229 ЦК України є зайвою, а тому
вказана вимога не потребує висновку
щодо її обґрунтованості.

Таким чином, рішення суду на підставі
п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні
шляхом виключення з мотивувальної
частини рішення висновок суду про
визнання угоди недійсною з підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
жодних доказів на підтвердження того,
що договір було підписано позивачем
під впливом тиску не заслуговують на
увагу, оскільки судом визнано договір
недійсним з інших підстав.

Посилання на пропуск строку
спеціальної позовної давності в один
рік, передбаченої п.5 ч.1 ст. 258 ЦК
України є безпідставними, оскільки
зазначена стаття застосовуються до
вимог про розірвання договору
дарування, а не до вимог, які заявлені
позивачем про визнання його
недійсним.

Також, не заслуговують на увагу
посилання на відсутність повноважень
представника позивача на
представництво інтересів в суді,
оскільки довіреність нотаріально не
посвідчена.

Так, ч.2 ст. 42 ЦПК України передбачено,
що довіреність фізичної особи повинна
бути посвідчена нотаріально або
посадовою особою, в якій довіритель
працює, навчається, перебуває на
службі, стаціонарному лікуванні чи за
рішенням суду, або за місцем його
проживання.

Оскільки, ОСОБА_2 постійно проживає в
Миколаївському міському притулку для
громадян похилого віку та інвалідів,
тому довіреність позивача на
представництво його інтересів в суді
вірно посвідчена директором вказаного
притулку.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні вимог про відшкодування
моральної шкоди ніким не
оскаржувалося, а тому не було
предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316ЦПК України
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 13 березня 2014 року -
змінити шляхом виключення з його
мотивувальної частини висновок суду
про визнання угоди недійсною з підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:

Судді: