Справа № 333/33/14-ц
Провадження № 2/333/750/14
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2014 року
м.
Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
в складі:

головуючого судді:
Холод
Р.С.,

при секретарі:
Вашато А.Б.,

за участю відповідача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Комунарського
районного суду м. Запоріжжя цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
стягнення суми боргу по договору
позики, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми
боргу, посилаючись на те, що 22.06.2012 року
між ним та відповідачем було укладено
договір позики на суму 20 500 гривень,
строк повернення грошових коштів до
31.07.2012 року. В підтвердження факту
укладання договору позики та одержання
від ОСОБА_3 грошей у зазначеній сумі,
відповідач написав розписку. В
розписці було зазначено, що відповідач
у разі прострочення платежу
зобов'язується виплатити штраф в
розмірі 0,15 % суми позики за кожен день
прострочення.

В період з серпня 2012 року по грудень 2013
року позивач звертався до ОСОБА_1 з
вимогою повернути отримані кошти,
однак, станом на 30.12.2013 року грошові
кошти відповідачем не повернуто.
Відповідач не виконав своїх
зобов'язань за договором позики та не
повернув борг у зазначеній сумі. З
31.07.2012 року по 30.12.2013 року відповідач
прострочив повернення грошових коштів
на 517 діб (0,15 % від суми позики - 20 500 грн.
складає 30,75 грн.), тобто сума штрафу за
прострочення платежу складає 15 897 грн.

На вимоги ОСОБА_3 щодо повернення
грошових коштів відповідач не реагує,
добровільно повернути кошти не бажає, у
зв'язку з чим він змушений звернутися
до суду з позовом за захистом своїх
прав. У зв'язку з тим, що позивач мешкає
в м. Рубіжне, Луганської області і для
того, щоб бути присутнім у судових
засіданнях 28.03.2014 року та 28.04.2014 року
ним було витрачено пальне для заправки
транспортного засобу в розмірі 2018,98
гривень. Позивач просить стягнути з
відповідача суму боргу за договором
позики у розмірі 20 500 гривень, штраф за
прострочення платежу (517 діб) - 15 897
гривень, судові витрати: судовий збір в
розмірі 364,00 грн. та витрати, пов'язані з
прибуття у судові засідання в розмірі
2018, 98 гривень.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 та
його представник ОСОБА_4 не з'явились,
про дату, час і місце слухання справи
були повідомлені своєчасно та належним
чином. До суду позивач надав заяву з
проханням розглянути справу за його
відсутності, позов підтримує в повному
обсязі. У минулому судовому засіданні
ОСОБА_3 наполягав на обставини,
викладені у позові та пояснив, що
розписка та передача грошових коштів
відбувалась у квартирі відповідача,
при цьому, був присутній ОСОБА_5
Розписку ОСОБА_1 писав добровільно, без
жодного примусу.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні
підтвердив, що розписка була написана
ним особисто, але гроші в розмірі 20 500
гривень він не отримував від ОСОБА_3
Сума зазначена в розписці є вартістю
товару, який він разом зі своєю матір'ю
реалізовували на ринках м. Запоріжжя, а
позивач поставляв. Розписку написав на
пропозицію позивача, так як останній
зазначив, що це не буде нести жодних
наслідків, але для певного страхування.
Під час написання розписки, крім нього
та позивача, більше ніхто присутній не
був. Після продажі товару він
відправляв частково гроші на ім'я
ОСОБА_5, так як саме останній був
продавцем товару (шкарпеток). Коли
позивач та ОСОБА_5 приїжджали до нього,
він пропонував останнім забрати
залишок товару, але на це останні не
погодилися і вимагали лише грошові
кошти за отриманий товар. На цей час він
не продав товар на суму 5 200 грн., які
відповідно не віддав ОСОБА_5 Позов не
визнає, просить у задоволенні позову
відмовити.

Представник відповідача - ОСОБА_2
вважав, що позовні вимоги не
обґрунтовані, просив у задоволенні
позову відмовити, так як відносно
ОСОБА_1 були здійснені шахрайські дії,
тобто позички як такої не було, а під
час написання розписки відповідач не
розумів, що це може мати якісь наслідки.

Допитаний судом ОСОБА_5 пояснив, що він
працює директором ТОВ «Рубеж-Текс», яке
виготовляє та продає панчішну
продукцію (панчохи, шкарпетки тощо). У
нього з матір'ю відповідача - ОСОБА_6 був
укладений договір про поставку (з його
боку) та продаж ОСОБА_6 продукції від
01.05.2012 року. До червня 2012 року він двічі
поставляв продукцію останній під
реалізацію. Приблизно у червні 2012 року,
коли він зі своєю дівчиною та позивач
направлялися на море, заїхали до м.
Запоріжжя, для того, щоб дізнатися про
продаж продукції на виконання умов
договору. ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3
про позичку грошових коштів, на що
останній погодився та передав
відповідачу 20 500 грн. купюрами по 500 грн.
Грошові кошти та розписка складалася у
однокімнатній квартирі відповідача,
яка розташована на 7-8 поверсі, а він там
був присутній, так як його погукав
ОСОБА_3 У подальшому, ОСОБА_6 не у
повному обсязі виконала укладений
договір, а ОСОБА_1 не повернув грошові
кошти позивачу.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до наступних висновків.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

22.06.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
укладено договір позики на суму 20 500
гривень, строк повернення грошових
коштів до 31.07.2012 року. Крім того,
відповідач зобов'язаний у разі
прострочення платежу виплатити штраф у
розмірі 0,15 % суми позики за кожен день
прострочення (а.с. 15).

Відповідно до вимог ст.ст. 526, 527 ЦК
України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона передає
у власність іншій стороні кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцю таку ж суму коштів. Договір
позики вважається укладеним з моменту
передачі грошей.

Згідно ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника,
яка посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової
суми.

У статті 1049 ЦК України зазначено, що
позивальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику - кошти у такій
самій сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором між ними. Якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про те, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

За договором позики укладеним 22.06.2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 передбачено,
що відповідач зобов'язуються повернути
грошові кошти в сумі 20 500 гривень в
строк до 31.07.2012 року, штраф за
прострочення платежу - 0,15 % суми позики.

Згідно розрахунку сума прострочення
платежу станом на 30.12.2013 року складає 15
897 гривень (517 діб х 30,37 грн.).

Таким чином, на думку суду, позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача на
користь позивача суми боргу у розмірі 20
500 грн. та штрафу у розмірі 15 897 грн., а
всього - 36 397 грн. є обґрунтованими і
такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_3 щодо
стягнення витрат для явки у судові
засідання, а саме: вартості пального,
витраченого на поїздку з м. Рубіжне,
Луганської області, суд вважає за
необхідне відмовити у задоволенні
зазначеної вимоги, так як ч.2 ст. 85 ЦПК
України передбачено, що сторона, на
користь якої ухвалено судове рішення,
та її представникові сплачуються іншою
стороною лише добові (у разі переїзду
до іншого населеного пункту), а також
компенсація за втрачений заробіток чи
відрив від звичайних занять.

Судом також не приймаються доводи
відповідача та його представника щодо
відсутності взагалі факту позички та
скоєння відносно ОСОБА_1 шахрайських
дій з боку позивача.

Представником позивача надано до суду
копію заяви ОСОБА_1 до Комунарського РВ
ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій
області в порядку ст. 214 КПК України
щодо скоєння відносно нього
шахрайських дій з боку ОСОБА_3
Відповідач та його представник до суду
не надали відповідного рішення до
вказаної заяви та навіть витягу з
реєстру досудового провадження, тобто
не надали доказів, що по заяві ОСОБА_1
проводиться досудове розслідування.
Таким чином, лише заява відповідача не
може бути підтвердженням факту
вчинення відносно останнього
шахрайських дій.

Відповідачем до суду надано квитанції
від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5 про
здійснення розрахункових операцій на
платіжну картку останнього. Разом із
тим, зазначені квитанції суд не може
визнати належними доказами на
підтвердження версії відповідача, що
перерахунок вказаних грошових коштів
мав місце у зв'язку з виконанням
договору від 01.05.2012 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, так як в них платником
зазначено ОСОБА_1 та не вказано
підставу перерахування грошових
коштів.

З врахуванням обставин справи, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, що на думку
суду буде відповідати принципу
розумності і справедливості, а також
буде адекватно встановленим
обставинам.

За змістом ст.88 Цивільного
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 526, 527, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57,
58, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу по договору позики - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму
боргу за договором позики у розмірі 36 397
(тридцять шість тисяч триста дев'яносто
сім) грн. та судові витрати у розмірі 364
(триста шістдесят чотири) грн.

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Комунарського районного
суду

м. Запоріжжя
Р.С. Холод