Справа № 343/1795/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1526/2014
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Матківського Р.Й., Шалаути Г.І.

секретаря
Капущак С.В.

з участю: представника апелянта -
Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою представника
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки
Аліни Володимирівни на рішення
Долинського районного суду від 16
травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2013 року банк звернувся в суд із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що згідно кредитного договору
№IFXRRХ04680180 від 11.07.2007 року, ОСОБА_3
отримав у ПАТ «ПриватБанк» грошові
кошти в сумі 6168грн. 07коп. на строк 24
місяці, тобто по 11.02.2009 року включно, зі
сплатою 1% на місяць на суму залишку
заборгованості, щомісячної винагороди
в розмірі 148грн. 03коп. та одноразової
винагороди в розмірі 1028грн. 01коп.
Внаслідок неналежного виконання
зобов'язання по кредитному договору,
станом на 25.04.2013 року заборгованість
становить 94711грн. 68коп.

Рішенням Долинського районного суду
від 16 травня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

На дане рішення представник ПАТ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Вказав, що судом першої інстанції не
було взято до уваги посилання позивача
на визначений умовами договору
п'ятирічний строк позовної давності. З
таким висновком суду позивач не
погоджується, оскільки кредитний
договір складається із заяви
позичальника, Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам. Відповідач
висловив згоду про укладення
кредитного договору саме в такій формі,
про що свідчить його особистий підпис у
заяві позичальника. Таким чином, заява
разом з умовами та тарифами складає
договір про надання банківських
послуг, а тому між сторонами виникли
договірні відносини, що походять з
кредитного договору. Сторонами при
укладенні Кредитного договору були
досягнуті усі істотні умови договору.
Відповідно до п.6.7 умов, сторони у
письмовій формі домовились про
збільшення строку позовної давності
стосовно стягнення заборгованості за
кредитом та неустойки до 5 років, що не
заборонено ст. 259 ЦК України. Отже,
сторони досягли згоди та уклали
кредитний договір, в якому перебачили,
що позовна давність, встановлена
законом, збільшена за домовленістю
сторін до 5 років, а відтак момент
досягнення домовленості вважається
таким, що настав.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просила
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримала з мотивів поданих у
апеляційній скарзі, просила про їх
задоволення.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, хоча належним чином
повідомлений про час й місце розгляду
справи, що у відповідності до ч.2 ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи.

Вислухавши доповідача, представника
апелянта, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що у
відповідності до вимог ст. 257 ЦК
України, банком пропущений строк
звернення до суду, поважних причин,
якого банк не зазначив, не звертався
про поновлення пропущеного строку
позовної давності, в той час, як
відповідач просив суд про його
застосування.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
згідно кредитного договору №IFXRRХ04680180
від 11.02.2007 року, ОСОБА_3 отримав у ПАТ
«ПриватБанк» грошові кошти в сумі
6168грн. 07коп. на строк 24 місяці, тобто по
11.02.2009 року включно, зі сплатою 1% на
місяць на суму залишку заборгованості,
щомісячної винагороди в розмірі 148грн.
03коп. та одноразової винагороди в
розмірі 1028грн. 01коп. Як видно з копій
квитанцій, відповідач сплатив банку в
рахунок погашення заборгованості
6560грн.

Вищевказані обставини підтверджуються
документальними доказами, що є в
матеріалах справи.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог чинного законодавства. Згідно зі
ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлено строк
його виконання, воно підлягає
виконанню у цей строк.

Як вбачається із матеріалів справи,
позичальник ОСОБА_3 11.02.2007 року подав
заяву на отримання строкового
споживчого кредиту у 6168грн. 07коп. на
строк 24 місяці, тобто до 11.02.2009 року
включно.

Згідно відомостей, поданих позивачем,
відповідач зобов'язання по кредитному
договору не виконував.

Позивачем отримано споживчий кредит,
строк виконання договору закінчився
11.02.2009 року. Банк звернувся до суду з
позовом 20.06.2013 року.

Як зазначено в п.31 постанови №5, Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року, "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
враховуючи положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
"Про захист прав споживачів", суди мають
виходити з того, що у спорах щодо
споживчого кредитування, кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, штрафу, пені
тощо), положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
"Про захист прав споживачів"
застосовуються й до додаткових вимог
банку.

Судом першої інстанції правильно
застосовані норми матеріального права,
та відмовлено у задоволенні позову за
спливом строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
копія заяви містить підпис
позичальника ОСОБА_3 та підпис
представника банку. У той же час умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам підписані головою правління
банку, але вони не мають необхідних для
таких документів реквізитів, зокрема
відсутня дата їх складання і введення
їх в дію, не мають підпису позичальника,
а також жодної ідентифікуючої ознаки
на предмет їх невід'ємності від Заяви
позичальника. Таким чином вважати, що
банком отримана згода ОСОБА_3 на
укладення кредитного договору з
урахуванням вказаних умов, на які
посилається позивач, немає підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦК України,
договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі. Такого договору між сторонами не
було укладено, а вказівка в
односторонньому договорі, підписаному
банком, не може вважатись договором про
збільшення позовної давності,
встановленої законом. А тому
правовідносини між сторонами з приводу
кредитування регулюються тільки
Заявою позичальника, строк виконання
зобов'язань за якою встановлений до
11.02.2009 року.

У відповідності із ст.253, ч.5 ст.261 ЦК
України перебіг трьохрічного строку
позовної давності починається з 12.02.2009
року. А у відповідності до ст.254 ЦК
України, строк позовної давності до
суду з позовом про стягнення
заборгованості з відповідача спливає
12.02.2012 року. Банк звернувся до суду у
червні 2013 року.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» - Шуліки Аліни
Володимирівни відхилити.

Рішення Долинського районного суду від
16 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.І. Шалаута