Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/883/14
Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
20 березня 2014 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.,
при секретарі: Свинаренко О.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2012 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Українська
товарна біржа «ТБУ», про визнання угоди
частково недійсною, визнання права
власності та витребування майна,-

В С Т А
Н О В И Л А:

В липні 2011р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи,
що не заявляють самостійних вимог на
предмет спору: ОСОБА_5, Українська
товарна біржа «ТБУ», про визнання угоди
частково недійсною, визнання права
власності та витребування майна.

В позові зазначив, що 13 грудня 2007р.
отримав кредит в АКБ «Форум»у розмірі
60000 доларів США. За рахунок цих коштів 15
грудня 2007р. він придбав автомобіль MERCEDES
BENZ SPRINTER, державний № НОМЕР_1, 2002 року
випуску, білого кольору, № двигуна
НОМЕР_2, № кузову НОМЕР_3. Угоду
купівлі-продажу було укладено на
Українській товарній біржі. За
домовленістю з продавцем ОСОБА_5
вартість автомобіля була визначено в
сумі 24 500 доларів США, а також узгоджено,
що в договорі замість нього як
фактичного покупця буде зазначена інша
особа - ОСОБА_3, що б не віддавати
автомобіль у заставу банку у зв»язку з
його кредитними зобов»язаннями. З цих
же підстав придбаний автомобіль було
зареєстровано на ОСОБА_3, а рішення
зареєструвати автомобіль на іншу особу
базувалося на повній довірі до
вказаної особи, яка ніколи не
претендувала на володіння або
користування автомобілем, розуміючи,
що є лише номінальним власником. Всі
документи на машину і ключі від неї з
самого початку зберігалися у нього,
саме він передавав гроші продавцеві, а
28 грудня 2007 року сплатив всі необхідні
платежі, пов'язані з реєстрацією
автомобіля в органах ДАІ. Тому вважає
себе покупцем спірного автомобіля.

Протягом 2007-2011 років ОСОБА_3 не
оспорювала факту приналежності йому
автомобілю, податок з власників
транспортних засобів не сплачувала. У
серпні 2010 року колишня дружина ОСОБА_6
пред'явила до нього позов про поділ
майна, набутого у шлюбі. В якості майна,
що підлягає поділу, ОСОБА_6 зазначила в
тому числі і спірний автомобіль.
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 07 квітня 2011 року, яке
набрало законної сили 28.07.2011р., ОСОБА_6
відмовлено у задоволенні її позовних
вимог в частині визнання за нею права
власності на 1/2 частину спірного
автомобіля з посиланням на те, що цей
автомобіль є одноосібною приватною
власністю ОСОБА_2 як придбаний за його
особисті кошти, отримані в кредит.

21 червня 2011р. ОСОБА_3 продала спірний
автомобіль ОСОБА_4, яка є давньою
подругою як його колишньої дружини
ОСОБА_6, так і ОСОБА_3 На теперішній час
спірний автомобіль зареєстрований за
ОСОБА_4 та знаходиться в її володінні.
Посилаючись на ті обставини, що він є
фактичним власником автомобілю, просив
у відповідності до вимог ст. 235 ЦК
України визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу від 15.12.2007р.,
визнавши його покупцем та визнавши за
ним право власності на цей автомобіль;
також просив витребувати спірний
автомобіль у ОСОБА_4 згідно з вимогами
ст.ст. 1212,1213 ЦК України з огляду на
нікчемність договору купівлі-продажу
від 21.06.2011р. на підставі приписів ст. 228
ЦК України, оскільки на час укладення
цього договору автомобіль перебував
під арештом.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 20
серпня 2012 року в задоволенні позову
відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права, ОСОБА_2 просить скасувати
рішення в частині позовних вимог,
заявлених ним до ОСОБА_3, та постановити
в цій частині нове рішення про їх
задоволення, а позовні вимоги, заявлені
до ОСОБА_4, залишити без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 16 січня 2013р. апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення
Орджонікідзевського районного суду
від 20 серпня 2012р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 вересня 2013р.
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 16 січня 2013р. скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 16 січня 2013р.,
суд касаційної інстанції вказував, що
апеляційним судом належним чином не
перевірено доводів апеляційної скарги
та доказів, наданих позивачем, а також
не враховано обставин, встановлених
судовим рішенням, яке набрало законної
сили; не з»ясовано, чи відповідає
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права характеру
правопорушення, не надано належної
правової оцінки доводам позивача щодо
недійсності договору купівлі-продажу в
частині покупця та зобов»язання
повернення ОСОБА_4 безпідставно
набутого майна в натурі на підставі
ст..ст. 235, 217, 1212, 1213 ЦК України, не
визначено характер спірних
правовідносин і правову норму, яка
підлягає застосуванню.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, застосувавши до
спірних правовідносин положення ст.ст.
203, 215 ЦК України, дійшов висновку про
відсутність у позивача права на
оспорювання угоди, стороною якої він не
був, та необґрунтованість позовних
вимог.

Проте повністю погодитись з такими
висновками суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до довіреності від 18 жовтня
2007 року ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_5 бути
його представником в державних та
інших підприємствах і установах та
організаціях при вирішенні питань,
пов'язаних з відчуженням транспортного
засобу "MERCEDES BENZ SPRINTER", держаний номер №
НОМЕР_1 ( а.с. 7).

15 грудня 2007 року між ОСОБА_5, який діяв в
інтересах ОСОБА_7, і ОСОБА_3 укладено
біржовий договір (угода)
купівлі-продажу транспортного засобу
за реєстраційним номером 641181,
зареєстрований Українською товарною
біржею, за умовами якого ОСОБА_3 купила
пасажирський автобус "MERCEDES BENZ SPRINTER",
держаний номер НОМЕР_1 ( а.с. 13-15).

Запорізьким відділенням
реєстраційно-екзаменаційної роботи № 1
Управління Державної автомобільної
інспекції Головного Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Запорізькій області 28 грудня 2007 року
ОСОБА_3 видано свідоцтво про реєстрацію
спірного транспортного засобу серії
НОМЕР_4 ( а.с. 9-10).

Згідно з договором передпродажної
підготовки та комісійного продажу
транспортного засобу № 21/06/1 від 21
червня 2011р., ОСОБА_3 продала "MERCEDES BENZ
SPRINTER" ОСОБА_4 за 27 967,96 грн. ( а.с. 165-166).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_5,
виданого Запорізьким відділенням
реєстраційно-екзаменаційної роботи № 3
Управління Державної автомобільної
інспекції Головного Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Запорізькій області 21 червня 2011 року,
автобус "MERCEDES BENZ SPRINTER", держаний номер
НОМЕР_1, належить на праві власності
ОСОБА_4 ( а.с. 173).

На теперішній час спірний автомобіль
зареєстрований за ОСОБА_4 та перебуває
на її відповідальному зберіганні у
зв»язку з накладенням арешту ухвалою
суду від 10.10.2011р. у цій цивільній справі
( а.с. 76-81).

Обгрунтовуючи недійсність правочину в
частині покупця, ОСОБА_2 посилався на
те, що фактично стороною біржового
договору (угоди) купівлі-продажу був
він, а не ОСОБА_3, і просив вирішити спір
на підставі ст.ст. 217, 235, 228, 1212, 1213 ЦК
України. Як на преюдиційні факти, які
не підлягають доказуванню, позивач
посилався на встановлені рішенням
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 07.04.2011р. обставини про придбання
автомобілю саме ним за кредитні кошти
та вчинення всіх дій, які свідчать про
нього як покупця у цьому договорі.

Відмовляючи в цих позовних вимогах,
суди першої і апеляційної інстанцій
вказували, що ОСОБА_2 не був стороною
договору, тому не може оспорювати його,
а встановлені зазначеним рішенням суду
обставини, які позивач вважав
преюдиціальними, суди не взяли до
уваги.

Суд касаційної інстанції, направляючи
справу на новий апеляційний розгляд,
вказував, що суди належним чином не
перевірили цих доводів позивача.

Перевіривши вказані апелянтом доводи в
цій частині колегія встановила
наступне.

Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Положеннями ст. 217 ЦК України
передбачено, що недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Відповідно до статті 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із статтею 1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Жовтневого районного суд м.
Запоріжжя від 7 квітня 2011 року, яке
набрало законної сили, установлено, що
15 грудня 2007 року ОСОБА_2 за рахунок
отриманих у кредит коштів придбано
пасажирський автобус "MERCEDES BENZ SPRINTER",
держаний номер НОМЕР_1, який було
зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 за її
згодою, проте технічний паспорт і ключі
від автомобіля ОСОБА_2 їй не передавав,
а залишив у себе. Крім того, ОСОБА_2
розпорядився автомобілем, надавши його
в оренду третім особам ( а.с. 100-101).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Виходячи з аналізу процесуальних норм
права, преюдиційність фактів, які
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню, ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб»єктивними ( ті самі особи ( особа)
або правонаступники) і об»єктивними (
предмет спору, предмет доказування)
межами, за якими сторони чи інші особи,
які брали участь у справі, а також їх
правонаступники, не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судом у рішенні в такій
справі факти і правовідносини.

Зі змісту вищезазначеного рішення суду
вбачається, що у тій справі приймали
участь в якості відповідачів ОСОБА_3 і
ОСОБА_2, які доводили ту ж позицію, що і у
цій цивільній справі стосовно обставин
укладення договору купівлі-продажу від
15.12.2007р. та права на автомобіль, тому
колегія вважає, що висновки суду з цих
питань у тій справі мають

преюдиційне значення при вирішенні
цієї справи.

Таким чином, обставини, які
встановлені рішенням Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 07
квітня 2011р., а саме: що ОСОБА_2 придбав
автобус "MERCEDES BENZ SPRINTER", держаний номер
НОМЕР_1, за кредитні кошті та цей
автомобіль є його одноосібною
власністю, хоча за згодою ОСОБА_3 був
зареєстрований на неї, не потребують
доказуванню у цій справі. З пояснень
ОСОБА_2 слідує, що реєстрація автобуса
на іншу особу здійснена з метою
запобігання його передачі банку у
заставу за кредитними зобов»язаннями,
що не суперечить матеріалам справи, в
яких міститься кредитний договір від №
0277/07/07-СL від 13.12.2007р., укладений між АКБ
«Форум» та ОСОБА_2 ( а.с. 11-12).

Заперечення проти цих обставин
представника ОСОБА_8, які взяті судом як
обгрунтовані, про те, що зобов»язання
за цим договором забезпечені порукою
та іпотекою, не спростовують вказаних
пояснень позивача, оскільки наявність
вказаних договорів забезпечення не
перешкоджає банку у випадку
недостатності грошових коштів від
реалізації іпотечного майна,
задовольнити свої вимоги за рахунок
іншого майна боржника. А отже, такі
висновки суду ґрунтуються лише на
припущеннях, з яких слідує остаточний
помилковий висновок, що доводи
позивача в цій частині є неспроможними.

З огляду на ці преюдиційні факти,
колегія вважає, що укладений 15.12.2007р.
договір купівлі-продажу автобусу "MERCEDES
BENZ SPRINTER", держаний номер НОМЕР_1, між
ОСОБА_5, який діяв в інтересах ОСОБА_7, та
ОСОБА_3 підлягає визнанню у
відповідності до ст. 235 ЦК України
удаваним правочином в частині покупця,
а фактичним покупцем слід визнати
ОСОБА_2

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 зверталась
до суду першої інстанції із заявою про
застосування строку позовної давності
до вимог позивача про визнання
частково недійним договору
купівлі-продажу від 15.12.2007р., оскільки
він був присутнім під час його
укладення, але з позовом звернувся лише
29.07.2011р. ( а.с. 91). Ця заява не
вирішувалась судом першої інстанції,
оскільки в позові ОСОБА_2 було
відмовлено у зв»язку з його
необґрунтованістю.

На теперішній час, визнавши
обґрунтованими та доведеними позовні
вимоги ОСОБА_2 щодо визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
автомобілю від 15.12.2007р. в частині
покупця, яким слід вважати його,
колегія вважає за необхідне вирішити
заяву ОСОБА_4 про застосування строку
позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалась або
могла довідатись про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Дійсно, самим позивачем не
заперечується той факт, що під час
укладення договору купівлі-продажу від
15.12.2007р. він був присутній, а також, як
встановлено вищевказаним рішенням
суду від 07.04.2011р., особисто він
сплачував вартість автомобілю у
розмірі 24 500 доларів США представнику
продавця, тому був обізнаний про сам
договір, зазначення в ньому покупцем
ОСОБА_3, а не його.

Однак у відповідності до вимог ч. 1 ст. 261
ЦК України визначальним є не
обізнаність про сам факт укладення
договору, а момент, коли позивач узнав
про своє порушене право на автомобіль.
Так, позивач вказує, що ОСОБА_3 протягом
2007-2011р. не оспорювала його права на
автомобіль, а ключі і документи на
автомобіль весь час знаходились у
нього. Тільки при розгляді іншої
цивільної справи за позовом його
дружини ОСОБА_6 про визнання права
власності на ? частину спірного
автомобілю, який був заявлений до нього
і до ОСОБА_3, йому стало відомо, що
остання не визнає його права на
автомобіль, а вважає його своєю
власністю.

Вказані ОСОБА_2 обставини об»єктивно
узгоджуються з фактами, встановленими
рішенням Жовтневого районного суду від
07.04.2011р., в якому вказується, що після
укладення договору купівлі-продажу від
15.12.2011р. та реєстрації автомобілю за
ОСОБА_3 ключі та документи на
автомобіль залишись у ОСОБА_2, який здав
автомобіль в оренду ( а.с. 101).

Отже, колегія вважає, що моментом, від
якого слід вираховувати початок
перебігу строку позовної давності,
слід вважати саме набуття вказаним
рішенням законної сили - 28.07.2011р.,
оскільки саме при розгляді тої
цивільної справи ОСОБА_3 стала
оспорювати право ОСОБА_2 на спірний
автомобіль.

Висновки суду про те, що ОСОБА_2 не може
оспорювати договір купівлі-продажу від
15.12.2007р. з тих підстав, що саме він є
покупцем автомобілю, оскільки не був
стороною цього правочину, є
неспроможними, як такі, що суперечать
положенням ч. 3 ст. 215 ЦК України, якою не
заборонено оспорювання правочину, крім
сторін, іншою заінтересованою особою. В
даному випадку ОСОБА_2 є
заінтересованою особою, так як сплатив
кошти за автомобіль та виконав всі
решта зобов»язань покупця за
договором, тому, на думку колегії, може
оспорювати правочин з підстав його
удаваності в частині покупця.

Що стосується решти позовних вимог
ОСОБА_2, то колегія вважає їх
необґрунтованими, але не з підстав, з
яких суд першої інстанції відмовив в їх
задоволенні, а з інших правових
підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позову в
частині визнання права власності на
спірний автобус, суд виходив із того, що
ці вимоги є похідними від вимог про
визнання договору купівлі-продажу
удаваним в частині покупця, які суд
визнав необґрунтованими.

Але, визнавши вказаний договір
удаваним в частині покупця та визнавши
ОСОБА_2 покупцем за цим договором,
колегія не може задовольнити позовні
вимоги щодо визнання за ним права
власності на спірний автобус, оскільки
він був повторно проданий за договором
від 21.06.2011р., згідно якого ОСОБА_3
продала його ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
наголошував на порушенні судом норм
процесуального права в тій частині, що
суд першої інстанції не розглянув
питання про залишення його позовних
вимог до ОСОБА_4 без розгляду, про що ним
було заявлено в ході слухання справи в
усному порядку.

Проте ці доводи колегія вважає
неспроможними, оскільки самим
позивачем порушено норми
процесуального закону, а саме ст. 207 ЦПК
України, що унеможливлює вирішення
судом питання за вимогами цієї норми.

Згідно з пунктом 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України
суд до завершення розгляду справи
постановляє ухвалу про залишення заяви
без розгляду, якщо позивач подав про це
відповідну заяву.

Як слідує з матеріалів справи та
пояснень адвоката позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_9, письмова заява про залишення
без розгляду позовних вимог до ОСОБА_4
ним не подавалась, тому не могло бути
вирішеним судом відповідне питання за
усним заявленням адвоката.

Позовні вимоги щодо визнання нікчемним
договору від 21.06.2011р. не можуть бути
задоволені як необґрунтовані з тих
підстав, що цей правочин не можна
кваліфікувати як такий, що порушує
публічний порядок та конституційні
права позивача. Позивач вказує, що під
час укладення цього договору
автомобіль перебував у арешті за
ухвалою суду від 27.08.2010р. про
забезпечення позову і саме тому вважає
нікчемним вказаний правочин ( а.с. 102).

Проте з матеріалів справи
відслідковується, що на момент
вчинення цього договору арешт з
автомобіля був знятий ухвалою
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 20 травня 2011р. у зв»язку з відмовою в
задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання
права власності на ? частину автомобілю
( а.с. 105). Той факт, що ця ухвала була в
подальшому оскаржена носить суто
формальний характер з огляду на те, що
на момент постановлення ухвали про
скасування арешту не було подано
апеляційної скарги на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 07.04.2011р. і суд в ухвалі зазначив, що
воно набуло законної сили 18 квітня 2011р.,
а тому заходи забезпечення позову з
набуттям чинності рішенням про відмову
в позові за положеннями ч. 6 ст. 154 ЦПК
України втратили силу.

Інших критеріїв для кваліфікації
договору купівлі-продажу від 21 червня
2011р. як нікчемного за положеннями ст. 228
ЦК України позивачем не вказувалось.

Таким чином, ОСОБА_4, придбавши за
відплатним письмовим договором
купівлі-продажу спірний автобус, є
добросовісним набувачем, витребувати у
якого можливо законно набуте майно
лише за приписами ст. 388 ЦК України, а не
з підстав ст.ст. 1212, 1213 ЦК України як
безпідставно набуте.

Отже, позивачем в цій частині обрано
невідповідний спосіб захисту, тому
позовні вимоги про витребування
автобусу від ОСОБА_4 на користь
позивача з підстав, заявлених в позові,
за межі якого не може вийти колегія у
відповідності до вимог ст. 303 ЦПК
України, не підлягають задоволенню.

З огляду на вищезазначене, колегія
вважає апеляційну скаргу частково
обгрунтованою, тому у відповідності до
вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню із
задоволенням позову в частині вимог
про визнання правочину частково
недійсним в частині покупця, та
відмовою в решті позовних вимог з
інших правових підстав, ніж визнав суд
першої інстанції.

У зв»язку з частковим задоволенням
позову до ОСОБА_3 у відповідності до ст.
88 ЦПК України на користь позивача з
цього відповідача підлягають
стягненню судові витрати у розмірі,
пропорційному до розміру задоволених
вимог: інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 120
грн., судовий збір за подання позовної
заяви - 243,60 грн., судовий збір за подання
апеляційної скарги - 121,80 грн., судовий
збір за подання касаційної скарги - 170,52
грн., а загалом 655,92 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2012 року у
цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Визнати договір купівлі-продажу
автомобіля MERCEDES BENZ SPRINTER, державний № №
НОМЕР_1, 2002 року випуску, білого кольору,
№ двигуна НОМЕР_2, № кузову НОМЕР_3,
укладений 15 грудня 2007 року між ОСОБА_5 і
ОСОБА_3, недійсним в частині покупця -
ОСОБА_3, визнавши фактичним покупцем
ОСОБА_2.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2
відмовити з інших правових підстав.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 655 ( шістсот
п»ятдесят п»ять) грн. 92 копійки

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.