печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4093/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Гладун Х.А.,

при секретарі - Дідик М. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальність «Лізингова компанія
«Еталон» про визнання договору
фінансового лізингу недійсним,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2014 р позивач звернувся до суду
з позовом, в якому просив на підставі
ст.. 230 ЦК України визнати недійсним
договір фінансового лізингу № 000334 від
15.01.2014 р., укладений між ним та
відповідачем, як такий, що укладений
внаслідок оману.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що під час укладання
вказаного договору повноважний
працівник відповідача ОСОБА_2 ввела
його в оману щодо істотних умов
договору, а саме, повідомила його, що за
умови внесення 10% вартості обраного ним
автомобіля, за тиждень він отримує
автомобіль у користування. Однак,
насправді, лише після сплати 50%
вартості автомобіля він може отримати
автомобіль у користування. Такі умови
його не влаштовують в зв'язку з чим він
звернувся до відповідача із заявою про
повернення сплаченої ним 10% вартості
автомобіля та отримав листа, згідно
якого вказана сума поверненню не
підлягає, оскілки вона являється
комісією за організацію а оформлення
договору, а не першим внеском.

На підставі викладеного просить
стягнути на його користь збитки в
розмірі 15846,90 грн., сплачених
відповідачу як 10% вартості автомобіля,
комісію банку в подвійному розмірі, що
становить 31693,80 грн., моральну шкоду в
розмірі 10 мінімальних заробітних плат -
11470,00 грн., витрати на правову допомогу в
розмірі 4000,000 грн. та судовий збір в
розмірі 593,44 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлений позов в
повному обсязі та просив його
задовольнити з підстав, наведених у
позовній заяві.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечив. Подав
письмові заперечення, що долучені
судом до матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
розглянувши подані сторонами
документи, повно і всебічно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, та сторонами не
заперечується, що 15.01.2014 р. між ними
укладено Договір фінансового лізингу
№ 000334, за умовами якого відповідач
(Лізингодавець) зобов'язується
придбати та передати на умовах
фінансового лізингу у користування
автомобіль МG 6 Hatchback 1.8T MT Deluxe, а Позивач
(Лізингоодержувач) зобов'язується
прийняти предмет лізингу та сплачувати
Лізингові платежі та інші платежі
згідно з умовами цього Договору (а.с.
24-29).

Згідно п. 1.3. вказаного Договору
замовлення предмету Лізингу
відбувається з моменту підписання
Лізингоодержуачем Специфікації та
сплати на рахунок Лізингодавця
авансового платежу.

Згідно п. 8.2.1. Договору перший
лізинговий платіж складається з:
комісійної винагороди, авансу ціни
предмета лізингу, комісійної
винагороди лізингодавця за передачу
предмета лізингу, розмір яких
визначається Додатком № 1 до доданого
Договору.

Так, Додатком № 1 до Договору
фінансового лізингу встановлено, що
вартість предмета лізингу становить
156900 грн., відсоток платежів - 50%, сума
виплат - 78450 грн., комісія за організацію
(10 %) - 15690 грн., комісія за передачу (3%) - 4707
грн. (а.с. 30).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України у
цивільних правовідносинах
проголошений принцип свободи договору,
в силу якого сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з у
рахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі)..

Згідно ст. 203 ЦК України загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оспорюваний Договір лізингу був
укладений на загальних умовах,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, що відповідає ч. ч.
1-6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (
ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 230, абз.2 ч. 1 ст. 229 ЦК
України обставини, які мають істотне
значення для визнання правочину таким,
що вчинений під впливом обману,
стосуються природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які істотно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Судом встановлено, що оспорюваний
договір лізингу був підписаний усіма
сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638
ЦК України є укладеним, оскільки
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору,
застережень до договору не
висловлювали.

При його укладанні позивач прочитав та
зрозумів умови Договору фінансового
лізингу № 000334 від 15.01.2014 р., в повному
обсязі та коректно отримав інформацію
від менеджера-консультанта ОСОБА_2, та
отримав свій примірник договору та
додатки до нього, що підтверджується
особисто підписною ним заявою (а.с. 23).

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В судовому засіданні стороною позивача
не наведено та не доведено, які умисні
дії відповідача в особі його
повноважного представника в момент
укладення оспорюваного договору
свідчили про обман, який змусив
позивача укласти договір на невигідних
для нього умовах.

Згідно квитанції № 11750.298.1 від 15.01.2014 р.
позивачем на підставі рахунку
відповідача на розрахунковий рахунок
останнього перераховано в якості
комісії за організацію згідно угоди №
000334 від 15.01.2014 р. - 15690,грн. (а.с. 10).

В позовній заяві серед іншого
ставиться питання про стягнення на
користь позивача збитків в розмірі
15846,90 грн., сплачених відповідачу як 10%
вартості автомобіля, комісію банку в
подвійному розмірі, що становить 31693,80
грн.

Згідно ст.22 ЦК України, збитками слід
вважати втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Таким чином, сплата комісії за
організацію угоди не можна
ототожнювати із реальними збитками або
упущеною вигодою, у зв'язку із чим ч.2
ст.230 ЦК України в даному випадку
застосуванню не підлягає.

Крім того, 27.01.2014 р. позивачем на адресу
відповідача подана заява про
розірвання Договору фінансового
лізингу від 15.01.2014 р. № 000334 та
повернення коштів в розмірі 15690 грн.
(а.с. 8).

Згідно п. 12.11 Договору фінансового
лізингу від 15.01.2014 р. № 000334 у випадку
розірвання даного Договору
Лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок Лізингодавця авансового
платежу, Лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20% від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного Договору не повертається.

Таким чином, правові підстави для
повернення сплаченої під час укладання
оспорюваного договору комісії за
організацію Договору - відсутні.

В зв'язку з недоведеністю стороною
позивача підстав для визнання
Договору фінансового лізингу від 15.01.2014
р. № 000334 недійсним, його позовні вимоги
щодо стягнення на його користь
моральної шкоди та судових витрат
також задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 203, 215. 229, 230, 638, 808, 6, 627 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 59, 60‚ 88, 212, 213, 214, 215,
224-226 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальність «Лізингова компанія
«Еталон» про визнання договору
фінансового лізингу недійсним -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
Апеляційному суду м. Києва через
Печерський районний суд м. Києва.

Суддя
Х.А. Гладун