Головуючий суду 1 інстанції - Ситнік
Доповідач - Соловей Р.С.
Провадження № 22ц/782/32/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 19 листопада 2012 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики.

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом, яким, посилаючись на
правові підстави своїх вимог, просив
стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг
за договором позики від 15.03.2009 р. у сумі
120 000 грн., а також судові витрати.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з
відповідачки на користь позивача 120 000
грн. боргу та 1 200 грн. судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, вважаючи його ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, відповідачка ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить це
рішення скасувати та новим рішенням
відмовити позивачеві у задоволенні
позовних вимог.

В судове засідання сторони не
з'явились. Напередодні розгляду справи
13.05.2014 р. від позивача ОСОБА_3 надійшла
заява про розгляд справи без його
участі. На надіслану апелянту ОСОБА_2 на
вказану нею у апеляційній скарзі
адресу телеграму від 07.05.2014 р. з
інформацією про час та місце розгляду
справи надійшла відповідь від
Телекомсервісу-1, згідно з якою
телеграма не доставлена у зв'язку з тим,
що квартира закрита, адресат за
повідомленням не з'являється. Крім
того, судові повідомлення, надіслані
апелянту протягом розгляду справи,
зокрема, на 27.01.2014 р., 12.02.2014 р., 03.03.2014 р.,
були повернуті до апеляційного суду з
відміткою «за закінченням терміну
зберігання» (а. с. 25, 29, 35), тобто за
повідомленнями форми 22а, що залишають у
поштовій скринці працівники пошти,
апелянт жодного разу не з'явилась.
Повідомлена про час та місце розгляду
справи на 19 березня 2014 р.
телефонограмою, зареєстрованою в
журналі реєстрації телефонограм (а. с. 38
- 40), апелянт також не з'явилась. При
цьому жодних заяв про відкладення
розгляду справи від ОСОБА_2 не
надходило. Вказане, на думку колегії
суддів, свідчить про затягування
розгляду справи з боку апелянта, а
також про втрату з її боку інтересу до
питань розгляду справи. Враховуючи
викладене, колегія суддів ухвалила
розглянути справу за відсутності
апелянта та позивача на підставі
наявних у справі доказів.

Вислухавши доповідь судді, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів вважає апеляційну
скаргу такою, що підлягає частковому
задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим, тобто, суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення
відповідає не у повній мірі.

Судом у справі правильно встановлено
фактичні обставини щодо укладання між
сторонами договору позики, згідно з
яким ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_3 у позику
грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, що
є еквівалентним 120 000 грн., які згідно з
умовами договору вона повинна була
повернута йому до 01.01.2011 р.

На підтвердження укладання договору
позики до позовної заяви була долучена
копія розписки (а. с. 5), а її оригінал
позивач надав апеляційному суду,
долучивши до своєї заяви від 13.05.2014 р.
про розгляд справи за його відсутності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд керувався положеннями ст. ст. 1046 - 1049
ЦК України та виходив з того, що позовні
вимоги підтверджені розпискою та
визнані у повному обсязі самою
відповідачкою, яка, як вказано у
оскаржуваному рішенні, не заперечувала
проти задоволення позовних вимог.

Однак з такими висновками суду, на
думку колегії суддів, у повному обсязі
погодитись не можна.

За договором позики, згідно із ст. 1046 ЦК
України, одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Суд у оскаржуваному рішенні правильно
визначив правовідносини, що склались
між сторонами, а також норми
матеріального права, якими вони
регулюються, а саме, що між позивачем та
відповідачем укладено договір позики,
що підтверджується спірною розпискою.
Сторонами дотримано письмової форми
договору позики відповідно до ст. 1047 ЦК
України.

Апелянт, як вбачається з апеляційної
скарги, не заперечує факту укладання
договору позики, за яким вона отримала
у позивача 15 000 доларів США, отже, ці
обставини судом першої інстанції з
посиланням на розписку як на доказ
укладання договору встановлено
правильно.

При ухваленні оскаржуваного рішення
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачка визнала позов у повному
обсязі та не заперечувала проти
задоволення позовних вимог.

Натомість, апелянт стверджує, що вона
не визнавала позовних вимог та взагалі
не була присутня у судовому засіданні в
день ухвалення рішення.

Заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права з огляду на
відсутність відомостей про належне
повідомлення відповідачки про розгляд
справи, а також відсутність технічної
фіксації запису судового засідання при
ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Так, з журналу судового засідання
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 19.11.2012 р. (а. с. 7) вбачається, що
технічна фіксація судового засідання
не проводилась, при цьому з його змісту
видно, що сторони брали участь у
розгляді справи. Однак, заяв щодо
проведення судового засідання без
технічної фіксації від сторін не
надходило, зворотні повідомлення про
належне повідомлення про дату та час
розгляду справи також відсутні.

Вимогами ч.2 ст. 197 ЦПК України
передбачено, у разі неявки в судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи в разі якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється судом за відсутності
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Відсутність технічного запису
судового засідання у разі присутності
осіб, що беруть участь у справі під час
розгляду справи, є порушенням норм
процесуального права, передбачених ст.
197 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що без наявності технічного
запису неможливо об'єктивно
встановити, чи дійсно мало місце
визнання відповідачкою позову, а тому
зазначена обставина не може бути
підставою для задоволення позову.

Натомість колегія суддів вважає, що
позовні вимоги позивача ОСОБА_3
підлягають задоволенню з інших
підстав.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає,
що не визнає позовні вимоги позивача,
оскільки вона повернула останньому
отриману в позику грошову суму.
Обгрунтовуючи цей свій довід, ОСОБА_2
стверджує, що з 03.04.2009 р. по 03.04.2010 р. вона
щомісяця сплачувала ОСОБА_3 по 700
доларів США, а з 03.04.2010 р. по 03.10.2010 р. - по 2
000 доларів США, всього сплативши 20 400
доларів США. Тим самим вона повернула 15
000 доларів США боргу та сплатила 5 400
доларів США відсотків за користування
позикою.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Однак, всупереч вимогам вказаної вище
норми закону, зазначені доводи
апелянта не підтверджені жодним
доказом. У разі повернення
відповідачкою позиченої суми позивач
повернув би останній спірну розписку
або хоча б надав їй розписку про
отримання ним грошових сум. Як було
зазначено вище, позивачем апеляційному
суду був наданий оригінал розписки.
Отже, розписка не була повернена
відповідачці та знаходилась у
позивача.

Саме розписка є доказом отримання
відповідачкою грошової суми у позику, а
також того, що отримана сума не
повернена. Цей доказ не спростовано
іншими доказами та є підставою для
задоволення позовних вимог позивача.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
встановлено обов'язок позичальника
повернути позикодавцеві позику у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

В даному випадку такий строк
встановлено в розписці до 01.01.2011 р.
Оскільки у вказаний строк борг
повернений не був, то це є підставою для
стягнення з відповідачки на користь
позивача вказаної суми позики, розмір
якої не оспорюється апелянтом, та
судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення є, зокрема,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
правильно визначивши правовідносини,
що виникли між сторонами у справі, та
норми матеріального права, якими вони
регулюються, дійшов помилкового
висновку про задоволення позовних
вимог позивача з підстав визнання
відповідачкою позовних вимог,
порушивши при цьому норми
процесуального права. За таких
обставин колегія суддів скасовує
рішення суду першої інстанції, а новим
рішенням задовольняє позовні вимоги
ОСОБА_3 з інших підстав, вказаних вище,
стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики в розмірі 120 000
грн. та понесені судові витрати в
розмірі 1 200 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 19 листопада 2012 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_3 задовольнити з інших
підстав. Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 борг за договором позики в
розмірі 120 000 грн. та понесені судові
витрати в розмірі 1 200 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: