АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2946/14 Справа: №
Головуючий 1 інстанції: Блага І.С.
Доповідач: Малінська
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Тичкової О.Ю.,

Даниленка В.М.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 11 лютого 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» про розірвання
кредитного договору,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що 30
жовтня 2007 року між ним та ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний
договір № НАХRRХ13720075 з кінцевою датою
погашення 29 жовтня 2008 року. Відповідач
надав позичальнику кредит в розмірі
2851,19 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 12 %
річних на суму залишку. Проте,
встановлений договором строк
закінчився (29 жовтня 2008 року), а
позивачем було у повному обсязі
виконано рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
07 травня 2012 року про стягнення з
позивача на користь ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» заборгованості за
кредитним договором у сумі 8768,61 грн. 16
травня 2013 року позивач звертався до
відповідача із заявою про розірвання
спірного договору у зв'язку з повним
відшкодуванням заборгованості перед
банком, але відповідач відмовив йому у
задоволення його заяви, мотивуючи свою
відмову наявність заборгованості. У
зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просив
розірвати кредитний договір №
НАХRRХ13720075, укладений 30 жовтня 2007 року
між ним та відповідачем.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 11 лютого 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Розірвано кредитний договір №
НАХRRХ13720075, укладений 30 жовтня 2007 року
між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у
зв'язку із закінченням дії договору та
закінченням виконавчого провадження.
Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, просив рішення скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 30
жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний
договір № НАХRRХ13720075, за умовами якого
банк надав позивачу кредит у розмірі
2851,19 грн. зі сплатою 12 відсотків річних
на суму залишку щомісячно з комісією у
розмірі 1 відсоток з кінцевим строком
повернення 29 жовтня 2008 року.

07 травня 2012 року Дергачівським
районним судом Харківської області
було постановлено заочне рішення, яким
з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
стягнуто заборгованість за
зазначеним кредитним договором станом
на 08 січня 2009 року в сумі 8768грн. 61 коп.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
ОСОБА_2, як на підставу розірвання
кредитного договору, посилався на те,
що він повністю сплатив заборгованість
за наданим відповідачем кредитом, а
Державною виконавчою службою
Дергачівського району Харківської
області 02 квітня 2013 року винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку із стягненням з
ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
заборгованості за кредитним договором
від 30.10.2007р. у сумі 8768,61 грн., судового
збору у сумі 87,69 грн., та ІТЗ у сумі 30
грн.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем у повному обсязі виконано
рішення Дергачівського районного суду
Харківської області та ним погашені
кредитні зобов'язання перед банком за
кредитним договором № НАХRRХ13720075 від 30
жовтня 2007 року.

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, що випливає з положень ст.526
ЦК України.

Сплата ОСОБА_2 заборгованості за
кредитним договором від 30.10.2007 року у
сумі 8768,61 грн. не припинило
правовідносин сторін із вказаного
договору та не звільнило боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання, оскілки сума
заборгованості (8768,61 грн.) була
нарахована станом на 08 січня 2009 року.
Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області про стягнення
вказаної суми боргу виконано позивачем
02 квітня 2013 року (а.с.13-14).

Таким чином, з 08 січня 2009 року за
умовами укладеного між сторонами
кредитного договору банком
продовжилась нараховуватися пеня,
оскільки ОСОБА_2 зобов'язання перед ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» на вказану дату у
повному обсязі виконано не було.

Відповідальність за порушення
грошового зобов'язання встановлена
ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625
ЦК України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Вимагаючи розірвання договору, на
підставі статті 652 ЦК України на
позивача покладається, у відповідності
до статті 60 ЦПК України, обов'язок
довести ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх вимог.

Зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом (ч.ч.1,2 ст.651 ЦК
України).

Позивачем не доведено істотного
порушення банком умов кредитного
договору, або будь-яких інших підстав,
встановлених договором або законом для
розірвання кредитного договору.

Враховуючи викладене, позивач до
теперішнього часу має заборгованість
перед відповідачем за кредитним
договором, а його незгода щодо розміру
цієї заборгованості, порядку її
нарахування не є правовою підставою
для розірвання кредитного договору за
ст.651 ЦК України.

Крім того, закінчення строку дії
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору
(ст.631 ЦК України).

Не може бути визнане обґрунтованим і
посилання суду першої інстанції на
застосування строків позовної
давності.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується спеціальна
позовна давність в один рік.

Частиною 1 ст.259 ЦК України передбачено,
що позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

За умовами кредитного договору (п.п.5.5 -
а.с.4) сторони домовилися, що терміни
позовної давності по вимогах про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється у п'ять
років.

За правилами ч.1 ст.264 ЦК України, якщо
особою вчинені дії, які свідчать про
визнання нею свого боргу, то перебіг
позовної давності переривається.

Згідно ч.3 ст.264 ЦК України після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебіг позовної давності
до нового строку не зараховується.

Пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з ОСОБА_2 у 2010 році було
підставою для переривання перебігу
позовної давності, а тому посилання
суду про сплив строку позовної
давності 29 жовтня 2013 року, коли банк мав
звернутися з вимогою до позичальника
про стягнення заборгованості, не є
обґрунтованим.

Крім того, не пред'явлення ПАТ КБ
«ПРИВАТБАК» позову до ОСОБА_2 про
стягнення сум неустойки (штрафу, пені)
не є підставою для розірвання
кредитного договору між сторонами.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 не
доведено підстав для розірвання
кредитного договору, передбачених ст.651
ЦК України, тому рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову в
задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 11 лютого
2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПРИВАТБАНК» про розірвання
кредитного договору відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді