Справа № 199/6030/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м.Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Подорець О.Б., при
секретарі Голубніченко В.О., за участі
позивача ОСОБА_1, представника
відповідача ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Дніпропетровську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення позики, та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, де
третя особа ОСОБА_4, про визнання
розписки безгрошовою, а договору
позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом до відповідачів,
посилаючись на те, що між ним та
відповідачем ОСОБА_4 20 серпня 2008 року
було укладено договір позики,
відповідно до якого позивач передав
ОСОБА_4 10 000 доларів, про що остання
написала розписку, та зобов'язувалася
повернути кошти до 20 вересня 2008 року.

20 лютого 2009 року відповідач ОСОБА_4 ще
взяла в борг у позивача гроші в сумі 10000
доларів строком до 01 вересня 2009 року та
виплатити 10% щомісячно від суми боргу,
про що склала розписку.

До теперішнього часу ОСОБА_4 грошові
кошти не повернула, а тому позивач
просив суд стягнути з неї суму боргу з
урахуванням процентів та інфляції по
двом розпискам в сумі 678583,93 грн.

Крім того, 29 жовтня 2010 року між
позивачем та відповідачем ОСОБА_5, який
є чоловіком ОСОБА_4, укладено договір
позики, відповідно до якого ОСОБА_5 взяв
в борг у позивача 69000 доларів США
терміном до 01 січня 2012 року зі сплатою
процентів щомісячно в розмірі 2500
доларів США, про що написав розписку.

На теперішній час ОСОБА_5 позика не
повернута, а тому позивач просив
стягнути з нього борг по розписці від 29
жовтня 2010 року з урахуванням процентів
та інфляції в розмірі 920268,48 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, на задоволенні позову
наполягав, надав пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засідання
позовні вимоги не визнала та пояснила,
що ОСОБА_1 вона до 20 серпня 2008 року не
знала. Її чоловік ОСОБА_5 перебував на
лікуванні в лікарні і попросив її
з'їздити до його друга ОСОБА_6 та взяти
кошти. Коли вона приїхала до ОСОБА_6, то
він познайомив її з ОСОБА_1 20 серпня 2008
року вона дійсно взяла на прохання
ОСОБА_5 у ОСОБА_1 кошти в розмірі 10000
доларів США, про що була написана
розписка. Ці кошти вона віддала
бухгалтеру фірми ОСОБА_5 Останній їй
потім повідомив, що ці кошти він ОСОБА_1
повернув. Що стосується розписки від 20
лютого 2009 року, то кошти в розмірі 10000
доларів США вона у ОСОБА_1 не брала та
розписку не писала, хоча під розпискою
її підпис, оскільки у ОСОБА_5 були чисті
аркуші паперу з її підписом, тому що
вони були чоловіком та дружиною і вона
чоловіку довіряла. На день написання
другою розписки від 20 лютого 2009 року
вона з ОСОБА_5 вже не проживали однією
сім'єю та не вели спільного
господарства. Про розписку, яка
написана ОСОБА_5 вона пояснити нічого
не може. Ніколи до неї особисто ОСОБА_1 з
приводу повернення коштів за цими
розписками не звертався. Просила
відмовити позивачу у задоволенні
позову в частині розписок від 20 серпня
2008 року та 20 лютого 2009 року, оскільки
останню розписку вона не писала, кошти
за першою вона передала ОСОБА_5 Крім
того, зазначила, що позивачем пропущено
строк позовної давності для звернення
до суду з позовом до неї.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_2 позов не визнав, підтримав
пояснення свого доверітеля ОСОБА_4
Просив у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити, оскільки останнім пропущено
строк звернення до суду з даним позовом
до ОСОБА_4 Крім того, розписку від 20
лютого 2009 року його доверітель ОСОБА_4
не писала і кошти не отримувала.

Відповідач ОСОБА_5 не погодившись із
первісним позовом звернувся до суду із
зустрічним позовом, в якому просив суд
визнати недійсним договір позики від 29
жовтня 2010 року укладений між ним та
ОСОБА_1, оскільки кошти 29 жовтня 2010 року
в розмірі 69000 доларів США він не
отримував, а дана розписка є боргом
ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 ОСОБА_1 ввів його в
оману при написанні даної розписки,
оскільки останній переконав його
повернути оригінали розписок ОСОБА_4
від 20 серпня 2008 року та від 20 лютого 2009
року, по яким борг повернено, для
накладення на земельну ділянку арешту.
Він погодився, склав розписку 29 жовтня
2010 року та віддав ОСОБА_1 оригінали
розписок ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_3 первісний позов не визнав та
просив у його задоволенні відмовити,
посилаюсь на викладені обставини у
зустрічному позові, просив зустрічний
позов ОСОБА_5 задовольнити.

Суд, вислухавши сторони, їх
представників, допитавши свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши матеріали
справи, приходить до наступного.

Правом на звернення до суду за захистом
наділена кожна особа у випадку
порушення, невизнання або оспорювання
її прав, свобод чи інтересів, принцип
чого закріплений ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
лише в межах заявлених позивачем вимог
та зазначених і доведених ним обставин.

Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК
України покладено на сторону, яка
посилається на доказувані обставини як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Судом встановлено, що 20 серпня 2008 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено
договір позики, відповідно до якого
ОСОБА_4 отримала у борг 10000 доларів США
строком до 20 вересня 2008 року, про що
власноруч написала розписку.

Дані обставини також не заперечуються
сторонами по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_4

20 лютого 2009 року між тими ж самими
сторонами - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено
ще один договір позики на суму 10000
доларів США строком до 01 вересня 2009
року під 10% щомісячно.

Заперечуючи проти отримання коштів по
розписці від 20 лютого 2009 року,
відповідач ОСОБА_4 належних та
допустимих доказів цим обставинам суду
не надала, тоді як цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК
України. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними доказами є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що
строк виконання договорів позики від 20
серпня 2008 року сплив 20 вересня 2008 року,
а від 20 лютого 2009 року - 01 вересня 2009
року.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

За приписами ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_2 заявили про пропуск позивачем
ОСОБА_1 строку звернення до суду та
просили суд застосування строки
позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_3 також заявив в суді про
застосування до договорів позики від 20
серпня 2008 року та від 20 лютого 2009 року
строку позовної давності, оскільки за
борги, які виникли під час шлюбу,
подружжя відповідають разом, що не
враховано позивачем при пред'явлені
позову.

Як роз'яснив у пункті 11 своєї постанови
від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі» Пленум
Верховного Суду України, встановивши,
що строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з
позовними вимогами до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договорами позики
від 20 серпня 2008 року та від 20 лютого 2009
року вимоги про поновлення строків
звернення до суду не заявляв, не
зазначив причини пропуску такого
строку.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про відмову ОСОБА_1 у
задоволенні позову до ОСОБА_4 в частині
позовних вимог щодо стягнення боргу за
договорами позики від 20 серпня 2008 року
та від 20 лютого 2009 року у зв'язку із
пропуском позивачем строку звернення
до суду.

Крім того, звертаючись до суду з даними
позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 не
врахував, що до вимог про сплату суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції, якщо позика надана в
іноземній валюті, норми ч.2 ст.625 ЦК
України в цій частині не
застосовуються.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики від 29 жовтня 2010 року
та зустрічного позову ОСОБА_5, суд
зазначає наступне.

Загальні вимоги, дотримання яких є
необхідним для чинності правочину,
викладені в ст. 203 ЦК.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом
(нікчемний правочин) або якщо він не
визнаний судом недійсним (оспорювані
правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
установлених законом, то згідно з ч. 3
ст. 215 ЦК такий правочин може бути
визнаний недійсним (оспорюваний
правочин), а не таким, що є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047
ЦК).

Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошевість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК).

Судом встановлено, що 29 жовтня 2010 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір
позики про отримання останнім в борг
суми в розмірі 69000 доларів США зі
сплатою щомісячно процентів в сумі 2500
доларів США строком до 01 січня 2012 року.

Судом також встановлено, що 29 жовтня 2010
року грошові кошти по даній розписці в
розмірі 69000 доларів США не
передавалися. Ці обставини визнані
сторонами - ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Крім того, допитаний в судовому
засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду
показав, що неодноразово займав
грошові кошти ОСОБА_5 29 жовтня 2010 року
він був присутній при написанні
спірної розписки. Сума в 69000 доларів США
складає весь борг особисто ОСОБА_5
перед ОСОБА_1, однак в даній сумі є борг
ОСОБА_5 і перед свідком. Скільки із суми
69000 доларів США складає його сума, а
скільки особисто ОСОБА_1, він визначити
не може, оскільки він і ОСОБА_1 мали
спільні кошти. На теперішній час свідок
не звертався до суду, але повністю
довіряє ОСОБА_1

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 20 своєї постанови від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Даючи оцінку наданим позивачем на
підтвердження укладення договору
позики від 29 жовтня 2010 року письмовим
доказам (розписці), тому факту, що
позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та
відповідач за первісним позовом ОСОБА_5
визнали факт того, що 29 жовтня 2010 року
грошові кошти в розмірі 69000 доларів США
не передавалися, враховуючи покази
свідка ОСОБА_6, суд дійшов висновку, що
дана розписка є безгрошовою.

Крім того, враховуючи, що позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_5 написав
розписку від 29 жовтня 2010 року під
впливом обману зі сторони ОСОБА_1, суд
вважає за необхідне зустрічний позов
задовольнити, а в первісному позові
ОСОБА_1 в частині розписки від 29 жовтня
2010 року відмовити у повному обсязі.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про відмову ОСОБА_1 у
задоволенні його позову в повному
обсязі, і як наслідок скасувати заходи
забезпечення позову у вигляді заборони
вчиняти будь-які дії направленні на
відчуження в будь-який спосіб
нерухомого майна - земельної ділянки
площею 0,1118 га, кадастровий номер
0-02-001-0324 розташованої по АДРЕСА_1,
яка належить на праві власності ОСОБА_5
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та
земельної ділянки площею 0,1487 га,
кадастровий номер 0-02-001-0325
розташованої по АДРЕСА_2, яка належить
на праві власності ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2),
накладені ухвалою
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2013
року.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити,
визнавши недійсним договір позики від
29 жовтня 2010 року укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_1.

З урахуванням результату розгляду
справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України за первісним позовом судові
витрати компенсуванню не підлягають і
відносяться на рахунок позивача ОСОБА_1
За зустрічним позовом підлягає
стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5
понесені ним судові витрати у вигляді
сплаченого судового збору в розмірі 114
грн. 71 коп.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення позики - відмовити
у повному обсязі.

Судові витрати по первісному позову
компенсуванню не підлягають та
відносяться на рахунок позивача.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, де
третя особа ОСОБА_4, про визнання
розписки безгрошовою, а договору
позики недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 29
жовтня 2010 року укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3) на
користь ОСОБА_5 понесені ним судові
витрати у вигляді сплаченого судового
збору в розмірі 114 (сто чотирнадцять)
грн. 71 коп.

Заходи забезпечення позову у вигляді
заборони вчиняти будь-які дії
направленні на відчуження в будь-який
спосіб нерухомого майна - земельної
ділянки площею 0,1118 га, кадастровий
номер 0-02-001-0324 розташованої по
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_5 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) та земельної ділянки
площею 0,1487 га, кадастровий номер
0-02-001-0325 розташованої по АДРЕСА_2,
яка належить на праві власності ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2),
накладені ухвалою
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2013
року - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
міста Дніпропетровська. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію судового рішення із викладом
вступної та резолютивної частин видати
учасникам процесу негайно після його
проголошення.

Суддя
О.Б.Подорець