Єдиний унікальний номер 226/4258/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3465/2014
Головуючий у 1 інстанції - Редько Ж.Є.
провадження 22ц/775/3465/2014
Доповідач - Осипчук О.В.
Єдиний унікальний номер 226/4258/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„ 26" червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді: Осипчук О.В.,

суддів: Дундар І.О., Смєлік С.Г.,

при секретарі: Біляєві М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовною заявою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Димитровського
міського суду Донецької області від 22
січня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернулося до суду з
позовом до відповідача, в якому просив
стягнути заборгованість по кредитному
договору, посилаючись на те, що 28.07.2006
року між сторонами було укладено
кредитний договір, відповідно до якого
банк надав, а відповідач отримав кредит
у розмірі 1950 грн., зі сплатою 25,08% річних
на суму залишку заборгованості за
кредитом. Внаслідок неналежного
виконання відповідачем взятих на себе
зобов'язань заборгованість перед
позивачем за станом на 04.12.2013 року
становить 12340,15 грн.

Заочним рішенням Димитровського
міського суду Донецької області від 22
січня 2014 року у задоволенні позовних
вимог публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився
позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги
посилається на те, що суд першої
інстанції при застосуванні строків
позовної давності не врахував вимоги
глави 19 ЦК України. Крім того,
відповідач у судовому засіданні участі
не приймав, будь-які заяви про
застосування строку позовної давності
в матеріалах справи відсутні.
Посилання суду на ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» та п. 31 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин « № 5 від 30.03.2012
року є хибним, оскільки в даний пункт
було внесено зміни та виключено
положення щодо застосування позовної
давності незалежно від наявності
клопотання відповідача у справі.

В апеляційному суді представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» Петрикін О.Ю. підтримав
доводи скарги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином
відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України
шляхом направлення судової повістки на
його адресу та адресу житлового органу
для вручення.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Апеляційний суд вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - скасуванню з ухваленням
нового рішення з таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права є підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Судом першої інстанції визнано
встановленим, що 28.07.2006 року між
сторонами було укладено кредитний
договір, відповідно до якого банк
надав, а відповідач отримав кредит у
розмірі 1950 грн., зі сплатою 25,08% річних
на суму залишку заборгованості за
кредитом. Внаслідок неналежного
виконання відповідачем взятих на себе
зобов'язань заборгованість перед
позивачем станом на 04.12.2013 року за
кредитом складає 681,58 грн., за
процентами за користування кредитом -
3748,55 грн., пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за кредитним
договором в сумі 6846,20 грн., штрафна
санкція за невиконання зобов'язань по
договору - 500,00 грн. - фіксована частина
штрафу та 563,82 грн. - процентна складова
штрафу, а всього 12340,15 грн., що
підтверджується розрахунком
заборгованості (а.с.4).

Строк виконання та дії укладеного з
відповідачем кредитного договору
визначено 12 місяцям по 27.07.2007 року
включно, що також підтверджується
заявою позичальника (а.с.5). Згідно п. 5.5
Умов позовна давність по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки-пені, штрафів за даним
договором встановлено сторонами у 5
років.

Відмовляючи у задоволені позову в
частині стягнення пені суд першої
інстанції керувався ст.ст. 546,549 ЦК
України і виходив з того, що одночасно
нараховуючи штраф та пеню позивач
фактично просить застосувати до
боржника подвійну цивільно-правову
відповідальність одного і того ж виду
за одне й те саме порушення договірного
зобов'язання, що суперечить вимогам ч.1
ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК
України.

Відмовляючи в решті позовних вимог суд
керувався ст.ст. 256,257,261 ЦК України, п. 31
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року і
виходив з того, що у грудні 2013 року
позивач через поштове відділення
звернувся з даним позовом до суду,
тобто за межами п'ятирічного строку
позовної давності, який сплинув 28.07.2012
року.

З таким висновком суду погодитися не
можливо, до нього суд дійшов порушивши
норми матеріального та процесуального
права, про що обґрунтовано зазначає
позивач в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК
України порушення норм матеріального
та процесуального права є підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно частини 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Закон України від 12.05.1991 року № 1023-XII
«Про захист прав споживачів» (в
редакції Закону України від 01 грудня 2005
року № 3161-IV) будь-яких обмежень щодо
застосування вимог ст. 259 ЦК України до
споживчих кредитів не містить.

Згідно п. 5.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам, які згідно
Заяви позичальника є часткою
укладеного між позивачем та
відповідачем кредитного договору,
термін позовної давності по вимогам
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю 5 років (а.с. 9).

Таким чином, сторони у письмовій формі
домовилися про збільшення строку
позовної давності відносно стягнення
заборгованості за кредитом до п'яти
років, що не заборонено ст. 259 ЦК
України.

Згідно Заяви позичальника від 28 липня
2006 року ОСОБА_1 ознайомився та згоден із
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які були надані йому у
письмовій формі (а.с. 5 зв).

Кінцевий строк виконання зобов'язань
за кредитним договором згідно Заяви
позичальника сплинув 27 липня 2007 року,
тобто строк позовної давності для
звернення позивача до суду, навіть
виходячи з кінцевого строку виконання
зобов'язань за кредитним договором,
сплив 27 липня 2012 року.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що позивач
звернувся до суду з цим позовом у
грудні 2013 року з пропуском строку
позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення (частина 3). Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові (частина
4).

Справа судом розглянута у заочному
порядку і в матеріалах справи заява
відповідача ОСОБА_1 про застосування
строку позовної давності відсутня, а
тому підстави для застосування
позовної давності у суду були відсутні.

Посилаючись на норму п. 7 частини 11 ст. 11
Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII
«Про захист прав споживачів» (в
редакції Закону України від 01 грудня 2005
року № 3161-IV), яка забороняє
кредитодавцю вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суд першої інстанції
помилково вважав, що позовна давність
за позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Пункт 7 частини 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою частиною 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Саме така правова позиція викладена
Верховним судом України в постанові
від 20 листопада 2013 року по справі №
6-12цс13, яка прийнята за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції ст. 257 ЦК України, п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та відповідно до ст. 3607 ЦПК
України вона є обов'язковою для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Доводи апеляційної скарги про
помилкове застосування судом позовної
давності є обґрунтованими.

До апеляційного суду відповідач також
не з'явився та заяву про застосування
позовної давності не подав.

Також є помилковим висновок суду про
відмову у задоволені позову в частині
стягнення пені з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.
611 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей,
штраф є відповідальністю, яка залежить
лише від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання й у
часі визначається з настанням однієї з
подій як невиконання або неналежне
виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання,
тобто встановлює певні юридичні
наслідки у вигляді обов'язку сплатити
певну суму, яка залежить не тільки від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а й від часу такого
невиконання.

Тобто, пеня та штраф є різними видами
неустойки як засобу юридичної
відповідальності.

Штраф має разовий характер, тобто
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору
штраф застосовується у випадку
порушення позичальником строків
платежів за будь-яким із грошових
зобов'язань, передбачених кредитним
договором, більш ніж на 30 днів.
Позичальник зобов'язаний сплатити
Банку штраф у розмірі 500 грн., + 5 % від
суми заборгованості.

Пеня ж, у свою чергу, відповідно до п. 5.1
кредитного договору сплачується при
порушенні позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених Заявою та п.
п. 3.2.2, 3.2.3 Умов, у розмірі 0,15 % від суми
простроченого платежу, за кожний день
прострочки платежу, але не менше 1
гривні.

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув, зокрема, що штраф та
пеня відповідно до умов кредитного
договору нараховуються за різних
обставин порушення позичальником
зобов'язання, тому є різними видами
відповідальності за порушення
зобов'язань боржником. У зв'язку з цим
висновок суду щодо подвійної
відповідальності відповідача за одне і
теж саме порушення зобов'язання є
необґрунтованим.

Вирішуючи по суті заявлені позивачем
позовні вимоги, апеляційний суд
зазначає:

Правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються ст. 526, ст. 629, ст.
1049, ст. 1050, ст. 1054 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Позичальник зобов'язання щодо
щомісячного повернення кредиту в
розмірі 185,74 грн., не виконує, чим
порушує умови кредитного договору,
викладені в Заяві позичальника та
Умовах надання споживчого кредиту
фізичним особам.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Враховуючи, що строк виконання
зобов'язання сплинув 27 липня 2007 року, а
відповідач в порушення умов договору
кредит не повернув та не сплачує
проценти за користування кредитом,
позивач обґрунтовано звернувся до суду
з вимогами про повернення кредиту та
сплати процентів за користування
кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості
прострочена заборгованість
відповідача за кредитним договором
станом на 04 грудня 2013 року за тілом
кредиту складає 681,58 грн., за процентами
за користування кредитом - 3748,55 грн.(
а.с.4).

Відповідач жодного разу до судового
засідання не з'явився, будь-яких
заперечень щодо розміру
заборгованості та доказів щодо сплати
кредиту не надав.

Відповідно до п. 5.1 Умов надання
споживчого кредиту при порушенні
Позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених Заявою та п.
3.2.2. (Позичальник зобов'язується
погашати кредит у порядку та строки
відповідно до Заяви), п. 3.2.3 (сплатити
відсотки за користування кредитом
відповідно до Заяви та п. 4.1., п. 4.2 даних
Умов) Банк має право нарахувати, а
Позичальник зобов'язується сплатити
Банку пеню в розмірі 0,15% від суми
простроченого платежу, але не менш 1
грн. за кожний день прострочки платежу
(а.с. 9).

Як вбачається з розрахунку позивача
(а.с. 4), саме таку ставку пені
застосовував позивач при її
розрахунку.

Проте апеляційний суд не погоджується
з вимогами про стягнення пені за
вказаний період з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
вимог, у тому числі, про стягнення
неустойки ( штрафу, пені).

Крім того, незалежно від подання заяви
про застосування позовної давності (
п.п. 3,4 ст. 267 ЦК України) вимоги ч. 2 ст. 258
ЦК України про строк позовної давності
є обов'язковим для суду, нарахування
пені не може перевищувати одного року.

Враховуючи викладене пеня за порушення
зобов'язань за кредитним договором з
відповідача може бути стягнута лише за
період з 04 грудня 2012 року по 04 грудня 2013
року у розмірі 1992,19 грн. ( 5,46 грн. х 365
днів).

Згідно п. 5.3 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) при порушенні Позичальником
строків платежів по будь-якому з
грошових зобов'язань, передбачених
Договором більш, ніж на 30 днів,
Позичальник зобов'язаний сплатити
Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості (а.с. 9).

Як вбачається з розрахунку
заборгованості, наданого позивачем,
штраф, який він просить стягнути з
відповідача згідно п. 5.3 Умов в розмірі
500 грн. (фіксована частина) та 563,82 грн.
(процентна складова), а саме, його
процентна складова нарахована з
врахуванням заборгованості
відповідача за кредитом 681,58 грн.,
заборгованості за процентами 3748,55 грн.,
та пені 6846,20 грн., всього 11276,33 грн. (
11276,33х 5% = 563,82 грн.).

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов
висновку про те, що пеня з відповідача
підлягає стягненню в розмірі 1992,19 грн.,
процентна складова штрафу складає 321,12
грн. (заборгованість за кредитом 681,58
грн., заборгованості за процентами 3748,55
грн., пеня 1992,19 грн., всього 6422,32 грн.,
(6422,32 х 5% = 321,12 грн.)

Враховуючи зазначене, позовні вимоги
ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають
задоволенню частково, а саме, з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню заборгованість за
кредитним договором станом на 04 грудня
2013 року в розмірі 7243,44 грн., з яких
заборгованість за кредитом - 681,58 грн.,
заборгованість за процентами - 3748,55
грн., пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором за період з
04.12. 2012 року по 04.12. 2013 року - 1992,19 грн.,
штраф - 500 грн. (фіксована частина),
штраф 321,12 грн., (процентна складова).

Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст.
4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI
«Про судовий збір» з позовної заяви
майнового характеру справляється
судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни
позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 1 січня календарного року, в якому
відповідна заява або скарга подається
до суду.

Згідно ст. 13 Закону України «Про
державний бюджет України на 2012 рік» від
22 грудня 2011 року № 4282-VІ мінімальна
заробітна плата станом на 01 січня 2013
року складала 1 147 грн.

При зверненні до суду позивачем
сплачено судовий збір з позовної заяви
у сумі 229,40 грн. (а.с.13), а при подачі
апеляційної скарги - 121,80 грн., сума
якого відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК
України підлягають відшкодуванню
позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Димитровського
міського суду Донецької області від 22
січня 2014 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Димитров Донецької
області, ІПН: НОМЕР_1) на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
№ DNH4KP89750714 від 28 липня 2006 року у
розмірі 7243,44 (сім тисяч двісті сорок
три) грн. 44 коп., який складається з:
заборгованості за кредитом - 681,58 грн.,
заборгованості по відсоткам 3748,55 грн.,
пеня - 1992,19 грн., штраф - 500 грн. (фіксована
частина); штраф (процентна складова) -
321,12 грн., а також сплачений судовий збір
при подачі позову у розмірі 229 грн. 40
коп., та при подачі апеляційної скарги у
сумі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає чинності з
моменту проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Судді: