РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2014 року Пролетарський районний суд
м. Донецька у складі:

головуючого судді
Мачуського О.М.,

при участі секретаря
Сігаєвій О.В.,

позивачів
ОСОБА_1,

відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м. Донецька
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 в своїх інтересах та в
інтересах своєї доньки ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, в обґрунтування якого
зазначила, що у квітні 2013 року вона
запропонувала подружжю ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 передати у власність свою
двокімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, з умовою довічного утримання
її та її доньки. 20.09.2013 року позивачем
було складено заповіт на 1/2 частку
зазначеної квартири. 24.10.2013 року було
укладено договір довічного утримання.
Для оплати витрат відповідачі взяли у
позивача у борг 5 400 грн., але після
укладення договору довічного
утримання відмовилися повернути кошти.
24.12.2013 року договір довічного утримання
було розірвано, а 23.01.2014 року було
скасовано заповіт. Тому позивач
просила стягнути з відповідачів
витрати, які нею було сплачено
нотаріусу при укладанні та розірванні
перелічених договорів, а також
стягнути моральну шкоду на її користь
та на користь її доньки по 1 тисячі
гривень, яка виразилась в тому, що нею
були сплачені ще кошти, але квитанції
не збереглись.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позов підтримала та просила його
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 надали до
суду заперечення, згідно яких проти
позовних вимог заперечували,
зазначили, що договір про довічне
утримання було укладено з ініціативи
позивача, всі витрати позивач сплатила
добровільно, ствердження позивача про,
те що вона сплачувала всі витрати у
борг є безпідставними, жодних доказів
цього позивачем не надано, причини
розірвання договору відповідачам є
незрозумілими, тому вони вважають, що
моральної шкоди ними позивачу завдано
не було, у зв'язку з чим, просили у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача,
відповідачів, дослідивши матеріали
справи, на підставі наявних у справі
доказів, суд вважає позов
обґрунтованим і таким, що підлягає
повному задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом було встановлено, що 20.09.2013 року
ОСОБА_1 було складено заповіт, згідно
якого вона заповідала належну їй 1/2
частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 9).

Рішенням Виконкому Пролетарської
районної у м. Донецьку ради від 14.08.2013
року № 252 ОСОБА_1 було дозволено
оформити в органах нотаріату договір
довічного утримання над недієздатною
донькою ОСОБА_4 з громадянкою ОСОБА_3
(а.с. 57).

24.10.2013 року між ОСОБА_1, яка діяла від
свого імені та від імені своєї
недієздатної доньки ОСОБА_4 з одного
боку та ОСОБА_3 було укладено договір
довічного утримання (а.с. 4-5).

Відповідно до п. 23 зазначеного договору
довічного утримання витрати по
складанню й посвідченню цього договору
сплачує набувач, тобто ОСОБА_3

Сторони в судовому засіданні не
заперечували той факт, що витрати по
складанню й посвідченню договору
довічного утримання сплатила позивач
на добровільній основі. Викладені
обставини були визнані сторонами, а
тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
не підлягають доказуванню.

24.12.2014 року було укладено договір про
розірвання договору довічного
утримання (а.с. 48).

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
пояснила, що вона є бабусею відповідача
та зазначила, що при домовленості про
укладення договору довічного
утримання позивач сказала, що всі
витрати сплатить сама.

Суд не може прийняти до уваги
ствердження позивача ОСОБА_1 про те, що
сторони домовлялися про сплату
позивачем витрат у борг, а відповідачі
повинні будуть згодом повернути кошти,
оскільки позивачем не надано ніяких
доказів, які б підтверджували передачу
коштів у борг. Позивач добровільно
сплатила кошти за посвідчення договору
довічного утримання у розмірі 5400 грн.
Інші суми були сплачені за інші послуги
- в тому числі для посвідчення заповіту,
який в розумінні глави 85 ЦК України є
добровільним одностороннім особистим
розпорядженням фізичної особи на
випадок своєї смерті, а тому всі
витрати, пов'язані з його укладенням
несе саме заповідач.

Що стосується сплати послуг за
розірвання договору довічного
утримання, суд зазначає наступне. 24.12.2013
р. між сторонами було укладено договір
про розірвання договору довічного
утримання від 24.10.2013 р. Згідно п. 12 цього
договору витрати по нотаріальному
посвідченню договору сторони несуть у
рівних частинах кожна. Згідно довідок
від 24.12.2013 р. (а.с. 18,50) ОСОБА_1 та ОСОБА_3
сплатили по 600 грн. кожна за засвідчення
договору про розірвання договору
довічного утримання.

Крім того позивачем у якості
доказів сплати коштів надані платіжні
доручення (а.с. 22а, 23, 26-30) за різні
послуги. Разом з тим доказів сплати за
цими документами позивачем не надано.

З урахуванням викладеного вимоги
Позивачів про стягнення з Відповідачів
суми матеріальної шкоди у розмірі 8354
грн. задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог Позивачів щодо
стягнення моральної шкоди суд зазначає
наступне.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, заподіяна
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями або
бездіяльністю, відшкодовується особою,
за наявності його вини.

Оскільки позивачем не доведено те, що
вона зазнала матеріальних збитків саме
з вини відповідачів, то вимоги позивача
про стягнення матеріальної шкоди є
безпідставними. Крім того суд зазначає,
що як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 3 своєї постанови № 4
від 31.03.1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (з наступними
доповненнями та змінами) під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями чи бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності, прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми тощо.

Разом з тим позивач в судовому
засіданні зазначила, що моральна шкода
у розмірі 2000 грн. (по 1000 на кожного
позивача), це є сума, яку вона додатково
сплачувала, але не зберігала квитанції.
Таким чином ці витрати не можуть
вважатись моральною шкодою.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача
матеріальної та моральної шкоди не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 61, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди -
відмовити в повному обсязі.

Вступна та резолютивна частина рішення
була проголошена в судовому засіданні
27.03.2014 р. Повний текст рішення
виготовлений 01.04.2014 р.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Пролетарський районний суд м. Донецька.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя:
О.М.
Мачуський

01.04.2014