Номер провадження: 22-ц/785/3571/14
Номер справи місцевого суду: 523/9497/13-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Станкевича В. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 у власних
інтересах та в інтересах ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа орган опіки та
піклування Суворовської
райадміністрації Одеської міської
ради, про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, виселення, стягнення
упущеної вигоди та моральної шкоди, за
апеляційними скаргами ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, представника ОСОБА_2, на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 13. 02. 2014 р.,

в с т а н
о в и л а:

21. 06. 2013 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом на підставі ст. ст. 317, 319, 321, 386 ЦК
України про визнання незаконним
перебування (проживання) відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в
АДРЕСА_1, визнання вказаних осіб такими,
що втратили право користування цією
квартирою і виселення їх з вказаної
квартири тому, що позивач є власником
даної квартири, де проживають
відповідачі, які не є членами його
родини, не укладали з ним договір
оренди житла і їх перебування в цій
квартирі є неправомірним.

В подальшому позовні вимоги
уточнювалися і остаточно наряду з
вимогами, які аналогічні первісним
позовним вимогам, було поставлено
питання про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4
солідарно на користь позивача завданої
матеріальної шкоди у вигляді
неотриманої вигоди в загальній сумі
11152,5 грн. з тих підстав, що він мав намір
використовувати належну йому квартиру
для забезпечення потреб його сім'ї
шляхом здачі в оренду та отримання
орендної плати. Через неправомірну
поведінку відповідачів ним не отримано
очікуваної орендної плати в сумі 11152,5
грн. (з розрахунку 1487 грн. місячної
орендної плати за період з 07. 06. 2013 р. по
30. 01. 2014 р. - дату подання уточненої
позовної заяви), що є його упущеною
вигодою відповідно до ст. ст. 22, 1166 ЦК
України. Також були поставлені вимоги
про стягнення на користь позивача
моральної шкоди в розмірі 5000 грн. з тих
підстав, що значна моральна шкода була
позивачу спричинена незаконним
використанням належного йому на праві
приватної власності житла та відмовою
виселитися з квартири, у зв'язку з чим
він тривалий час не може самостійно на
власний розсуд користуватися належною
йому на праві приватної власності
квартирою та використати дане майно на
потреби своєї сім'ї, а натомість
змушений витрачати свій час та кошти на
вирішення спору в судовому порядку, що
спричинило значне погіршення його
фізичного стану (так як викликало
значну знервованість та неспокій),
зміни установленого способу життя
(потреба витрачати значний час та кошти
на судовий розгляд справи та
забезпечення правової допомоги),
погіршення відносин в сім'ї та в сфері
бізнесу через неотримання коштів, які
він сподівався отримати за
використання житла шляхом його здачі в
оренду та використати для задоволення
потреб своєї сім'ї.

Крім того, просив стягнути з
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
солідарно на його користь
відшкодування понесених ним судових
витрат і визнати його представника
ОСОБА_7 особою, яка надає йому правову
допомогу з 18. 06. 2013 р.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 13. 02. 2014 р. позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими,
що втратили право користування АДРЕСА_1
і ухвалено виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 з АДРЕСА_1. Стягнуто в
рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 4400 грн. витрат на
правову допомогу та судовий збір у
розмірі 114,7 грн. В решті позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
представника ОСОБА_2, ставиться питання
про визнання рішення суду незаконним в
частини відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 зі зміною рішення суду та
задоволення позовних вимог в повному
обсязі з підстав, зазначених в позовних
вимогах ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, що діє
також в інтересах своїх неповнолітніх
дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду і ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову в повному обсязі з тих підстав,
що справа була розглянута у її
відсутність та без належного
сповіщення про час та місце розгляду
справи, що позбавило її можливості
надати заперечення і докази у
відповідності з засадами змагальності
та диспозитивності цивільного
судочинства. Судом безпідставно
стягнуто з неї на користь позивача
витрати на правову допомогу, Рішення
суду про стягнення з неї та з ОСОБА_3 в
рівних частинах 4400 грн. не ґрунтується
на належних доказах тому, що відсутній
розрахунок цієї суми, який має бути
здійснений на підставі журналу
судового засідання та інформації щодо
окремих процесуальних дій і
ознайомлення з матеріалами справи.
Відсутні ухвала суду про допуск до
участі у справі представника позивача.
Позов задоволено частково, але
заявлені витрати стягнуті в повному
обсязі, тобто з порушенням ст. ст. 56, 84, 88
ЦПК України і ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

В судовому засіданні ОСОБА_7,
представник ОСОБА_2, підтримала доводи
своєї апеляційної скарги, а ОСОБА_8,
представник ОСОБА_3, вважає необхідним
задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка
в судове засідання інших осіб, які
беруть участь у справі, не перешкоджає
розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і
перевіривши матеріали справи в межах
заявлених позовних вимог та
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до наступного.

Задовольняючи позов в частині визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування квартирою, та їх
виселення і стягнення витрат на
правову допомогу суд першої інстанції
виходив з обґрунтованості цих вимог,
положень ст. ст. 346 ч. 1, 319 ч. 1, 391, 391 ЦК
України і того, що позивач є власником
квартири, а відповідачі не є власниками
чи орендарями цієї квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо
визнання незаконним перебування
відповідачів у квартирі, стягнення
матеріальної і моральної шкоди суд
першої інстанції виходив з того, що не є
передбаченим законом засобом захисту
вимога про визнання незаконним
перебування відповідачів у квартирі,
позивач договорів оренди щодо квартири
не укладав і тому зазначена сума не
може вважатися упущеною вигодою за
вимогами п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України і, що
моральна шкода йому не завдана у
зв'язку з тим, що судом не було
встановлено порушення права позивача
щодо використання квартири шляхом її
здачі в оренду, на що позивач вказує як
на підставу заявленої моральної шкоди.

Проте з таким висновком суду в повному
обсягу погодитися не можна з таких
підстав.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України
встановлено, що право власності на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за власною волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає право власнику вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Передбачаючи право власника жилого
будинку, квартири на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при
відчуженні попереднім власником житла
на користь нового власника збереження
права користування житлом за колишнім
власником і перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом (житлового
сервітуту) членів сім'ї колишнього
власника тощо у випадку зміни власника
будинку, квартири.

Судом встановлено, що свідоцтвом від 07.
06. 2013 р., зареєстрованим в реєстрі за №
2059, відповідно до ст. 54 Закону України
«Про виконавче провадження» та на
підставі акта державного виконавця про
реалізацію предмета іпотеки,
затвердженого начальником другого
Суворовського районного відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції 29. 12. 2012 р.,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу
посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві
власності майно, що складається з кв.
АДРЕСА_1, яка придбана ОСОБА_2 за 153000
грн., що раніше належала ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого 24. 04. 2002 р.
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу за
реєстровим № 1512, дублікат якого
виданий 27. 11. 2012 р. приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу за реєстровим № 2084, та
зареєстрований комунальним
підприємством «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» 05. 12.
2012 р.

Державна реєстрація права власності
ОСОБА_2 на вказане майно здійснена в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно 07 .06. 2013 р.

З довідки дільниці КП ЖКС
«Пересипський» від 20. 06. 2013 р., виданої
ОСОБА_2 вбачається, що вона видана в
тому, що він проживає в АДРЕСА_1 і займає
жилу площу у вигляді 1 кімнати площею 19,0
кв. м., особистий рахунок відкритий на
ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 24. 04. 2002 р., і на цій
площі проживають і прописані з 07. 12. 2012
р. лише 3 особи: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, -
сестра ОСОБА_3, і її діти ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

За звітом фізичної особи-підприємця
суб'єкта оцінювальної діяльності від 07.
10. 2013 р. встановлено порівняльним
підходом, що розмір щомісячної
орендної плати для кв. АДРЕСА_1 складає
1487 грн.

Вказані фактичні обставини
підтверджені матеріалами справи і
сторонами не оспорюються.

З матеріалів справи видно, що після
зміни власника спірного житла
відповідачі не набули самостійного
права на це житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда
тощо).

За відсутності у відповідачів законних
підстав для проживання в квартирі, що
належить позивачу на праві приватної
власності, та за відсутності згоди
власника на їх проживання, наявні
підстави для захисту порушеного права
позивача щодо користування та
розпорядження належним йому на праві
власності майном шляхом виселення
відповідачів з вказаної квартири.

Тобто, рішення суду першої інстанції
щодо виселення відповідачів є законним
та обґрунтованим.

З урахуванням наведеного, в тому числі
щодо задоволення вимог про виселення
відповідачів, та положень ст. ст. 15, 16 ЦК
України є правильним та обґрунтованим
висновок суду, що вимоги про визнання
незаконним перебування (проживання)
відповідачів у спірній квартирі у
даному випадку не є передбаченим
законом способом захисту прав
позивача.

Що стосується позовних вимог про
визнання відповідачів особами, що
втратили право користування спірною
квартирою на підставі того, що позивач
є власником даної квартири, де
проживають відповідачі, які не є
членами його родини, не укладали з ним
договір оренди житла і їх перебування в
цій квартирі є неправомірним, то
законодавством України не передбачено
визнання особою такою, що втратила
право користування на житло, з
наведених підстав.

Тому в частині задоволення позову щодо
визнання відповідачів особами, що
втратили право користування спірною
квартирою, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення суду про
відмову у задоволенні цих вимог.

На підставі матеріалів справи з
урахуванням положень ст. ст. 22, 1166 ЦК
України апеляційний суд вважає
законним та обґрунтованим і висновок
суду про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог про
стягнення матеріальної шкоди тому, що
позивачем не надано і у справи відсутні
докази того, що проживання
відповідачів не дало можливості
позивачу здавати в оренду спірну
квартиру і щодо дій позивача у цьому
напрямі (відсутність укладеного
договору оренди стосовно спірної
квартири тощо).

Рішення ж суду першої інстанції в
частині відмови у стягненні моральної
шкоди з урахуванням положень ст. ст. 23,
1167 ЦК України апеляційний суд по суті
вважає правильним, але таким, що
підлягає зміні в мотивувальній
частині.

Так, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди, суд першої інстанції вказав, що
моральна шкода йому не завдана у
зв'язку з тим, що судом не було
встановлено порушення права позивача
щодо використання квартири шляхом її
здачі в оренду, на що позивач вказує як
на підставу заявленої моральної шкоди.

Апеляційний суд вважає це мотивування
необхідним доповнити тим, що
недоведеність позовних вимог щодо
укладення договору оренди виключає
відповідно і посилання на спричинену
йому моральну шкоду через неотримання
коштів, які позивач сподівався
отримати за використання житла шляхом
його здачі в оренду та використати для
задоволення потреб своєї сім'ї, а
необхідність вирішення спору в
судовому порядку стосовно спірної
квартири з підстав незаконності її
використання з боку відповідачів не є
підставою для стягнення моральної
шкоди.

З питання ж стягнення з відповідачів на
користь позивача витрат на правову
допомогу апеляційний суд приходить до
такого.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 4400 грн. суд
першої інстанції послався на положення
ст. 88 ч. 1 ЦПК України і на наявність між
позивачем і ОСОБА_7 договору про
надання консультативних послуг від 18.
06. 2013 р., «за яким вона надає
консультації щодо судового розгляду
спору про визнання такими, що втратили
право користування житлом та
виселення» та на копію розрахункової
квитанції на виконання даного
договору.

Проте вказаний висновок суду не
відповідає вимогам закону і є
необґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Згідно з
п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до судових
витрат серед іншого належать і витрати
на правову допомогу.

Статтею 84 (Витрати на правову допомогу)
ЦПК України витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

За ст. 56 (Особа, яка надає правову
допомогу) ЦПК України правову допомогу
може надавати особа, яка є фахівцем у
галузі права і за законом має право на
надання правової допомоги. Особа,
зазначена в частині першій цієї статті,
має право: знайомитися з матеріалами
справи, робити з них витяги, знімати
копії долучених до справи документів,
бути присутнім у судовому засіданні.
Особа, яка має право на надання
правової допомоги,

допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь справі.

Інтереси позивача ОСОБА_2 в суді
представляла його представник ОСОБА_7
на підставі нотаріально посвідченої
довіреності.

У справі відсутні дані, що вона було
допущена до участі у справі в якості
особи, яка надає правову допомогу, у
встановленому законом порядку.

Таким чином, представник особи, яка
бере участь у справі, за дорученням, має
процесуальний статус саме
представника цієї особи, що
передбачено ст. ст. 26, 42 ЦПК України і не
має процесуальний статус особи, яка
надає правову допомогу.

ЦПК України витрати за послуги
представника в суді не відносить до
судових витрат.

Докази, які б підтверджували надання
позивачеві правової допомоги
адвокатом (ст. 84 ЦПК України) в
матеріалах справи відсутні.

Тому відсутні передбачені законом
підстави для стягнення з відповідачів
на користь позивача витрат на правову
допомогу і рішення суду першої
інстанції про стягнення витрат на
правову допомогу підлягає скасування з
ухваленням нового рішення про відмову
у стягненні з відповідачів на користь
позивача витрат на правову допомогу

При цьому, апеляційний суд враховує і
те, що у матеріалах справи відсутній
конкретний розрахунок витрат на
надання правової допомоги у справі, що,
зокрема, виключає і застосування
положень Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» як це
передбачено вищевказаними правовими
положеннями.

Вищевикладене не спростовується
наявністю письмової домовленості між
позивачем та ОСОБА_7, що за надання
консультаційних вимог і представлення
інтересів оплата проводиться шляхом
одноразової оплати 4000 грн. і 400 грн. за
кожне призначене судове засідання та
наявністю розрахункової квитанції від
08. 10. 2013 р., що СПД ОСОБА_7 отримала від
ОСОБА_2 4400 грн. у якості «оплата за пр.
допомогу і суд. засідання».

При цьому, апеляційний суд при розгляді
справи враховує, що відповідно до ст. 11
ЦПК України суд розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, що
справа була розглянута у її
відсутність та без належного
сповіщення про час та місце розгляду
справи, що позбавило її можливості
надати заперечення і докази у
відповідності з засадами змагальності
та диспозитивності цивільного
судочинства самі по собі не є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
суду про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2 тому, що діючим Цивільним
процесуальним кодексом України не
передбачена така можливість і в
апеляційного суду відсутні такі
повноваження.

За положеннями ст. ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення за
положеннями ст. 309 ЦПК України є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З урахуванням викладених обставин на
підставі положень ст. 309 ЦПК України
судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню в частині
задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 у власних інтересах та в
інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа
орган опіки та піклування Суворовської
райадміністрації Одеської міської
ради, про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, і про стягнення з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрат на
правову допомогу з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову у
задоволенні цих вимог, а також зміні
мотивувальної частини рішення суду
щодо відмови у задоволенні позову
ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди з
підстав, викладених у даному рішенні
апеляційного суду, а в іншій частині
рішення суду першої інстанції належить
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 13. 02. 2014 р. в частині
задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 у власних інтересах та в
інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа
орган опіки та піклування Суворовської
райадміністрації Одеської міської
ради, про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, і про стягнення з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрат на
правову допомогу скасувати з
ухваленням в цій частині нового
рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 у власних інтересах
та в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа орган опіки та піклування
Суворовської райадміністрації
Одеської міської ради про визнання
осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, і про
стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 витрат на правову допомогу.

Змінити мотивувальну частину рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 13. 02. 2014 р. в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 у власних інтересах та в
інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа
орган опіки та піклування Суворовської
райадміністрації Одеської міської
ради, про стягнення моральної шкоди з
підстав, викладених у даному рішенні
суду.

В іншій частині рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 13. 02. 2014 р.
залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
рішенням суду законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А. П.
Бабій

О. Д. Варикаша

В. А. Станкевич