Провадження № 22-ц/779/1497/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Горейко
М.Д., Проскурніцького П.І.,

секретаря
Драганчук У.М.,

з участю ОСОБА_2 та
представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 14 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

23.08.2013 року ОСОБА_3 звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування квартири.

В позові вказувала, що внаслідок
помилки 26.07.2002 року уклала договір
дарування квартири АДРЕСА_1 внучці
ОСОБА_4

Зазначала, що підписуючи в 2002 році
договір, розуміла і мала на увазі, що
підписує договір довічного її
утримання дочкою ОСОБА_5, оскільки вже
була похилого 70-річного віку,
потребувала лікування після
перенесеного ішемічного інсульту, а
дочка збиралася на роботу в Чехію і,
залишаючи на проживання з нею внучку
ОСОБА_4, обіцяла надавати матеріальне
утримання.

Оскільки ніякого утримання дочка їй не
надавала, вона звернулася до
Івано-Франківської нотаріальної
контори про розірвання договору, проте
отримала відповідь, що нею укладався
договір дарування з ОСОБА_4, а не
договір довічного утримання з ОСОБА_5.

Посилаючись на те, що наміру дарувати
квартиру вона не мала, внучка на той час
була неповнолітньою, договір
підписувала дочка ОСОБА_5, копії
договору їй не дали, тому вона
помилилася в природі правочину і
просила визнати недійсним договір
дарування.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 14 травня 2014 року позов
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, що укладався 26.07.2002
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
реєстраційний № 5-1263 та стягнуто на
користь ОСОБА_3 судові витрати по
сплаті судового збору.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається,
що оскаржуване рішення прийняте з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, не застосовано
законодавство, яке діяло на момент
укладення договору, не застосовано
строки позовної давності, при
укладенні договору дарування
позивачці було роз'яснено зміст
договору, відсутні докази про хворобу
позивачки під час укладення договору в
2002 році, тому вважала, що суд не
встановив дійсні обставини справи та
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким в позові
відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник доводи апеляційної
скарги підтримали, просили рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким в позові ОСОБА_3 відмовити.

Представник ОСОБА_3 доводи апеляційної
скарги заперечила, просила рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та представників сторін,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги з таких
підстав.

З витребуваного судом з
Івано-Франківської першої державної
нотаріальної контори договору
дарування квартири вбачається, що
26.07.2002 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якої діяла
ОСОБА_5, належну їй на праві власності
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з
трьох кімнат, житловою площею 41,4 кв.м.

Оскільки договір дарування укладено в
2002 році в період дії ЦК в редакції 1963
року,то суд правильно керувався ст.56 ЦК
України, чинною на час укладення
спірного договору дарування,
відповідно до якої, угода, укладена
внаслідок помилки, що має істотне
значення, може бути визнана недійсною
за позовом сторони, яка діяла під
впливом помилки.

При цьому під помилкою, що має істотне
значення, зокрема, розуміється помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін.

Як роз'яснено в абз.2 п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Вирішуючи спір, суд встановив, що при
укладенні договору дарування
позивачка вважала, що укладає договір
довічного утримання, тобто помилялася
щодо правових наслідків договору і це є
обставиною, що має істотне значення, а
тому є передбачені ст.56 ЦК підстави для
визнання правочину недійсним.

При цьому, суд обґрунтовано виходив з
того, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на час
підписання договору дарування
квартири 26.07.2002 року була важко хворою і
потребувала лікування та допомоги, що
підтверджується випискою з медичної
карти хворої про те, що позивачка з
11.02.2002 року з симптомами гострого
порушення мозкового кровообігу (з
втратою мови) перебувала на
стаціонарному лікуванні в судинній
неврології обласної клінічної лікарні,
після виписки продовжувала лікування
вдома, проходила обстеження лікарів,
стан після перенесеного ішемічного
інсульту з ослабленням пам'яті,
слабості в нижніх і верхніх кінцівках,
порушення мови, гіпертонічна хвороба з
ураженням судин та інші, останні записи
стану здоров'я - 21.06.2002 р. та 29.08.2002 р.

Як вбачається з матеріалів справи, про
відомі обставини укладення договору
повідомив у відповіді від 02.08.2013р.
голова правління обслуговуючого
кооперативу «Набережна ім.
Стефаника-14», зокрема, що в 2002 р. між
ОСОБА_3 і її дочкою ОСОБА_5 був укладений
договір, згідно якого дочка брала на
себе обов'язок довічного утримання
матері, проте ОСОБА_3 сама купувала
ліки, оплачувала квартиру, ні дочка, ні
внучка їй не допомагали і між ними
склалися неприязні відносини.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 по суті спору
підтвердили, що позивачка неодноразово
плакала і жалілася, що переписала
квартиру дочці ОСОБА_14, так як вона
обіцяла взамін довічно утримувати її,
проте не приїжджає і не надає їй
допомоги. Свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16 по
суті спору пояснили, що їм нічого не
відомо про дарування квартири
відповідачці.

З листа ОСОБА_3 на адресу
Івано-Франківської нотаріальної
контори вбачається, що в 2002 році
нотаріус склав договір її довічного
утримання дочкою ОСОБА_5, проте ніякого
утримання дочка їй не надавала, внучка
стала наносити їй тілесні пошкодження,
тому вона хоче розірвати договір про
довічне утримання.

У відповідь на цю заяву
Івано-Франківська перша державна
нотаріальна контора повідомила ОСОБА_3,
що 26 липня 2002 року нею укладався
договір дарування квартири з ОСОБА_4, а
не договір довічного утримання з
ОСОБА_5, як вона зазначає в заяві, а для
розірвання договору треба звернутися
сторонам до нотаріуса або до суду.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка дочка позивачки ОСОБА_17
пояснила, що 26.07.2002 р. позивачка
пропонувала оформити спадщину, проте
вона запропонувала оформити дарування
на внучку ОСОБА_4, якій було 15 років, та
щоб нікому не говорити про цей договір.
В минулому році позивачка вимагала
розірвати договір в нотаріуса, проте,
відповідачка відмовилась.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що з часу укладення
оспорюваного договору дарування
відповідачка не була зареєстрована в
спірній квартирі, не була обізнана
протягом десяти років про дарування їй
цієї квартири, не вчиняла жодних дій на
виконання обов'язків, що витікають з
користування та володіння квартирою.

Так, з довідки обслуговуючого
кооперативу від 30.07.2013 року про склад
сім'ї і прописку вбачається, що в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована лише
ОСОБА_3 З копії паспорту ОСОБА_2
вбачається, що вона зареєстрована
АДРЕСА_2.

Також встановлено, що в квартирі
АДРЕСА_1 проживає позивачка,
відповідачка в цій квартирі не
проживає.

З квитанцій про оплату комунальних
послуг за період з 2002 року вбачається,
що їх проводила ОСОБА_3

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
з'ясував дійсні обставини справи та
прийшов до правильного висновку про те,
що позивачка, будучи похилого віку та
хворою, яка потребувала стороннього
догляду, не маючи іншого житла,
відчужуючи 26.07.2002 року свою квартиру
малолітній на той час 15-річній внучці -
відповідачці ОСОБА_2, сподівалась на
догляд, якого потребувала та на
матеріальне утримання з боку дочки
ОСОБА_5 Укладаючи договір дарування
вона помилилася щодо природи
правочину, оскільки мала на меті
укладення договору довічного
утримання, а не договору дарування.

Наданими відповідачкою доказами не
спростовано доводи позивачки і судом
дана їм належна оцінка.

Відповідно до ст. 203 ЦК, зміст правочину
не може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Судова колегія не погоджується з
доводами апелянта щодо застосування
позовної давності.

Щодо вимог про визнання правочинів
недійсними Пленум Верховного Суду
України в абз.2 п.28 Постанови № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
перебіг позовної давності починається
не з моменту вчинення правочину, а від
дня, коли особа довідалася про
порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка довідалася про укладення нею
договору дарування з відповіді
Івано-Франківської першої державної
нотаріальної контори від 08.08.2013 року на
її заяву про розірвання договору
довічного утримання, в зв'язку з чим у
позивачки виникло право на
пред'явлення позову про визнання
недійсним оспорюваного правочину.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони, зробленої до ухвалення ним
рішення.

Якщо відповідач не посилався на сплив
позовної давності, суд не вправі
враховувати цю обставину при ухваленні
рішення.

Як і інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, тому
підстав для скасування рішення суду
немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Івано-Франківського міського
суду від 14 травня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді:
Л.В.
Ясеновенко

М.Д. Горейко

П.І. Проскурніцький