Ухвала

іменем україни

12 березня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Управління
охорони, використання і відтворення
водних біоресурсів та регулювання
рибальства у Київській області, третя
особа - начальник Управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
у Київській області Горобець Тарас
Олександрович про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, за
касаційною скаргою Управління
охорони, використання і відтворення
водних біоресурсів та регулювання
рибальства у Київській області на
рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 22 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 24 жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
наказ Управління охорони, використання
і відтворення водних біоресурсів та
регулювання рибальства у Київській
області від 29 листопада 2012 року №399/к
незаконним та скасувати, поновити
його на роботі, стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 30 листопада 2012 року
до дня прийняття рішення судом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
працював на посаді державного
інспектора рибоохорони рибоохоронної
дільниці Управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
у Київській області Державного
агентства рибного господарства
України.

30 листопада 2012 року його було
ознайомлено з наказом про звільнення
із займаної посади у зв'язку зі змінами
в організації праці на підставі п. 1 ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що виданий наказ є незаконним,
звільнення проведено без дотримання
норм чинного законодавства України про
працю, а саме п. 1 ч.2 ст.40 КЗпП України,
йому не було запропоновано іншу посаду.

Посилаючись на наведені обставини,
просив задовольнити позов.

Рішенням Ржищівського міського суду
Київської області від 22
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 24 жовтня 2013 року, позов
задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ
(по особовому складу) Управління
охорони, використання і відтворення
водних біоресурсів та регулювання
рибальства в Київській області від 29
листопада 2012 року №399/к.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді державного
інспектора рибоохорони рибоохоронної
дільниці Управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
у Київській області з 30 листопада 2012
року.

Стягнуто з Управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів регулювання рибальства у
Київській області на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 30 листопада 2012 року
по 22 квітня 2013 року у розмірі 9 748, 97 грн.

Допущено негайне виконання цього
рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на
роботі та в частині стягнення
місячного середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в сумі 1 832,47 грн.

У касаційній скарзі Управління
охорони, використання і відтворення
водних біоресурсів регулювання
рибальства у Київській області просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним
вимогам закону не відповідають.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_3 працював на
посаді державного інспектора
рибоохорони рибоохоронної дільниці
Управління охорони, використання і
відтворення водних біоресурсів та
регулювання рибальства у Київській
області Державного агентства рибного
господарства України з 2007 року.

Наказом голови Держрибагентства
України від 23 грудня 2011 року №342 (із
внесеними змінами згідно з наказами
від 16 січня 2012 року, 18 лютого 2012
року та 30 серпня 2012 року) припинено
юридичну особу - Головне державне
управління охорони, використання і
відтворення водних живих ресурсів та
регулювання рибальства у м. Києві та
Київській області, реорганізовано
шляхом перетворення в юридичну особу
«Київрибохорона», яке визнано
правонаступником усіх майнових прав та
обов'язків Держрибохорони у м. Києві
тао Київській області.

Наказом (по особовому складу) від 29
листопада 2012 року №399 позивача
звільнено із займаної посади з 30
листопада 2012 року у зв'язку із змінами в
організації праці за п. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову в частині поновлення позивача
на роботі, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
звільнення останнього з підстав,
передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України,
проведено всупереч вимогам трудового
законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів в цій частині.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації
(банкрутства) або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно з вимогами ст. 49-2 КЗпП України
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України у п. 19 постанови № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.
1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пп. 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2 - 5, 7 ст. 40 і п.п. 2 і 3 ст. 41
цього Кодексу, може бути проведено
лише за попередньою згодою виборного
органу первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч. 2, ч. 3 та ч. 5 ст. 43 КЗпП
України, у випадках, передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний строк
обґрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним органу
про розірвання трудового договору з
працівником. Подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатися у присутності працівника,
на якого воно внесено. Розгляд подання
у разі відсутності працівника
допускається лише за його письмовою
заявою. За бажанням працівника від його
імені може виступати інша особа, у тому
числі адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.
Виборний орган первинної
профспілкової організації
(профспілковий представник) повідомляє
власника або уповноважений ним орган
про прийняте рішення у письмовій формі
в триденний строк після його прийняття.
У разі пропуску цього строку
вважається, що виборний орган
первинної профспілкової організації
(профспілковий представник) дав згоду
на розірвання трудового договору.

Встановивши, що ОСОБА_3 був звільнений
відповідачем з роботи без дотримання
процедури звільнення, передбаченої п. 1
ст. 40 КЗпП України, та з
урахуванням роз'яснень постанови № 9
від 6 листопада 1992 року Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів», а
також положень локальних нормативних
актів відповідача суди дійшли
обґрунтованого висновку, що позивач
має бути поновлений на роботі на
підставі ст. 235 КЗпП України.

Разом з тим судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій в частині
вирішення вимог про виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу не
можна визнати законними та
обґрунтованими.

Так, поновивши ОСОБА_3 на роботі на
займаній ним посаді, суд стягнув з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 30 листопада 2012 року до
22 квітня 2013 року в розмірі 9 748, 97
грн.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у
абзаці другому пункту 32 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (із
змінами і доповненнями), при
присудженні оплати за час вимушеного
прогулу зараховується заробіток за
місцем нової роботи (одержана допомога
по тимчасовій непрацездатності,
вихідна допомога, середній заробіток
на період працевлаштування, допомога
по безробіттю), який працівник мав в цей
час.

Таким чином, суди повинні були
обчислити середній заробіток за час
вимушеного прогулу ОСОБА_3 з
урахуванням сплаченої суми вихідної
допомоги та виплати допомоги по
безробіттю (середня заробітна плата за
час вимушеного прогулу мінус вихідна
допомога та допомога по безробіттю).

Проте суд першої інстанції на
зазначене уваги не звернув, вказані
вище правові норми залишив поза увагою
та дійшов помилкового висновку про
стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу без урахування
сплаченої суми вихідної допомоги та
виплати допомоги по безробіттю.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність і обґрунтованість рішення
місцевого суду, апеляційний суд також
не звернув уваги на вищевикладене,
допущені судом першої інстанції
помилки не виправив, у порушення вимог
ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином
не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких, обставин, апеляційний суд не
виконав своїх обов'язків, визначених
законом, повно, всебічно й об'єктивно не
з'ясував усіх обставин справи щодо
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку, не надав їм
належної оцінки, що призвело до
неправильного вирішення справи, судове
рішення апеляційного суду у зазначеній
частині не може вважатися законним й
обґрунтованим, воно в цій частині
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
у Київській області задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 24
жовтня 2013 року в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г. Іваненко