Номер провадження № 22-ц/785/2670/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Сегеди С.М.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
(треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
приватне акціонерне товариство
«Лізінг інформаційних технологій»,
інспекція з питань захисту прав
споживачів в Одеській області) про
визнання недійсною додаткової угоди
№120660002 до договору про туристичне
обслуговування №2 від 17 грудня 2012 року
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 03 грудня 2013 року,

встановила:

27 травня 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору ПрАТ «Лізінг
інформаційних технологій», інспекція з
питань захисту прав споживачів в
Одеській області) про визнання
недійсною додаткової угоди №120660002 до
договору про туристичне
обслуговування №2 від 17 грудня 2012 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послався
на те, що він 17 грудня 2012 року уклав з
відповідачем договір № 2 на туристичне
обслуговування, предметом якого був
туристичний тур до Індії (штат Гоа) з 22
грудня 2012 року по 03 січня 2013 року
тривалістю 12 діб (11 ночей), вартістю 14091,0
грн., з внесенням передплати в розмірі
5218,88 грн. В той же день між сторонами
була укладена спірна додаткова угода
про надання туристичної послуги в
розстрочку, згідно якого загальна
вартість становила 15656, 67 грн. У зв'язку
з претензіями до наданої туристичної
послуги, позивач звернувся до
інспекції з питань захисту прав
споживачів в Одеській області, якою
встановлено, що договір з додатковою
угодою носить ознаки кредитної угоди,
визначеної ст. 1054 ЦК України.
Кредитування по вказаному договору про
туристичне обслуговування здійснене
без відповідної ліцензії з порушенням
права позивача як споживача послуг без
надання відповідного переліку
інформації щодо кредитування.
Посилаючись на положення ст. 203 ЦК
України, позивач вказує що спірна
додаткова угода підлягає визнанню
недійсною у зв'язку з тим, що правочин
вчинений без відвіданої ліцензії (ст. 227
ЦК України) та за наслідком введення
позивача в оману (ст. 230 ЦК України).

У судовому засіданні:

- позивач просив позов задовольнити,
пояснивши, що відмовився від туру, але
працівники відповідача примусили
поїхати у замовлену та вже оплачену
туристичну поїздку. Зазначив, що йому
не було відомо, що необхідно буде
погашати гроші по вартості туру в
розстрочку не відповідачу, а іншій
юридичній особі. Отримання коштів для
погашення за нього за туристичну
послугу від ПрАТ «Лізінг IT» є
незаконними. Послався на положення п.
3.3.8 договору, як на підставу його
відмови від поїздки та обов'язку
повернення відповідачем оплаченої ним
частини вартості туру;

- відповідач заперечувала в
задоволенні позову у повному обсязі,
подала письмові пояснення з
обґрунтуванням своєї позиції та
відповідні документи (а.с. 39-41, 82-84, 117-121)
пояснивши, що у позивача не було повної
суми для оплати обраної ним
туристичної поїздки та він без
будь-якого примусу заявив бажання
отримати туристичну послугу у
розстрочку. Оформлення спірної
додаткової угоди, якою передбачені
умови отримання туристичної послуги у
розстрочку є комерційним кредитом та
регулюється положеннями ст. 1057 ЦК
України, тобто не потребує ліцензії для
надання банківського кредиту.
Відповідно до умов договору позивач
був сповіщений про перенесення
авіакомпанією рейсу з Київу до Гоа з 22
грудня 2012 року на наступний день, але
відповідно до п. 6.8 відповідач не несе
за це відповідальності. Зазначила, що
позивач безпідставно вказує на
неналежну якість наданих туристичних
послуг та відмовляється оплачувати за
ці послуги, що отримані ним у
розстрочку, тобто незаконно
відмовляється від виконання
зобов'язань по договору.

- третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги на предмет спору на боці
відповідача ПрАТ «Лізінг
інформаційних технологій»,
заперечувало у задоволенні позову у
повному обсязі, надало до справи
письмові пояснення, якими підтримана
позиція відповідача (а.с. 32-36, 66-67, 71-77,
166-170).

- третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги на предмет спору на боці
позивача інспекція з питань захисту
прав споживачів в Одеській області,
просили позов задовольнити у повному
обсязі, надали до справи письмові
пояснення, якими підтримана позиція
позивача. Послалися на встановлення
інспекцією порушень з боку відповідача
прав споживача. Звернулися з заявою про
розгляд справи у їх відсутності (а.с.
48-50).

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 03 грудня 2013 року в
позові ОСОБА_3 відмовлено у повному
обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
його позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших, які
беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаного позову на підставі ст.ст.
212, 215, 525, 526, 610, 629, 1057 ЦК України, Закону
України «Про туризм», розяснень
викладених в Постанові Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з наступного.

17 грудня 2012 року між позивачем та
відповідачем укладений договір № 2 на
туристичне обслуговування (далі
договір) (а.с. 06-09).

В преамбулі договору зазначено, що ФОП
ОСОБА_4 є турагентом, та укладає договір
з позивачем за дорученням TOB «Нюз
Тревел», яке діє на підставі ліцензії
на здійснення туроператорської
діяльності, яке є туроператором, на
підставі агентського договору.

Матеріалами справи підтверджено, що
між ФОП ОСОБА_4 - як «Турагентом» та TOB
«Нюз Тревел», як «Туроператором» з
відповідною ліцензією дійсно
укладений Агентський договір № 06292 від
29 червня 2012 року щодо здійснення
посередницької діяльності від імені
туроператора за винагороду по
укладенню договорів на туристичне
обслуговування, відповідно до положень
глави 31 Цивільного кодексу (а.с. 124-133).

Одночасно з підписанням між позивачем
та відповідачем договору, відповідно
до умов п. 2 «поняття» та п. 2.1-2.4 договору
між сторонами було оформлене
замовлення на відповідну послугу
(додаток № 1 до договору, а.с. 09).

Замовленням підтверджується, що
позивач підтвердив бажання отримання
послуги на двох осіб, для поїздки в
Індію, штат Гоа, з 22 грудня 2012 року по 03
січня 2013 pоку, на 12 днів, в готель дві
зірки, з авіаперелітом компанією
«Аеросвіт», прямим рейсом з Київу та
передплатою 5218,88 грн. (загальною
вартістю послуг - 14091, 0 грн.).

Умови договору відповідають
положенням ст. 901 ЦК України.

Касовими ордерами від 17 грудня 2012 року
підтверджується, що позивач сплатив 5218,
88 грн. на рахунок відповідача
передплату на підставі договору, а
також 656, 0 грн. консульського збору (а.с.
76, 146).

Позивач підтвердив, що без примушення
виявив бажання отримати туристичну
послугу за програмою «Тур у
розстрочку», тому як у нього не
вистачало коштів на повну сплату на
обрану туристичну поїздку, при цьому
він заповнив анкету туриста на
розстрочку на умовах договору (а.с 112).

Для оформлення отримання туристичної
послуги передбаченої умовами договору
в розстрочку, між позивачем та
відповідачем укладена додаткова угода
№120660002 про розстрочення платежу від 17
грудня 2012 року (а.с. 10).

Зі змісту додаткової угоди вбачається,
що вартість договору змінюється та
складає 15656, 67 грн.

ОСОБА_3, який у додатковій угоді
визначений «туристом», підписуючи дану
додаткову угоду прийняв на себе
зобов'язання щодо сплати платежів за
договором згідно умов пакету
фінансування LiaseIT, зокрема кількість
платежів - 2 місяця щомісячними рівними
платежами за надання туристичних
послуг з розстроченням платежу.
Визначений особливий рахунок туриста у
системі LiaseIT.

Також, додатковою угодою прямо
передбачено, що «турист» ознайомлений,
що його місячні платежі відступлені на
користь ПрАТ «Лізінг інформаційних
технологій», яке у додатковій угоді
визначене як «Процесінг центр LiaseІT», та
він сплачує місячні платежі за
туристичний продукт (поїздку на Гоа з 22
грудня 2012 по 02 січня 2013 року) на
розрахунковий рахунок «Процесінг
центр LiaseІT». Передбачено, що інші
положення договору залишаються
незмінними.

Таким чином, районний суд вірно
встановив, що додатковою угодою до
договору сторони домовилися, щодо умов
надання туристичної послуги у
розстрочку з визначенням, звеличення
вартості послуги та що відстрочені
платежі «Туриста» одразу відступлені
на користь ПрАТ «Лізінг інформаційних
технологій» (ст. 516 ЦК України).

Між ФОП ОСОБА_4 та ПрАТ «Лізінг
інформаційних технологій» (як
процесінг центр) укладений договір №
12050701 від 07 травня 2012 року, умовами якого
врегульована спільна діяльність по
наданню послуги «Тур у розстрочку» (а.с
56-60).

Згідно п. 3.1 даного правочину ПрАТ
«Лізінг інформаційних технологій»
протягом двох банківських днів з
моменту надання укладеного ФОП ОСОБА_4
договору з клієнтом на умовах пакету
«Тур у розстрочку» перераховує на
рахунок ФОП кошти за відступлене право
вимоги до клієнта в розмірі решти
вартості тура за номінальною вартістю.

Згідно положень п. 2.4 договору з боку
туроператора TOB «Нюз Тревел» надане
підтвердження заявки на отримання
туристичної послуги «Підтвердження
заявки № 86022» від 18 грудня 2012 року з
додатковими послугами, які не
передбачені договором та додатковою
угодою до договору з загальною сумою
оплати туроператору в розмірі 13987,88 грн.
та комісією турагента в розмірі 1381,88
грн. та загальною сумою тур пакету в
розмірі 15369,75 (а.с. 114).

Таким чином, загальна вартість
замовленого «Туру у розстрочку» була
підтверджена туроператорм у сумі
меншою ніж передбачено у спірній
додатковій угоді, яку погодив підписом
позивач.

Відповідно платіжного доручення № 13437
від 19 грудня 2012 року ПрАТ «Лізінг
інформаційних технологій»
перерахувало на рахунок ФОП ОСОБА_4 8872,11
грн. з призначенням платежу за
особливим рахунком ОСОБА_3 (а.с. 101).

Далі платіжним дорученням № 107 від 20
грудня 2012 року Турагент ФОП ОСОБА_4
перерахувала на рахунок туроператора
TOB «Нюз Тревел» повну суму оплати за
туристичну послугу по рахунку-фактурі
№ 86022 в розмірі 13987,88 грн. (а.с. 100, 143).

Отже, станом на 20 грудня 2012 року
замовлена позивачем туристична
послуга була повністю оплачена
туроператору за умовою погашення решти
суми позивачем у розстрочку на користь
ПрАТ «Лізінг інформаційних
технологій».

Суд першої інстанції правомірно визнав
доводи позивача, щодо порушення його
прав у виниклому зобов'язанні
сплачувати ПрАТ «Лізінг інформаційних
технологій», а не ФОП ОСОБА_4
безпідставними, тому як порядок
погашення розстроченої суми та її
величина є незмінними, та заміна
кредитора прямо передбачена умовами
спірної Додаткової угоди, та не
потребує погодження з боржником (ст. 516
ЦК України).

Таким чином між сторонами договору та
додаткової угоди досягнута згода по
оплаті за договором в розстрочку за
фіксовану плату.

Вказані правовідносини між сторонами
врегульовані положеннями ст. 1057 ЦК
України по розстрочці оплати послуг та
відноситься до комерційного кредиту,
який не є тотожнім банківському
кредиту.

При укладенні додаткової угоди та
слати ПрАТ «Лізінг інформаційних
технологій» коштів за позивача по
відступленій вимозі без нарахування
процентів відноситься до фінансового
лізингу та не потребує ліцензії по
наданню фінансових послуг по
банківському кредитуванню.

Листом прокуратури в Одеській області
від 06 березня 2013 року підтверджено, що
при перевірці по заяві ОСОБА_3 у
діяльності ФОП ОСОБА_4 (Аллви-Тур)
порушень податкового законодавства не
виявлено (а.с. 106).

Як вбачається з листа Національної
комісії по державному регулюванню у
сфері ринків фінансових послуг від 02
серпня 2013 року вбачається, що по
проведеній перевірці по заяві ОСОБА_3
діяльності ФОП ОСОБА_4 та ПрАТ «Лізінг
інформаційних технологій»
встановлено, що дійсно ФОП ОСОБА_4 не
має ліцензії на надання фінансових
послуг, в свою чергу ПрАТ не є
фінансовою установою, але має дозвіл на
право надавати окремі фінансові
послуги, з правом надання послуги -
фінансовий лізинг.

Наявність порушень цією перевіркою не
встановлено (а.с. 109-111).

Суд враховує, що Постановою
Приморського районного суду м. Одеси
від 03 жовтня 2013 року, що набуло законної
сили визнано, що укладений між
позивачем та відповідачем договір та
додаткова угода не відносяться до
кредитного договору, а є договором про
надання туристичних послуг з
використанням комерційного кредиту у
формі розстрочки.

Даною постановою визнано, що
відповідачем при наданні послуг
позивачу при зазначених обставинах не
були порушені положення Закону України
«Про захист прав споживача».

Визнана протиправною та скасована
постанова інспекції з питань захисту
прав споживачів в Одеській області
щодо притягнення ОСОБА_4 до
адміністративної відповідальності
(а.с. 193-196).

Сторонами підтверджено, що після
сповіщення позивача про отриману від
туроператора TOB «Нюз Тревел»
інформацію про відкладення
авіакомпанією «Аеросвіт» авіарейсу з 22
грудня 2012 року на наступний день,
позивач звернувся до турагента ФОП
ОСОБА_4 з заявою про визнання договору
№ 2 недійсним та вимогою повернення
йому сплаченої частини коштів в
розмірі 5288, 88 грн. (а.с. 190).

Позивачем не доведені підстави для
застосування для відмови від туру
положень п. 3.1.8, тому як підвищення
вартості турпродукту передбачене
додатковою угодою підписаною
сторонами, а не у наслідок будь-яких
інших істотних обставин.

Правомірним є посилання відповідача на
положення п. 6.8. договору, що турагент та
туроператор не несуть
відповідальність за затримку
відльотів рейсу перевізником.

Відповідно до умов п. 3.4.25 договору
позивачем не надані належним чином
оформлені акти, щодо претензій до
якості послуг з боку сторони, яка
приймала туриста.

Заявлені позивачем доводи, щодо
затримки рейсу та якості проживання у
готелі відносяться до виконання умов
договору, де сторони погодили умови
надання саме туристичної послуги,
водночас в оскарженій додатковій угоді
передбачені лише умови розстрочення
платежу по турпродукту.

При цьому, судова колегія зазначає, що
відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
статей 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не
довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу за ст. 10 ЦПК
України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 03 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
(треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
приватне акціонерне товариство
«Лізінг інформаційних технологій»,
інспекція з питань захисту прав
споживачів в Одеській області) про
визнання недійсною додаткової угоди
№120660002 до договору про туристичне
обслуговування №2 від 17 грудня 2012 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

С.М. Сегеда