Справа № 433/259/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2014 року, Троїцький районний суд
Луганської області у складі:

головуючого судді Суського О.І.,

при секретарі Івановій Н.В.,

представника позивачів - ОСОБА_1,

представника відповідача - Прокопенка
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Троїцьке цивільну
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 до ПОСП «Врубовщик», третя особа
відділ Держземагенства у Троїцькому
районі Луганської області про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов вищезазначений позов
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ПОСП
«Врубовщик» про визнання договору
оренди земельної ділянки недійсним, в
обґрунтування якого зазначено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, якому
відповідно до державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІV-ЛГ № 081143 на праві приватної
власності належала земельна ділянка
площею 8,14 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території
Тимонівської сільської ради
Троїцького району Луганської області.
Позивачі є спадкоємицями вказаної
земельної ділянки після смерті ОСОБА_6
Після прийняття вказаної земельної
ділянки у спадщину, позивачам стало
відомо про існування договору оренди
землі від 22 липня 2010 року, який був
укладений між ОСОБА_6 та ПОСП
«Врубовщик» та який позивачі отримали
на руки у січні 2014 року. Ознайомившись з
умовами договору, позивачами було
встановлено, що договір не відповідає
вимогам законодавства, а саме в ньому
відсутні декілька істотні умови,
передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі»,
а саме: об'єкт оренди (кадастровий
номер, місце розташування та розмір
земельної ділянки); умови збереження
стану об'єкта оренди, або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки. На підставі
зазначеного, позивачі просять суд
визнати вказаний договір оренди землі
недійсним ,стягнути з відповідача
понесені судові витрати у вигляді
сплаченого судового збору у сумі 243 грн.
60 коп.

Представник позивачів ОСОБА_1 у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав з викладених у позові
підстав, у зв'язку з чим просив їх
задовольнити, оскільки позивачі після
смерті ОСОБА_6 успадкували відповідну
земельну ділянку, та коли у січні
місяці 2014 року отримали на руки спірний
договір оренди землі, встановили, що
він не відповідає вимогам закону, а
саме мають місце недоліки щодо
істотних умов договору, зазначені в
позовній заяві. На запитання суду,
представником позивачів було пояснено,
що договір оренди землі сторонами
виконувався, отримувалася відповідна
орендна плата, негативних наслідків
відсутність зазначених істотних умов
договору на даний час спричинено не
було, однак такі наслідки можуть бути
спричинені у майбутньому, що на його
думку є підставою для визнання
договору оренди землі недійсним у
судовому порядку.

Представник відповідача Прокопенко
В.О. у судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, оскільки сторони
спірний договір виконували належним
чином, ОСОБА_6 з моменту укладення
договору визнавав його та був згодним з
усіма його умовами, у наслідок чого
отримував орендну плату. На його думку
договір містить усі істотні умови та
відповідає нормам чинного
законодавства, просить суд застосувати
до спірних правовідносин строк
позовної давності.

Представник відділу Держземагенства у
Троїцькому районі Луганської області
Чабан А.О. суду пояснила, що спірний
договір було зареєстровано ДП «Центр
ДЗК» Луганською регіональною філією
Троїцьким районним відділом, про що у
державному реєстрі земель було вчинено
відповідний запис. На запит
представника позивачів у січні 2014 року
було надано копію даного договору
оренди землі. Заперечень на позовні
вимоги не має.

Суд, вислухавши учасників судового
засідання, вивчивши надані докази,
встановив наступні факти та відповідні
їм правовідносини.

Згідно державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІV-ЛГ № 081143 ОСОБА_6 на праві приватної
власності належала земельна ділянка
площею 8,14 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території
Тимонівської сільської ради
Троїцького району Луганської області
(а.с.19). Позивачі є спадкоємицями
вказаної земельної ділянки після
смерті ОСОБА_6 (а.с.20-25) Після прийняття
вказаної земельної ділянки у спадщину,
позивачам стало відомо про існування
договору оренди вищезазначеної
земельної ділянки від 22 липня 2010 року,
який був укладений між ОСОБА_6 та ПОСП
«Врубовщик», зареєстрований ДП «Центр
ДЗК» Луганською регіональною філією
Троїцьким районним відділом, про що у

державному реєстрі земель вчинено
запис від 26 листопада 2010 року за №
17 (а.с.14-16,18). Позивачі отримали
спірний договір оренди землі на руки
через свого представника у січні
місяці 2014 року (а.с.13).

Таким чином, судом встановлено, що
позивачі звернулися із своїми вимогами
в рамках строку позовної давності
виходячи з наступного.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. 1 ст. 261 ЦКУ вказує, що перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Також, згідно п. 28 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
перебіг позовної давності щодо вимог
про визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Оскільки позивачі отримали доступ до
спірного договору і, відповідно,
довідалися про порушення їх права лише
у січні місяці 2014 року, початком
перебігу позовної давності є саме
зазначена дата, а саме дата отримання
спрямованої копії договору оренди
землі на руки через їх представника.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Частиною другою ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» установлено, що
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, є підставою для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Позивачі у своїй позовній заві
посилаються на відсутність у спірному
договорі ряду істотних умов,
передбачених ст. 15 ЗУ «Про оренду
землі», а саме: об'єкту оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); умови
збереження стану об'єкта оренди, або
знищення об'єкта оренди чи його
частини; визначення сторони, яка несе
ризик випадкового пошкодження або
знищення об'єкта оренди чи його
частини; умови передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Таким чином, спір, порушений за вимогою
про визнання недійсним договору оренди
землі з підстав, передбачених ч. 2 ст. 15
Закону № 161-ХІV, при посиланні на
відсутність у договорі його істотних
умов, безумовно, підлягає розгляду й
вирішенню судом по суті, однак у такому
випадку слід також врахувати й
загальні правила визнання договорів
недійсними. Зазначені результати
порівняльного аналізу окремих
правових ознак нікчемного та
оспорюваного правочинів дають
підстави для обґрунтованого висновку
про те, що договір оренди земельної
ділянки є саме оспорюваним правочином,
про що свідчить вжита в ч. 2 ст. 15 Закону
№ 161-ХІV граматична конструкція
«відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов… є підставою…
для визнання договору недійсним
відповідно до закону». Тобто закон
імперативно не визначає, що договір
оренди землі в такому випадку є
нікчемним, а лише допускає, що
відсутність істотної умови в договорі
може слугувати підставою для його
визнання недійсним, якщо відповідна
вимога буде визнана обґрунтованою за
результатами її розгляду судом згідно
із законом.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. При цьому кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

При винесення рішення відповідно до ст.
212 ЦПК України суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достовірність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були

порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, і залежно
від установленого вирішити питання про
задоволення позовних вимог або відмову
в їх задоволенні.

Отже, при розгляді спору з вимогою про
визнання недійсним договору оренди
землі у зв'язку з відсутністю в ньому
істотної умови слід враховувати
правила вирішення спорів про
недійсність оспорюваних правочинів і
не лише встановлювати наявність чи
відсутність ознаки, яка законом
визначена підставою недійсності
договору, а й визначити, чи було
порушене цивільне право позивача, на
захист якого він звернувся до суду, яке
саме його право порушене та в чому
полягає таке порушення, якщо воно мало
місце, а також чи буде порушене право
позивача відновленим саме у той спосіб,
який ним обраний, тобто шляхом визнання
договору оренди землі недійсним.

Таким чином, однією з обов'язкових умов
визнання договору недійсним є
порушення у зв'язку з його укладенням
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача. Однак, судом було достовірно
встановлено, що сторони спірний
договір виконували належним чином,
ОСОБА_6 з моменту укладення договору
визнавав його та був згодним з усіма
його умовами, у наслідок чого отримував
відповідну орендну плату, тобто ОСОБА_6
був згодний з умовами договору оренди
землі та ніяких претензій з приводу
його укладення останнім висунуто не
було. Позивачі у своєму позові
посилаються на формальне порушення
закону. Факту порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
позивачів укладеним договором, судом
при розгляді справи не встановлено.
Законодавцем визначено, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, а
позивачами наданими до суду доказами
не доведено, чи дійсно порушуються їх
права у зв'язку з відсутністю в
договорі оренди зазначених умов, їх
істотності, яке саме їх право порушене
та в чому полягає таке порушення, у
зв'язку з чим судом не представляється
можливим встановити, в чому саме
полягає порушення законних прав
позивачів, а тому позов задоволенню не
підлягає.

Судові витрати згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК
України підлягають розподілу
пропорційно до задоволених позовних
вимог.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 10,
11,15, 16, 256, 257, 261, 638, 792 ЦК України, п. 28
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», керуючись ст.ст.
3,10,11,60,212-215 ЦПК України ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Рішення суду
набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя