Справа №760/951/14-ц
№2/760/1735/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року Солом'янський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Зінченко
С.В.,

при секретарі
Гайдайчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування,
-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з даним
позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому
просив визнати недійсним договір
дарування частини жилого будинку,
складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
Дев'ятої Київської нотаріальної
контори Русіною Н.О. 08.08.2003 року.

Так, позивач вказує, що ОСОБА_3 була його
матір'ю та померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а
відповідач ОСОБА_2 є його братом.

Після смерті матері позивач звернувся
до нотаріальної контори за оформленням
спадщини, яка складалася з 177/300 частин
житлового будинку та земельної ділянки
по АДРЕСА_1, під час чого довідався, що
вказану частку його матір подарувала
08.08.2003 року його брату ОСОБА_2

В обґрунтування вимог позивач вказує,
що такий договір ОСОБА_3 було вчинено
під впливом психологічного тиску
ОСОБА_2, а також коли ОСОБА_3 не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними внаслідок
хвороби очей, загальної інвалідності
по зору, а крім того психічної хвороби,
оскільки з 1959 року мала діагноз
олігофренія (ступінь імбецильності).

Виходячи з викладеного, позивач вважає,
що договір дарування частини жилого
будинку, складений ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2, посвідчений державним
нотаріусом Дев'ятої Київської
нотаріальної контори Русіною Н.О. 08.08.2003
року, має бути визнаний недійсним, у
зв'язку з чим позивач і звернувся до
суду.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили про задоволення позову,
посилаючись на обставини, викладені в
позові.

Відповідач та його представник проти
задоволення позову заперечували,
вказавши, що його доводи є надуманими,
позов безпідставним, а також вказали на
пропуск позивачем строків позовної
давності в один рік.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, приходить до наступного
висновку.

Встановлено, що ОСОБА_3 є матір'ю
позивача та відповідача, і померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

08.08.20103 року ОСОБА_3 було вчинено на
користь ОСОБА_2 договір дарування, за
яким вона подарувала ОСОБА_2 177/300
частини жилого будинку АДРЕСА_1.

Вказаний договір позивач та його
представник вважають таким, що має бути
визнаний недійсним, оскільки ОСОБА_3 не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
внаслідок хвороби очей, загальної
інвалідності по зору, а крім того
психічної хвороби, оскільки з 1959 року
мала діагноз олігофренія (ступінь
імбецильності).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу; а згідно
ст. 216 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, відсутність в особи на
момент вчинення правочину необхідного
обсягу цивільної дієздатності є
підставою для недійсності такого
правочину.

Згідно ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
здатність своїми діями створювати для
себе цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року правила статті 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Проте в судовому засіданні ані
позивачем, ані його представником не
було заявлено ані клопотання про
призначення судової-психіатричної
експертизи, ані клопотання про
витребовування медичної документації
з медичної установи, де на обліку
знаходилась ОСОБА_3, ані заявлено до
початку судового розгляду клопотання
про виклик свідків на підтвердження
обставин, на які позивач посилається в
позові, хоча про таке йшлося в самій
позовній заяві.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Правочини, що вчинені під впливом тиску
(насильства), належать до оспорюваних
правочинів, а тому наявність
насильства чи психологічного тиску як
такого та наявність дій сторони
правочину щодо вчинення насильства чи
тиску мають бути доведені особою, яка
діяла під впливом такого насильства
або тиску.

Представником позивача в його
поясненнях по суті поданого позову та в
самій позовній заяві не подано жодного
доказу наявності в діях відповідача
ОСОБА_2 вищевказаних ознак вчинення
насильства чи тиску на дарувальника
при укладенні спірного правочину.

Твердження позивача та його
представника про насильство чи тиск, а
також наявність хвороби в
дарувальника, яка б перешкоджала
останній керувати власними діями чи
розуміти їх наслідки, носять
декларативний характер, не
підтверджені належними доказами та
спростовуються матеріалами справи.

Крім того, при укладенні спірного
договору його сторонам було роз'яснено
його зміст щодо природи правочину та
його наслідків для сторін, нотаріусом
перевірено дієздатність сторін, що
підтверджується підписами сторін
правочину на самому договорі дарування
(а.с.40).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог статті 214
Цивільного процесуального кодексу
України під час ухваленні рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Виходячи з викладеного вище, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість та недоведеність
позовних вимог, а отже в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 229, 230 ЦК України
статями 27, 31, 60, 77, 88, 208, 209, 212, 214-216
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до суду апеляційної
інстанції через місцевий суд, що
ухвалив оскаржуване рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: