УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О., суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Наумчука М.І.,Остапчука Д.О.,розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон та
виготовлення проїзних документів для
виїзду за кордон, за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: орган
опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, служба у справах дітей
Одеської міської ради, про визначення
місця проживання дитини, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 05 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із вищезазначеним позовом та
посилаючись на те, що згідно рішення
Малиновського районного суду від 04
лютого 2009 року, шлюб між відповідачем і
позивачкою було розірвано та було
визначено місце проживання
малолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом із матір'ю. 14 серпня 2010 року між
позивачкою та ОСОБА_8 було укладено
шлюб, останній є громадянином України
та має постійне місце проживання у
Німеччини.

ОСОБА_6 має намір виїхати разом із своїм
неповнолітнім сином, ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на постійне місце
мешкання до свого чоловіка, але
отримати згоду від батька дитини,
ОСОБА_7, позивач не має можливості,
оскільки останній відмовляється від її
надання.

У зв'язку з чим просила суд надати
дозвіл на виїзд дитини за кордон.

11 квітня 2011 року до Малиновського
районного суду м. Одеси звернувся
ОСОБА_7 із позовною заявою про
визначення місця проживання
неповнолітньої дитини разом із ним,
мотивуючи свої вимоги тим, що дитина
повинна проживати разом з батьком на
території України. На теперішній час
ОСОБА_6 має намір виїхати на постійне
проживання до свого чоловіка у
Німеччину разом із спільною дитиною,
ОСОБА_10, Відповідач ОСОБА_7 заперечує
проти виїзду дитини на постійне місце
проживання до Німеччини, з причин
існування у цій країні іншої мови,
порядку та менталітету. Вважає, що його
син опиниться у чужому середовищі,
серед людей, які розмовляють на іншій
мові. На думку батька, все це завдасть
шкоди психічному стану його
малолітньому сину.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 02 липня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено. Надано дозвіл на
виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з території України разом
з матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на
постійне місце проживання до Німеччини
без дозволу батька, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Надано дозвіл на
оформлення проїзного документа
неповнолітній дитині ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 про визначення місця проживання
дитини відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05 вересня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове, яким в задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний
позов ОСОБА_7 задоволено, визначено
місце проживання неповнолітнього
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_7 в
квартирі АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанцій, із залишенням в
силі рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 02 липня 2013 року,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи
первісний позов та відмовляючи в
задоволенні зустрічного виходив з
того, що дитина проживає разом з
матір'ю, яка не заперечує проти
спілкування дитини з батьком, не
позбавляє останнього цього права та
його права участі у вихованні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове, яким
відмовлено у задоволенні первісного
позову та задоволено зустрічний,
апеляційний суд виходив з того, що
проживання малолітнього ОСОБА_10 з
батьком відповідає інтересам дитини.
Позивач не має постійного джерела
доходів. Крім того, на час розгляду
справи строк на який ОСОБА_6 видано вид
на проживання на території Німеччини
сплив.

Судами встановлено, що сторони з 06
жовтня 2000 року по 18 червня 2009 року
перебували у шлюбі.

Від шлюбу мають малолітню дитину
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 04 лютого 2009 року шлюб між
сторонами розірвано, визначено місце
проживання неповнолітнього ОСОБА_10 з
матір'ю.

14 серпня 2010 року позивач уклала шлюб із
ОСОБА_8, громадянином України, який має
постійне місце проживання в Німеччині
та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4.

ОСОБА_6 разом з сином ОСОБА_10
зареєстрована в АДРЕСА_3.

Крім того, ОСОБА_6 зареєстрована в
АДРЕСА_2, вид на проживання дійсний до 21
серпня 2012 року.

Згідно висновку Служби у справах дітей
Одеської міської ради № 118 від 25 травня
2011 року, враховуючи, що дитина мешкає з
матір'ю, ОСОБА_6, на підставі рішення
Малиновського районного суду м. Одеси і
намір матері дитини, ОСОБА_6, виїхати
разом з дитиною на постійне проживання
за кордон не може бути підставою для
передачі дитини на виховання батькові,
беручи до уваги малий вік дитини та
пропозиції матері дитини щодо
визначення способів участі ОСОБА_7 у
вихованні свого сина, ОСОБА_10,
відповідно до яких батько дитини,
ОСОБА_7, буде мати можливість забирати
дитину до себе тричі на рік, керуючись
п. 72 Порядку провадження органами опіки
та піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини, який
затверджений Постановою Кабінету
Міністрів України від 24 вересня 2008 року
№ 866, п. 2.9 Положення про службу у
справах дітей Одеської міської ради,
яке затверджено рішенням Одеської
міської ради від 28 лютого 2011 року,
служба у справах дітей Одеської
міської ради, вважає можливим
визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
матір'ю, ОСОБА_6

Позивач має намір виїхати на постійне
місце проживання до свого чоловіка в
Німеччину, в той час як відповідач
ОСОБА_7 відмовляється надати згоду на
виїзд дитини за кордон на постійне
місце проживання.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно. Той із батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитина, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини. Батьки
мають право укласти договір щодо
здійснення батьківських прав та
виконання обов'язків тим з них, хто
проживає окремо від дитини. Договір
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» роз'яснено, що суди, вирішуючи
спори між батьками, які проживають
окремо (в тому числі в одній квартирі),
про те, з ким із них і хто саме з дітей
залишається мають виходити із рівності
прав та обов'язків батька й матері щодо
своїх дітей, повинні постановити
рішення, яке відповідало б інтересам
дітей. При цьому суд враховує, хто з
батьків виявляє більшу увагу до дітей і
турботу про них, їхній вік і
прихильність до кожного з батьків,
особисті якості батьків, можливість
створення належних умов для виховання,
маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Колегія суддів погоджується з
висновком апеляційного суду, що акт
обстеження житлових умов проживання
ОСОБА_6 АДРЕСА_3, на підставі якого
Службою у справах дітей Одеської
міської ради було надано висновок про
визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_10 з матір'ю, не може
бути прийнятий до уваги, оскільки місце
проживання дитини планується за
кордоном.

Крім того, законом не передбачено
вирішення питання про виїзд дитини за
кордон на постійне місце проживання в
судовому порядку, з огляду на що судом
обгрунтовано відмовлено ОСОБА_6 в
задоволенні вказаного позову.
Враховуючи те, що дитина може проживати
з будь-ким із батьків, що відповідає її
інтересам, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку щодо
визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_10 з батьком.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали
справи та зміст оскаржуваних судових
рішень, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, які передбачені
нормами ЦПК України як підстави для
скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 05 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук