АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1719/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Залімська Н. В. Доповідач -
Свистунова О.В. Категорія 37
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 19 грудня 2013
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

07 травня 2012 року позивач ОСОБА_2
звернувся до Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання заповіту недійсним.

Уточнивши позовні вимоги в редакції
від 11 жовтня 2013 року посилався на те, що
він є рідним сином ОСОБА_6, який в період
1978-1997 р.р. мешкав з позивачем у м. Гродно.
В 1997 році після розірвання шлюбу ОСОБА_6
переїхав до м. Дніпропетровська, до
своєї матері - ОСОБА_7 У 2000 році перша
дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_8 сповістила про
дорожньо-транспортну пригоду, в яку
потрапив ОСОБА_6 Позивач надав ОСОБА_6
матеріальну допомогу, постійно
підтримував зв'язок з ним. У 2009 році
зв'язок перервався, як виявилося, з вини
ОСОБА_3 18 лютого 2012 року надійшов лист
від ОСОБА_8, яким вона сповістила про
смерть ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року. 20 лютого 2012
року позивач з матір'ю приїхав до м.
Дніпропетровська, звернувся до
міліції. Однак, ОСОБА_3 не впустила
позивача до домоволодіння по АДРЕСА_1.
Після смерті ОСОБА_6, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, 14 січня 2011 року
ОСОБА_7 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3
Вважає, що ОСОБА_7 на час складання та
підписання заповіту перебувала у вкрай
тяжкому моральному, психічному стані,
не усвідомлювала значення своїх дій і
не могла керувати ними.

Позивач просив суд визнати заповіт
ОСОБА_7 від 14 січня 2011 року, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, -
недійсним.

Судовий збір сплачено згідно до вимог
чинного законодавства.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 19 грудня
2013 року відмовлено у задоволенні
позову.

У апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати та постановити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги, оскільки, рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що домоволодіння
АДРЕСА_1 належало ОСОБА_7 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 21 січня 1982 року,
посвідченого старшим державним
нотаріусом Другої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори
Якушевою Г.С. за реєстровим № 2-206 (а.с. 24,
25).

14 січня 2011 року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 було
посвідчено заповіт ОСОБА_7 за реєстром
№ 34, за яким вона заповіла все своє
майно, де б воно не було та з чого б воно
не складалося, і взагалі все те, що буде
належати їй на день смерті і на що вона
за законом матиме право - ОСОБА_3 (а.с. 57).

Згідно до вимог ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
Серії НОМЕР_1, виданим 21 лютого 2012 року
відділом державної реєстрації смерті
Дніпропетровського міського
управління юстиції у
Дніпропетровській області (а.с. 13).

За своє життя - ОСОБА_7 на обліку у
лікаря-психіатра не перебувала (а.с. 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

На підставі п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правила статті 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України. При розгляді справ за
позовами про визнання недійсними
заповітів на підставі статті 225,
частини другої статті 1257 ЦК України суд
відповідно до статті 145 ЦПК України за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Доводи апеляційної скарги про відмову
у постановленні додаткових питань при
направленні справи на
судово-психіатричну експертизу є
необґрунтованими та не можуть бути
взяті до уваги.

Відповідно до ст. 145 ЦПК України, суд
призначив судово-психіатричну
(посмертну) експертизу заповідача
ОСОБА_7 у відділенні
судово-психіатричних експертиз
Комунального закладу
«Дніпропетровська клінічна
психіатрична лікарня»
Дніпропетровської обласної ради.

Як вбачається з матеріалів справи,
актом відділення судово-психіатричних
експертиз Комунального закладу
«Дніпропетровська клінічна
психіатрична лікарня»
Дніпропетровської обласної ради № 8
від 28 березня 2013 року встановлено, що
ОСОБА_7 на момент складання та
підписання заповіту 14 січня 2011 року,
будь-яким психічним розладом не
страждала. За своїм психічним станом
могла усвідомлювати значення своїх дій
і керувати ними (а.с. 147-149).

Відповідно до ст. 150 ЦПК України
визначено, якщо висновок експерта буде
визнано неповним або неясним, судом
може бути призначена додаткова
експертиза, яка доручається тому
самому або іншому експерту.

Як вбачається з матеріалів справи,
представник позивача ОСОБА_11, клопотав
перед судом першої інстанції про
проведення додаткової
судово-психіатричної експертизи, на
розгляд якої поставив питання, але
сформульовані в іншій формі. У
задоволенні зазначеного клопотання
судом першої інстанції було
відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_11 звертався
із зазначеним клопотанням про
проведення додаткової експертизи і до
колегії суддів, на розгляд якої просив
поставити питання викладені у власній
редакції.

У задоволенні заявленого клопотання
колегією суддів було відмовлено з
підстав не наведеності представником
позивача належних обґрунтувань
необхідності призначення такої
експертизи, та визначено, що питання,
надані представником позивача, за
своїм змістом, фактично є аналогічними
тим, що викладені у ухвалі суду першої
інстанції, хоча і сформульовані в іншій
формі. Колегією суддів встановлено, що
описова частина експертного висновку
надає розгорнуту відповідь на
поставлені питання, на підставі
аналізу медичної документації,
матеріалів справи, з наданням оцінки
психічного стану померлої та
встановивши, що остання, саме в
оспорюваний період часу, вірно
орієнтувалась навколишньо та у особах,
вчиняла свої дії у певній
послідовності та цілеспрямовано.
Встановлено, що вищезазначене
свідчить, що у її поведінці та
висловлюваннях, у той час, розладів
свідомості, мислення, пам'яті, розладів
у сфері сприймання, продуктивних
порушень мислення не було. Висновком
експертизи встановлено, що померла, за
своїм психічним станом, у той час, могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Крім того, колегія суддів вважає,
що питання, які ставились
представником позивача, за своєю
природою відносяться фактично до
з'ясування психологічних властивостей
особи померлої та оцінки її
психологічного стану, однак,
клопотання щодо призначення у справі
судової-психологічної експертизи або
відповідної комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи,
суду не заявлялось.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив в цій
частині.

Згідно ч. 4 ст. 1257 ЦК України у разі
недійсності заповіту спадкоємець, який
за цим заповітом був позбавлений права
на спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

Позивачем не було надано доказів ні до
суду першої інстанції, ні до суду
апеляційної інстанції, які б
підтвердили те, що ОСОБА_7 не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними на момент
складання та підписання нею заповіту 14
січня 2011 року. Крім того, після
посвідчення оспорюваного заповіту
14.01.2011 року та до дати її смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 року минув рік, протягом
якого померлою оспорюваний заповіт а
ні не було скасовано, а ні змінено, а ні
складено новий.

На підставі ст. ст..59, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у праві. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
обґрунтовував свої вимоги, як у
відповідності до вимог ст. 225 ЦК
України, так і на підставі ст.ст. 231, 233 ЦК
України.

Так, при вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (ст..231 ЦК
України), судом необхідно враховувати.
Що насильство має виражатись в
незаконних, однак не обов»язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів сім»ї, родичів тощо або їх майна.

Крім того, правочин може бути визнаний
судом недійсним на підставі ст.. 233 ЦК
України, якщо його вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалась.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім»ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втрати житло чи загроза банкрутства та
інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа (фізична чи юридична)
має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Однак, належних доказів у
обґрунтування заявлених вимог,
позивачем до суду не надано, крім того,
вищезазначене не знайшло свого
підтвердження і в ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розгляд заяви про забезпечення позову
не був задоволений не відповідають
дійсності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 14 листопада 2012
року заява про забезпечення позову
задоволена частково, оскільки суду не
було надано належних доказів щодо
підтвердження майна, яке знаходилось в
спірному будинку, на якій підставі
згідно вимог закону він просить
опечатати спірний будинок, та
накладено заборону на вчинення
будь-яких дій відносно спірного
володіння.

Колегія суддів звертає увагу, що суд
першої інстанції хибно дійшов висновку
про належне сповіщення позивача та
його представника, але це не є
підставою для зміни чи скасування
даного рішення.

Інші доводи скарги не є суттєвими і не
дають підстав для скасування чи зміни
рішення суду.

Рішення суду відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, апеляційний суд вважає, що згідно
ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді