АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

27 березня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської
міської ради, третя особа: Голосіївська
районна в м. Києві державна
адміністрація про визнання права
власності на майно за набувальною
давністю

за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 30.01.2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

позивачі у квітні 2013 р. звернулися до
суду з позовом, в якому просили визнати
за ними право власності за набувальною
давністю на АДРЕСА_1 по Ѕ частині,
посилаючись на те, що вони проживають в
цій кватирі з 1994 р.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 30.01.2014 р. в
задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачів - ОСОБА_3 просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню за такими
підставами.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивачі посилались на те, що вони
вселились до вказаної квартири на
підставі обмінного ордеру №762,
виданого Виконкомом Московської
районної ради народних депутатів м.
Києва 10.02.1994 р. З моменту заселення вони
постійно проживали у вказаній квартирі
та несли всі витрати на її утримання.

В 2012 р. вони звернулись до
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації з питання
приватизації квартири, однак їм було
відмовлено, оскільки у 1994 р. вказана
квартира була приватизована ОСОБА_4
Оскільки вони весь цей час відкрито та
безперервно володіли вказаною
квартирою, позивачі просили визнати за
ними право власності на квартиру по Ѕ
частині за набувальною давністю.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 30.01.2014 р. в
задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що у
позивачів не виникло право власності
на вказане майно за набувальною
давністю.

Такий висновок суду першої інстанції є
законним, обґрунтованим та відповідає
встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, позивачі
вселились у вказану квартиру на
підставі обмінного ордеру, виданого
10.02.1994 р. Позивачі зазначали в позовній
заяві, що обмін проводився в зв'язку з
розірванням шлюбу між ОСОБА_1 та її
колишнім чоловіком ОСОБА_5 В
результаті обміну в належну їм на праві
спільної сумісної власності квартири
АДРЕСА_2, за яку були повністю сплачені
пайові внески, переїхала ОСОБА_4,
позивач з неповнолітньою дочкою
переїхали до вказаної квартири, а
ОСОБА_5 - до АДРЕСА_3. Позивачі вказали в
позовній заяві, що на час проведення
обміну квартирами ОСОБА_1 знала, що дана
квартира є приватизованою і вважала, що
обміну підлягають рівноцінні за своїм
правовим статусом квартири. В Договорі
про участь у витратах на утримання
будинку та прибудинкової території,
укладеному між ОСОБА_1 та ЖЕК-208
Московського району м. Києва 04.05.1994 р.
також зазначається, що дана квартира
зареєстрована за ОСОБА_1 на праві
приватної власності (а/с78).

З наведеного слід зробити висновок, що
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, фактично було
укладено договір міни, оскільки
проводився обмін квартирами, які
належали їм на праві приватної
власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 344 ЦК України якщо
особа заволоділа майном на підставі
договору з його власником, який після
закінчення строку договору не
пред'явив вимоги про його повернення,
вона набуває право власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
через п'ятнадцять років.

Одночасно позивачі посилаються в
позовній заяві на ту обставину, що
після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.,
спадкова справа не відкривалась і
спадщину ніхто не прийняв, а тому
вказана квартира є відумерлою
спадщиною відповідно до ст. 1277 ЦК
України. Також в позовній заяві
позивачі посилались на положення ст. 346
ЦК України, яка передбачає підстави
припинення права власності, зокрема, у
випадку смерті власника.

Доводи, викладені представником
позивачів в апеляційній скарзі щодо
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права, є необґрунтованими, оскільки
ОСОБА_4 померла у ІНФОРМАЦІЯ_1 р., до
набрання чинності ЦК України (2003 р.) і
заяви про визнання спадщини відумерлою
відповідно до ст. 1277 ЦК України не
подавалось.

В п. 11 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 07.02.2014 р. вказується,
що встановлення власника майна, на яке
особа заявляє про давність володіння,
має юридичне значення і підлягає
доведенню під час ухвалення рішення
суду.

Доводи, на які посилається апелянт в
апеляційній скарзі, висновків суду
першої інстанції не спростовують,
оскільки позивачами заявлялись
взаємовиключні обставини щодо
характеру заволодіння чужим майном, на
які вони посилались в обґрунтування
заявлених ними вимог.

Також слід зауважити, що ОСОБА_2 станом
на 1994 р. була неповнолітня, частки в
паєнакопиченні на АДРЕСА_2 не мала, а
тому не могла набути право власності на
частку в нерухомому майні при його
обміні.

Зазначення в мотивувальній частині
рішення про «стягнення на користь
позивача з відповідачів солідарно
коштів заборгованості з оплати пені у
сумі 2 438 199 грн. 99 коп.» не впливає на
висновки суду першої інстанції,
оскільки такі позовні вимоги
позивачами не заявлялись, рішення суду
з цього приводу не ухвалювалось, а тому
вказане питання може бути розглянуто
судом в порядку ст. 219 ЦПК України.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення суду скасуванню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 30.01.2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4432/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Фролов М.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.