22-ц/775/296/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого Песоцької Л.І.,
суддів Мальцевої Є.Є.,
при секретарі Кузнецові А.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на сумісне
майно та його розподіл за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області в від 11
В листопаді 2010 року позивачка
звернулася до суду з позовом до
відповідача, в якому просила визнати
домоволодіння АДРЕСА_1 загальною
сумісною власністю та визнати за нею
право власності на 1/2 частки спірного
домоволодіння. В обґрунтування позову
вказала, що 08 лютого 2002 року
зареєструвала шлюб з відповідачем. Від
шлюбу мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
З червня 2010 року однією сім'єю з
відповідачем не проживають, рішенням
Іллічівського районного суду від 10
вересня 2010 року шлюб між ними
розірвано. В період шлюбу сторони за
загальні кошти придбали домоволодіння
АДРЕСА_1, щоб запобігти ускладнення при
оформленні документів, власником
будинку був зазначений відповідач -
ОСОБА_2 У зв'язку з тим, що відповідач в
добровільному порядку не бажає ділити
майно, позивачка звернулася до суду із
Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області в
від 11 грудня 2013 року позов ОСОБА_1
задоволено. Визнано домоволодіння
АДРЕСА_1 загальною сумісною власністю
подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частки домоволодіння
АДРЕСА_1. Залишено за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частки домоволодіння
АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення
про відмову в позові. В скарзі
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права,
необґрунтованість судового рішення.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглянув
справу у відсутності сторін, належним
чином повідомлених про час та місце
розгляду справи, про свідчать поштове
повідомлення на ім'я позивачки,
розписка представника відповідача в
матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача - ОСОБА_4,
який просив апеляційну скаргу
задовольнити, заперечення
представника позивачки - ОСОБА_5, який
просив скаргу відхилити, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
звернулася до суду обґрунтовано,
оскільки будинок придбано в період
шлюбу сторін. Крім того, суд вважав, що
доводи відповідача про вчинення
правочину купівлі-продажу сторонами
для приховання договору міни, є
безпідставними, не доведеними
відповідачем.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може не
погодитись, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що 08 лютого 2002 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження. Мають дочку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Іллічівського районного суду
м.Маріуполя від 10 вересня 2010 року шлюб
між сторонами розірвано.

14 липня 2008 року, на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку,
посвідченого приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу Донецької
області ОСОБА_6, внесеного в реєстр за
№4232, на ім'я ОСОБА_2 придбано житловий
будинок з усіма надвірними спорудами
та побудовами за АДРЕСА_1 за 40367,00грн..

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Статями 68, 69 СК передбачається, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до положень ст. 71 СК майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Відповідно до абз. 1 п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Судом встановлено, і не оспорюється
сторонами, що придбання спірного
будинку сторони прожила в шлюбі шість
років, мають дитину, вели спільне
господарство. Під час укладання
договору купівлі-продажу будинку
позивачка давала нотаріально
посвідчену згоду, як дружина покупця,
на покупку нерухомого майна.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_2, набутого під
час шлюбу, і виходячи з положень ст..70 СК
України, у відповідності до закону
визнав право власності на ? частину
будинку за кожним з колишнього
подружжя.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК) кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених цим
кодексом.

Статтею 61 ЦПК встановлено, зокрема, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

До предмету доказування при вирішенні
спорів про поділ спільного сумісного
майна подружжя відносяться, зокрема,
такі факти як наявність майна у
власності сторін (однієї з них), час
його придбання, вартість та походження
коштів, витрачених на придбання кожної
окремої речі.

Зі справи вбачається, що договір
купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1,укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_8., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 14.07.2008
року, зареєстрований в реєстрі
правочинів за №4232. З договору слідує,
що продаж вчинено за домовленістю
сторін за 40367 грн, які покупець сплатив
продавцям до підписання договору
готівкою в повному обсязі, а продавці
підтвердили отримання грошей. Згода
дружини ОСОБА_1 на покупку будинку
посвідчена нотаріусом за реєстровим
№4231.

Як вбачається з порядкових реєстрових
номерів, в той же день після цього
договору була укладена інша угода:
ОСОБА_2 продав за 9509 грн ОСОБА_8., ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2.
Договір купівлі-продажу
зареєстрований в реєстрі за №4236. Гроші
за умовами договору отримав в повному
обсязі, про що свідчать підписи сторін.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що фактично відбувся договір міни
одного нерухомого майна на інше, не є
слушними, оскільки належних доказів на
їх підтвердження відповідач не надав,
переконливих пояснень щодо причин та
обставин, які б перешкоджали
відповідачу укласти договір міни,
відповідач суду не надав. На думку
колегії суддів також не впливає
твердження скарги про порушення судом
норм ст.10 ЦПК України у зв'язку із
відхиленням клопотання про допит
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були
стороною кожного із двох укладених
договорів, оскільки у відповідності до
вимог ст.218 ЦК України заперечення
однієї з сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися певними
доказами, і рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків,
крім того, такі обставини спростовані
змістом договорів купівлі-продажу.

Таким чином, оскільки колегія суддів
вважає, що рішення суду постановлено з
дотримання норм матеріального і
процесуального права, в ньому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються допустимими доказами,
дослідженими в судовому засіданні, то
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області в
від 11 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :