АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-6003
Головуючий у1-й інстанції - Чала А. П.
Доповідач - Пікуль А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого
Пікуль А.А.

суддів
Нежури В.А.

СаліховаВ.В.

при секретарі
Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 та
апеляційною скаргою Приватного
акціонерного товариства СП «Партнер»
на рішення Святошинського суду м. Києва
від 17 березня 2014 року справі за позовом
ОСОБА_4 до Приватного акціонерного
товариства СП «Партнер», третя особа:
генеральний директор Приватного
акціонерного товариства СП «Партнер»
Телецький Валерій Тадеушевич, про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та заборгованості по
заробітній платі, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року
частково задоволені позовні вимоги
ОСОБА_4 до Приватного акціонерного
товариства СП «Партнер» про скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
заборгованості по заробітній платі.

Суд скасував наказ № 89 від 2 вересня 2013
року ПрАТ СП «Партнер» про звільнення
ОСОБА_4 з посади начальника автогаража
АГ «Святошинський» на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України за прогул та поновив його
на посаді начальника автогаража
«Святошинський» в ПрАТ СП «Партнер» з 23
липня 2013 року.

Суд стягнув з ПрАТ СП «Партнер» на
користь ОСОБА_4 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 01
жовтня 2013 року по 17 березня 2014 року в
сумі 1 877 грн. 75 коп. та заборгованість по
заробітній платі за період з 1 жовтня 2010
року по 01 грудня 2012 року в сумі 1 784 грн. 59
коп. і за період з 1 грудня 2012 року по 30
вересня 2013 року в сумі 3 546 грн. 95 коп.

Не погодившись з рішенням суду в
частині вирішення його позовних вимог
про стягнення заробітної плати та
визначення розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на невідповідність
обставинам справи висновків суду у цій
частині та неправильне застосування
норм матеріального права, що призвело
до постановлення незаконного та
необґрунтованого рішення, просить
рішення суду змінити - стягнути на його
користь середній заробіток на час
вимушеного прогулу за період з 23 липня
2013 року по 17 березня 2014 року, виходячи з
місячного заробітку у розмірі 3 050 грн.,
а також стягнути з ПрАТ СП "Партнер" на
його користь заборгованість по
заробітній платі за період з 1 жовтня 2010
року по 1 серпня 2013 року у розмірі 84 105
грн.80 коп. (а.с.119-121).

Приватне акціонерне товариство СП
"Партнер" також подало апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, що призвело до
постановлення незаконного та
необґрунтованого рішення, просить
рішення суду в частині: стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з 01 жовтня 2010 року по 01 грудня 2012
року; стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу за період з 01
жовтня 2013 року по 17 березня 2014 року;
скасування наказу №89 від 2 вересня 2013
року та поновлення на роботі,
скасувати. (а.с.115-117).

Таким чином, рішення суду в частині
стягнення з ПрАТ СП "Партнер" на
користь позивача заборгованості по
заробітній платі за період з 1 грудня 2012
року по 30 вересня 2013 року в сумі 3 546 грн.
95 коп. відповідачем не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А.,
пояснення учасників судового розгляду:
ОСОБА_4 та його представника, які
підтримали подану позивачем
апеляційну скаргу та просили суд її
задовольнити, проти задоволення
апеляційної скарги відповідача
заперечували; представника
відповідача та генерального директора
ПрАТ СП "Партнер" - ТелецькогоВ.Т., які
підтримали апеляційну скаргу
відповідача та просили суд її
задовольнити, проти задоволення
апеляційної скарги позивача
заперечували, з'ясувавши обставини
справи та обговоривши доводи кожної
апеляційної скарги, колегія приходить
до висновку про те, що апеляційну
скаргу ОСОБА_4, слід відхилити, а скаргу
ПрАТ СП "Партнер - задовольнити
частково, з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої
інстанції вважав встановленими
наступні обставини.

Наказом №8 від 21.07.1995 ОСОБА_4, був
прийнятий на роботу охоронником
автостанції №7 МГКП «Партнер», а
наказом №65 МГТСП «Партнер» від 03.08.1995
його було переведено на посаду
начальника автостанції №7.

У відповідності до наказу №1293 від
09.10.1996 Ленінградської районної
державної адміністрації м.Києва МГКП
«Партнер» було перейменовано в СП
«Партер», а наказом №54 від 01.04.2010 СП
«Партнер» перейменовано в ЗАТ СП
«Партнер», яке наказом №56 від 22.04.2011
перейменовано в ПрАТ «СП «Партнер».

Згідно з наказом №127 від 11.07.2006 СП
«Партнер» ОСОБА_4 було призначено
начальником автостоянки №7.

01.08.2011 відповідно до наказу №101 від ПАТ
«СП «Партнер», ОСОБА_4 було переведено
на посаду начальника автогаража
«Святошинський» з оплатою праці згідно
табеля обліку робочого часу і штатного
розпису підприємства.

У зв'язку із організаційними умовами,
що склалися в ПАТ «СП «Партнер»,
наказом №109 від 01.10.2012 в Товаристві було
встановлено з 01.12.2012 неповний робочий
час з тривалістю 1 година на день з 10.00
годин до 11.00 годин, з робочим днем -
понеділок, вихідними днями - вівторок,
середа, четвер, п'ятниця, субота, неділя
для працівників ПАТ «СП «Партнер», в
тому числі і для начальника автогаража
АГ «Святошинський» ОСОБА_4, від
підписання якою позивач відмовився,
про що є відмітка на звороті вказаного
наказу (а.с.60 - копія наказу).

На підставі наказу №25 ПАТ «СП Партнер»
від 03.01.2013 у зв'язку із виробничою
необхідністю в Товаристві з 01.03.2013 було
встановлено неповний робочий час з
тривалістю 4 години на день з 09.00 години
до 13.00 години з робочими днями -
понеділок, вівторок, середа, четвер,
п'ятниця, вихідними днями - субота,
неділя для працівників ПАТ «СП
«Партнер», в тому числі і для
начальника автогаража «Святошинський»
ОСОБА_4

Таку виробничу необхідність
представник відповідача обґрунтовував
набранням законної сили рішенням
Господарського суду м. Києва від 15.03.2007,
яким позов прокуратури Святошинського
району м.Києва до СП «Партнер» про
звільнення незаконно займаної
земельної ділянки задоволено та
зобов'язано СП «Партнер» звільнити
земельну ділянку площею 11 767 кв.м. по
вул. Симиренка (без номерної юридичної
адреси) та передати її Київській
міській раді.

ОСОБА_4 було достеменно відомо про
зміну суттєвих умов його праці та
встановлення неповного робочого часу,
але він свою роботу в ПрАТ «СП
«Партнер» продовжив та не подав заяву
про припинення із ним трудового
договору на підставі пункту 6 ст.36 КЗпП
України, відповідно до правил частини 4
ст.32 КЗпП України.

Наказом №89 ПрАТ «СП «Партнер» від
02.09.2013 ОСОБА_4 був звільнений з посади
начальника автогаража АГ
«Святошинський» з 23.07.2013 на підставі
пункту 4 ст.40 КЗпП України за прогул.

Акти комісії ПрАТ «СП «Партнер» про
відсутність ОСОБА_4 на роботі з 23.07.2013 не
містять дат їх складання.

Поштове відправлення ОСОБА_4, отримане
ним 19 серпня 2013 року не містить опису
його вкладення, тому неможливо зробити
висновок, що позивач отримав саме
повідомлення про необхідність надати
підтверджуючі документи щодо
відсутності на роботі з 23.07.2013.

Дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення за прогул було накладено на
ОСОБА_4 з порушенням місячного строку з
дня його виявлення, передбаченого
частиною 1 ст.148 КЗпП України.

За період з 01.10.2010 по 01.12.2012 ОСОБА_4
заробітну плату не отримував і згідно
довідки СП «Партнер» до виплати
позивачу за вказаний період часу
становить заробітна плата в сумі 1 784
гри. 59 коп.

Згідно довідки №4 від 23.01.2014 розмір
нарахованої і не отриманої ОСОБА_4
заробітної плати за період з грудня
2012р. по вересень 2013р. становить 3 546 грн.
95 коп.

Тобто, відповідач нарахував позивачу
заробітну плату та включив її у розмір
заборгованості перед позивачем за
період і після 23.07.201З - після звільнення
за прогул.

За встановлених обставин районний суд
прийшов до висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позовних вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
поновлення позивача на роботі у зв'язку
з незаконним звільненням.

При поновленні на роботі районний суд
стягнув з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу (з 01.10.2013 по 17.03.2014) у
розмірі 1 877 грн. 75 коп., виходячи із
середньоденної заробітної плати у
розмірі 14 грн. 23 коп.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими
при вирішенні позовних вимог про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення заборгованості по
заробітній платі за період з 1 грудня 2012
року по 30 вересня 2013 року в сумі 3 546 грн.
95 коп. доведені.

Висновки суду щодо підстав для
часткового задоволення позовних вимог
ОСОБА_4 відповідають обставинам справи
та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що судом при вирішенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати
та визначення розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
проведена неправильна оцінка доказів
та безпідставно, з порушенням
процесуальних норм, надана перевага
одним доказам над іншими, неправильно
застосовані норми матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
указаних позовних вимог, не можуть
бути прийняті судом апеляційної
інстанції в якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення
враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо розміру заробітної плати позивача
повно та послідовно викладені у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення (а.с.110-113).

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга позивача не містить, в ході
апеляційного розгляду позивач та його
представник також не навели таких
обставин.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_4 на
те, що районний суд неправильно
витлумачив трудове законодавство і
помилково не застосував до спірних
правовідносин п.1 ст. 40 КЗпП України, є
безпідставними, оскільки районним
судом при вирішенні питання згоди
позивача на продовження роботи після
зміни суттєвих умов його праці
(встановлення неповного робочого часу)
були правильно встановлені обставини,
що мають значення для справи, та
правильно застосовані положення ч. 4 ст.
32 та п.6 ст. 36 КЗпП України, якими
урегульовані ці правовідносини.

З наявних у матеріалах справи
письмових доказів вбачається, що
позивачу було відомо про зміну наказом
від 1 жовтня 2012 року істотних умов праці
з 1 грудня 2012 року. Цей наказ позивачем
протягом трьох місяців відповідно до
трудового законодавства та в рамках
даної справи не оспорений.

Водночас, відповідно до встановленого
ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності
цивільного судочинства суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Таким чином, суд не може
встановлювати наявність чи
відсутність порушення права без
звернення особи, поданого відповідно
до вимог процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те. що при вирішенні даного спору
районний суд неправильно застосував до
спірних правовідносин положення ст. 148
КЗпП України та невірно визначив дату
виявлення проступку (прогулу) 23 липня
2013 року, оскільки відповідач прийняв
рішення щодо застосування
дисциплінарного стягнення в місячний
строк, обчислений з дня закінчення
службового розслідування, не можуть
бути прийняті апеляційним судом, бо
вони не підкріплені конкретними
доказами, які б підтвердили факти:
призначення службового розслідування;
термінів початку та закінчення його
перебігу; результатів (висновків) цього
розслідування.

Доводів щодо неправильності
проведеного районним судом розрахунку
середнього заробітку позивача за час
вимушеного прогулу апеляційна скарга
відповідача не містить, а доводи
апеляційної скарги позивача у цій
частині щодо визначення середнього
заробітку виходячи із
середньомісячної заробітної плати 3 050
грн., а не за фактично відпрацьований
час, є безпідставними.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції при вирішенні
позовних вимог про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з 1 грудня 2012 року по 30 вересня 2013
року в сумі 3 546 грн. 95 коп. дана належна
оцінка доводам сторін у сукупності з
наданими сторонами доказами, висновки
суду відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційних
скаргах сторін, не спростовують їх,
тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення в цій частині
немає.

Водночас, доводи апеляційної скарги
відповідача про те, що висновки
районного суду про наявність правових
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення заборгованості по
заробітній платі за період з 1 жовтня 2010
року по 1 грудня 2012 року у розмірі 1 784
грн. 59 коп. не відповідають обставинам
справи, оскільки судом допущена
неповнота судової перевірки, і, як
наслідок, висновки суду в цій частині
не відповідають фактичним обставинам
справи, можуть бути прийняті
апеляційним судом у якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення у
цій частині виходячи з наступного.

Задовольняючи указані позовні вимоги
районний суд поклав в основу рішення
довідку про нарахуванн (відповідно до
тексту довідки) та виплату заробітної
плати ОСОБА_4 за період з 01.10.2010 по 01.12.2012
(а.с.75) та на підставі цього письмового
доказу вважав встановленим, що
позивачу за означений період не
виплачена заробітна плата у розмірі 1
784 грн. 59 коп., хоча у тексті довідки не
міститься вказівки на наявність
невиплаченої заробітної плати чи на
наявність заборгованості по
заробітній платі.

В ході апеляційного розгляду у порядку,
визначеному ч.2 ст. 303 ЦПК України, були
досліджені письмові докази: довідки
про нарахування та виплату заробітної
плати; відомості на виплату грошей
(платіжні відомості); видаткові касові
ордери на виплату заробітної плати
(а.с.141-166), які містять підписи ОСОБА_4
про одержання заробітної плати за
період з 01.10.2010 по 01.12.2012 у розмірах,
зазначених у графі "до виплати" довідки
(а.с.75).

Таким чином, правові підстави для
покладення на відповідача обов'язку
сплатити позивачу заробітну плату за
період з 1 жовтня 2010 року по 1 грудня 2012
року у розмірі 1 784 грн. 59 коп., яка вже
виплачена, що підтверджується
підписами ОСОБА_4 в одержанні, відсутні.

З огляду на викладене, ураховуючи
положення ст. 309 ЦПК України, рішення
суду в цій частині підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, 307-309, 313-316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства СП "Партнер"
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 17 березня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з 1 жовтня 2010 року по 1 грудня 2012
року у розмірі 1 784 грн. 59 коп. скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: В.А.
Нежура

В.В.
Саліхов