Єдиний унікальний номер 2-1791/08
Номер провадження 22-ц/775/711/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції ОСОБА_1 на заочне рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 22 грудня 2008 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернулась
відповідачка ОСОБА_1 з апеляційною
скаргою на заочне рішення суду, яким з
відповідачки на користь кредитної
установи було стягнуто 39 986 грн. 22 коп. у
відшкодування заборгованості за
кредитним договором та судовий збір.

Додатковим рішенням суду від 30 січня 2014
року банку було відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
звернення стягнення на предмет
застави, а саме: автомобіль Део Ланос,
який був придбаний відповідачкою за
кредитні кошти.

Суд першої інстанції виходив з того, що
02 листопада 2006 року сторони уклали
кредитний договір, за яким
відповідачка отримала кредит у сумі 65
322 грн. 69 коп. у вигляді не
поновлювальної кредитної лінії.

За цим договором позичальниця ОСОБА_1
зобов»язалась у встановлені строки
сплачувати обумовлену суму кредиту,
відсотки за користування кредитними
коштами у розмірі по 1,34% на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом, винагороду за надання
фінансового інструменту у розмірі по
0,14% кожного місяця від суми отриманого
кредиту та інші встановлені договором
суми.

Оскільки відповідачка неналежним
чином виконувала свої обов»язки за
укладеним кредитним договором, станом
на 18 вересня 2008 року утворилась
заборгованість у сумі 39 968 грн. 22 коп.,
яку суд і стягнув з позичальниці на
користь банку.

Ухвалою суду від 13 грудня 2013 року
відповідачці було відмовлено у
перегляді заочного рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_1 просить заочне рішення суду
скасувати та відмовити банку у
задоволенні вимог про стягнення з неї
суми боргу, оскільки рішення суду є
незаконним, таким, що ухвалене з
порушенням вимог матеріального і
процесуального права.

Зокрема, суд першої інстанції
безпідставно не прийняв до уваги
надану нею довідку з банку про
відсутність у неї будь-якого боргу за
кредитним договором.

Цей факт був визнаний і представником
банку, оскільки в уточненій позовній
заяві сума боргу позивачем вже була
вказана як 371 грн. 67 коп. при щомісячному
платежі у сумі 1 016 грн. 78 коп.

Крім того, суд першої інстанції вийшов
за межі позовних вимог кредитної
установи, оскільки у позові йшлось про
зверненні стягнення на предмет застави
- придбаний на кредитні кошти
автомобіль, а суд стягнув з неї
неіснуючу заборгованість.

На порушення вимог процесуального
права суд першої інстанції розглянув
справу у заочному провадженні, при
цьому, про час та місце розгляду справи
вона не була належним чином
повідомлена.

Оскільки кредитна установа дійсно
зверталась до суду першої інстанції з
позовом про звернення стягнення на
предмет застави, а не з позовом про
стягнення суми боргу, ухвалою
апеляційного суду від 14 січня 2014 року
справа була повернута до суду першої
інстанції для ухвалення додаткового
рішення стосовно безпосередньо тих
позовних вимог, з якими кредитор
звернувся до суду, а саме: про звернення
стягнення за предмет застави.

Додатковим рішенням суду від 30 січня 2014
року банку було відмовлено у
задоволенні вимог про звернення
стягнення на предмет застави, оскільки
свої зобов»язання щодо повернення
кредитних коштів позичальниця
виконала у повному обсязі.

Представник банку до апеляційного суду
не з»явився, хоча про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Оскільки представник банку не надав
доказів на підтвердження поважності
причин своєї неявки до апеляційного
суду, апеляційний суд вважає можливим
розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення апелянтки,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити позивачеві у стягненні з
відповідачки ОСОБА_1 суми боргу, з таких
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 02
листопада 2008 року відповідачка ОСОБА_1
уклала з ЗАТ КБ «Приватбанк» (на цей час
ПАТ КБ «Приватбанк») кредитний договір,
за яким отримала кредитні кошти у
вигляді не відновлювальної кредитної
лінії у сумі 65 322 грн. 69 коп. для
придбання автомобіля (а.с.5-8, 15).

У той же день за договором застави
рухомого майна придбаний
відповідачкою автомобіль був
переданий у банківську заставу на
забезпечення виконання ОСОБА_1
зобов»язань за кредитним договором
(а.с.9-13).

Сторони узгодили умови кредитування,
розмір відсоткової ставки, інших
виплат, а також розмір щомісячного
платежу на повернення кредитних коштів
(а.с.14).

Звертаючись 01 липня 2008 року до суду з
позовом, представник банку просив в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором у сумі 42 217 грн.
звернути стягнення на предмет застави -
спірний автомобіль, придбаний
позичальницею за кредитні кошти (а.с.4).

19 вересня того ж року представник
позивача уточнив вимоги банку та
вказав, що сума заборгованості
зменшилась до 39 986 грн. 22 коп., однак як і
попередньо позивач просив звернути
стягнення на предмет застави - спірний
автомобіль (а.с.31-32).

У подальшому позивач свої позовні
вимоги не уточнював, не змінював та не
доповнював.

Між тим суд першої інстанції,
розглядаючи справу, стягнув з ОСОБА_1 на
користь кредитної установи вказану
суму боргу по оплаті кредитних коштів
та судовий збір, тобто вийшов за межі
позовних вимог, бо позивач просив
звернути стягнення на предмет застави -
спірний автомобіль, який був придбаний
відповідачкою за кредитні кошти, а не
стягнути суму боргу.

До того ж, суд першої інстанції не
прийняв до уваги надану відповідачкою
довідку банку від 13 серпня 2008 року, з
якої вбачається, що станом на 11 серпня
2008 року ОСОБА_1 не має заборгованості
перед банком (а.с.27).

Вказана довідка була надана
відповідачкою до суду 14 серпня 2008 року
(а.с.26), тобто до завершення розгляду
справи.

Оскільки вказаний доказ не був
спростований позивачем, суд першої
інстанції безпідставно не врахував
його при постановленні судового
рішення.

Той факт, що будь-яка заборгованість за
кредитним договором, укладеним між
сторонами 02 листопада 2011 року,
відсутня, також підтверджується
довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 11
листопада 2013 року (а.с.66).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що
заочне рішення суду від 22 грудня 2008
року, яким з відповідачки ОСОБА_1 на
користь банку було стягнуто 39 986 грн. 22
коп. у відшкодування заборгованості за
кредитним договором та судові витрати,
слід скасувати як таке, що не
відповідає фактичним обставинам
справи та вимогам закону, оскільки з
такими вимогами кредитна установа до
суду не зверталась, до того ж, на час
ухвалення вказаного рішення
позичальниця не мала кредитного боргу.

Додаткове судове рішення від 30 січня 2014
року, яким були розглянуті дійсні
позовні вимоги банку, сторонами не
оскаржене, тому апеляційним судом не
перевірялось.

Керуючись ст.ст. 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Донецька від 22 грудня 2008 року
скасувати.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: