Справа № 464/3164/13
Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/783/3286/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивачів - Кравцова В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника Берташа Василя
Михайловича та Берташа Мирослава
Васильовича - Холодова Олександра
Васильовича на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 25 лютого 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 25 лютого 2014
року відмовлено у задоволенні позову
Берташа Василя Михайловича та Берташа
Мирослава Васильовича до Товариства з
обмеженою відповідальністю
телерадіокомпанія «Міст ТБ» та
журналіста телеканалу «ZIK» ОСОБА_6 про
захист честі, гідності, ділової
репутації, спростування недостовірної
інформації та відшкодування
матеріальної шкоди.

Рішення суду оскаржив представник
Берташа Василя Михайловича та Берташа
Мирослава Васильовича - Холодов
Олександр Васильович.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
є незаконним і необґрунтованим,
прийнятим при неповному з'ясуванню
всіх обставин, які мають значення для
справи, з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що в
порушення вимог ст. 213 ЦПК України
районний суд неповно та невсебічно
з'ясував обставини справи,
неправомірно застосував ст.64 Закону
України «Про телебачення та
радіомовлення» до доказу позивачів
(електронного диску з інформацією, яка
була розповсюджена через мережу
Інтернет).

Апелянт також вважає помилковим
висновок суду першої інстанції про те,
що інформація, спростування якої є
предметом позову, є оціночними
судженнями. Посилається на Висновок
судово-лінгвістичної експертизи №
4527/13-32 від 19.08.2013 року Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, що доводить протилежне і
який районний суд не взяв до уваги та не
обгрунтував свою незгоду з цим
висновком в оскаржуваному рішенні, що
суперечить вимогам ст.147 ЦПК України,
практиці Європейського суду з прав
людини.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов у повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Конституція України визначає честь і
гідність людини найвищою соціальною
цінністю, а також право кожного на
повагу до його гідності (ст.ст.3,28).

Статтею 297 ЦК України визначено, що
кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Фізична особа має право на
недоторканість своєї ділової
репутації. Фізична особа може
звернутися до суду з позовом про захист
своєї ділової репутації(ст.299 ЦК
України).

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Згідно ст.32 Конституції України
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і право вимагати
будь-якої інформації, а також право
вимагати відшкодування матеріального
і морального збитку, заподіяного
використовуванням і розповсюдженням
такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб -на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя (ст.34
Конституції України).

Стаття 9 Конституції України
передбачає, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод (далі
-Конвенція), ратифікованої Україною,
передбачено право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що
свобода слова, преси, як захисника
інтересів громадськості, критики
представників держави, висловлення
своєї думки в процесі обговорення
питань, що становлять громадський
інтерес, є однією з найважливіших
свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї
норми національна влада може лише у
випадках, передбачених ч.2 ст.10
Конвенції, зокрема, якщо це передбачено
законом, направлено на захист
репутації або прав інших осіб і є
необхідним в демократичному
суспільстві.

Додаткові підстави звільнення від
відповідальності засобів масової
інформації та журналістів
визначаються законами України: "Про
друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні", "Про телебачення і
радіомовлення", "Про інформаційні
агентства" та "Про державну підтримку
засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів".

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про
інформацію" ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з
огляду на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Лінгенс проти Австрії"
суд розрізняє факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного статтею 10
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009 року "Про судову практику у
справах про захист гідності та
честі фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи" відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності ( на відміну від перевірки
дійсності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні статті 10
Конвенції.

Аналіз зазначеного національного
законодавства та ст.10 Конвенції і
практики її застосування свідчать про
те, що межі свободи вираження думок
залежать від їх змісту та від того, чим
займається особа, стосовно якої ці
думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі,
гідності та ділової репутації від
певних висловлювань допустимий лише
при дотриманні свободи думки і слова,
вільного вираження своїх поглядів та
переконань, закріплених в ст.34
Конституції України, а необхідність
обмежувати вираження думок є менш
гострою стосовно публічних осіб.

Політичний діяч має право на захист
свого приватного життя, але межа
захисту його репутації повинна бути
такою, щоб забезпечити й вільне
обговорення політичних питань.
Політичні діячі неминуче стають
відкритими для прискіпливого
висвітлення своїх слів та вчинків і
мають усвідомлювати це. При цьому преса
не повинна переступати межу,
встановлену з метою захисту репутації
інших осіб, але повинна повідомляти
інформацію та ідеї з політичних питань,
так само, як із питань, що становлять
громадський інтерес. Не лише преса має
завдання повідомляти таку інформацію,
але й громадськість має право її
отримувати (рішення Європейського суду
з прав людини у справах: „Лінгенс проти
Австралії" та „Українська Прес-Група
проти України").

Крім того, у ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про
свободу політичних дебатів у засобах
масової інформації, схваленої 12 лютого
2004 р. на 872-му засіданні Комітету
Міністрів Ради Європи, указується, що
оскільки політичні діячі та посадові
особи, які обіймають публічні посади
або здійснюють публічну владу на
місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
„виставити" себе на публічне
політичне обговорювання, то вони
підлягають ретельному громадському
контролю і потенційно можуть зазнати
гострої та сильної громадської критики
у засобах масової інформації з приводу
того, як вони виконували або виконують
свої функції. При цьому, зазначені
діячі та особи не повинні мати більшого
захисту своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої
критики щодо політичного діяча чи
іншої публічної особи є значно ширшою,
ніж окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до положення абз. 6 п.3
рішення Конституційного суду України у
справах про поширення відомостей від 10
квітня 2003 року №8рп/2003, проблеми,
пов'язані з особливостями реалізації
права громадян на свободу вираження
поглядів і критику стосовно дій
(бездіяльності) посадових осіб та
службових осіб. Межі допустимої
інформації щодо посадових та службових
осіб можуть бути ширшими порівняно з
межами такої інформації щодо
звичайних громадян.

З матеріалів справи вбачається, що
Берташ В.М. є головою Рівненської
обласної державної адміністрації, а
Берташ М.В. - депутатом Рівненської
міської ради.

Відомості, що стосуються критики дій
позивачів як керівника і депутата, не
можна розцінювати як приниження
ділової репутації, честі та гідності,
бо це є не що інше, як реалізація права
на свободу слова.

Позивачі не довели суду, що поширена
про них інформація вмотивована
цілеспрямованими діями на приниження
їх честі, гідності і ділової репутації,
а не з метою сформувати думку про
позивачів посадову особу та
громадського діяча та довести до
відома громадськості інформацію, що
становить громадський інтерес.

Колегія суддів вважає безпідставними
твердження апелянта про те, що судом не
дано належної оцінки доказам по справі,
так як оцінюючи зібрані по справі
докази, суд дотримався встановленого
ст.212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого суд на
підставі всебічного, повного й
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
Берташа Василя Михайловича та Берташа
Мирослава Васильовича - Холодова
Олександра Васильовича відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 25 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: