АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретаря: Собчук І.Ю.

за участю представника позивача
Васильєвої Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Департаменту соціального захисту
населення Чернівецької обласної
державної адміністрації до ОСОБА_2 про
повернення автомобіля, отриманого
інвалідом, як гуманітарна допомога, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 17 грудня 2013
року,

встановила:

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 17 грудня 2013
року позов Департаменту соціального
захисту населення Чернівецької
обласної державної адміністрації
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути
Департаменту соціального захисту
населення Чернівецької обласної
державної адміністрації автомобіль
марки «Фольксваген Пассат», кузов
НОМЕР_1, що виданий безкоштовно ОСОБА_3,
згідно наказу Головного управління
праці та соціального захисту населення
ЧОДА №116 від 16серпня 2005 року.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на грубе порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Зазначає, що судом в порушенням
ст.ст.257-261 ЦК України не застосовано
строки позовної давності, які
пропущені позивачем.

№22ц-169/2013 рік
Головуючий у 1 інстанції Мізюк В.М.

Категорія 2/9
Доповідач Чупікова В.В.

Також вважає, що в матеріалах
справи відсутні будь-які докази
набуття

позивачем права власності на спірний
автомобіль, та те, що посилання
позивача на приписи «Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями»,
затвердженого постановою КМУ від 19
липня 2006 року №999, щодо передачі
автомобіля після смерті інваліда
позивачу прямо суперечить положенням
ЦК України, Конституції України.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
Васильєва Л.В. апеляційну скаргу не
визнала, просить її відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника позивача, який брав
участь у справі, перевіривши матеріали
справи, вважає, що апеляційну скаргу
ОСОБА_2 слід відхилити, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом, що згідно наказу №116
Головного управління праці та
соціального захисту населення
Чернівецької обласної державної
адміністрації від 16 серпня 2005 року,
інваліду з дитинства І групи ОСОБА_3
наказано видати автомобіль марки
«Фольксваген Пассат», кузов НОМЕР_1, а
згідно акту від 19 серпня 2005 року видано
спірний автомобіль з правом передачі
керування відповідачу ОСОБА_2.(а.с.9).

19 серпня 2005 року ОСОБА_3 отримала
вказаний автомобіль та підписала
зобов'язання про те, що отримала
автомобіль без права продажу,
дарування або успадкування (а.с.10, 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, проте
ОСОБА_2, якому було передано право
керування вищезазначеним автомобілем,
відмовився від його повернення в
добровільному порядку згідно акту від
17 березня 2011 року, а також відмовився
від його викупу (а.с.12-13).

Згідно розпорядження Чернівецької ОДА
від 31.05.2012 № 353-р Департамент
соціального захисту населення
облдержадміністрації є
правонаступником Головного управління
праці та соціального захисту населення
Чернівецької обласної державної
адміністрації (а.с.4,5).

Відповідно до ст.11-1 Закону України «Про
гуманітарну допомогу» (в редакції на
момент смерті інваліда з дитинства І
групи ОСОБА_3 забезпечення інвалідів,
дітей-інвалідів автомобілями,
визнаними гуманітарною допомогою,
здійснюється на умовах, передбачених
законом, та у порядку, що визначається
Кабінетом Міністрів України.

Після смерті інваліда, дитини-інваліда
автомобіль, визнаний гуманітарною
допомогою, яким інвалід був
забезпечений через органи праці та
соціального захисту населення і
користувався менше 10 років, може бути
переданий у власність одному із членів
сім'ї за рішенням Комісії з питань
гуманітарної допомоги при Кабінеті
Міністрів України за умови сплати
податків і зборів за ставками, діючими
на день здійснення митного оформлення
автомобіля. Якщо інвалід,
дитина-інвалід користувався
автомобілем більше 10 років, за бажанням
членів його сім'ї автомобіль може бути
переданий у їх власність безкоштовно.

У разі несплати членом сім'ї інваліда,
дитини-інваліда податків і зборів
(обов'язкових платежів) автомобіль
повертається (вилучається) органам
праці та соціального захисту
населення у порядку та на умовах, що
визначаються Кабінетом Міністрів
України. Так, відповідно до п.16 Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 19.07.2006 року №999, в
редакції яка діяла на час смерті
інваліда ОСОБА_3, відповідач
зобов'язаний повернути спірний
автомобіль, строк експлуатації якого
менше ніж 10 років, позивачу у разі
несплати ним до спеціального фонду
державного бюджету на рахунки,
відкриті в органах Державного
казначейства, вартості автомобіля з
урахуванням ступеня його зношення та
суми сплаченої за нього інвалідом, а
саме 30519, 59 грн. (а.с.14).

Доводи апелянта щодо незастосування
вказаного Порядку до спірних
правовідносин спростовуються абз.2 п.2
мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 09
лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів) за
загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під
час дії якого вони настали або мали
місце.

Порядок від 8 вересня 1997 року, був
визнаний таким, що втратив чинність
Постановою Кабінету Міністрів України
від 19 липня 2006 року.

Таким чином, питання про вилучення
після смерті інваліда в його сім'ї
автомобіля, отриманого інвалідом, як
гуманітарна допомога, повинно
вирішуватись на підставі
нормативно-правових актів, чинних на
час смерті інваліда, якому надавався
автомобіль як гуманітарна допомога.

У справі, що розглядається, таким
нормативно-правовим актом є Порядок
від 19 липня 2006 року, відповідно до п.41
якого у редакції, чинній на час смерті
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, автомобіль,
отриманий інвалідом як гуманітарна
допомога, після його смерті
повертається (вилучається) головному
управлінню соціального захисту і
здається підприємству, що здійснює
заготівлю та переробку металобрухту,
або видається в порядку черговості
інваліду, який перебуває на обліку.

Отже, ураховуючи, що права та обов'язки
у членів сім'ї інваліда щодо спірного
автомобіля, виникли після смерті
інваліда, а не в момент забезпечення
інваліда автомобілем, застосуванню до
спірних правовідносин підлягає
Порядок від 19 липня 2006 року.

Саме така правова позиція висловлена
Верховним Судом України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 07
листопада 2012 року при розгляді справи
№ 6-118 цс 12, предметом якої був спір про
повернення після смерті інваліда
автомобіля, отриманого ним за життя як
гуманітарна допомога.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, таке
рішення Верховного Суду України є
обов'язковим у застосуванні для всіх
судів України.

Суд першої інстанції, задовольнивши
позов Департаменту соціального
захисту населення Чернівецької
обласної державної адміністрації,
об'єктивно і повно дослідив докази у
справі, дав їм належну оцінку та
прийшов до правильного висновку про
необхідність задоволення позову.

Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ЦК України
позовна давність встановлюється
тривалість у три року, перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права. Позивач
довідався про порушення свого права
17.03.211 року, за захистом свого права до
суду звернувся 30.08.2013 року(а.с.15, 13).

Всупереч вимогам ст.ст.60,131 ЦПК України,
відповідач не надав суду першої та
апеляційної інстанцій доказів на
підтвердження своїх доводів про
пропуск строку позовної давності
позивачем та відсутність підстав для
повернення спірного автомобіля
Департаменту соціального захисту
населення Чернівецької обласної
державної адміністрації.

Таким чином, доводи апелянта не дають
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 17 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді