Справа № 182/3219/14-ц
Провадження № 2/0182/2404/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.05.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - судді Тихомирова
І.В.

при секретарі - Рахуба О.Г.

за участю позивачів - ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Нікополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа: приватний нотаріус
Нікопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання договору
дарування недійсним, -

встановив:

Спочатку позивачі зверталися до суду
із позовом про усунення перешкод у
користуванні житлом, вселення,
визначення порядку користування
житловим приміщенням.

Згодом уточнили свої вимоги,
поставивши питання про визнання
договору дарування недійсним.

Ухвалою суду від 25.04.2014 року вимоги
позивачів про визнання договору
дарування недійсним були виділені у
самостійне провадження.

Свої вимоги мотивують тим, що ОСОБА_1
перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 з 30 серпня
1986 року, зареєстрованому у
Нікопольському міському відділі РАГС,
актовий запис № 942.

Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 16 грудня
2014 року їх шлюб було розірвано.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 25 червня 2012 р. за ОСОБА_1
було визнано право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1 як на частку у
спільному сумісному майні подружжя.

До цього, рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 26 серпня 2008 року право
власності на дану квартиру було
визнано за відповідачем ОСОБА_6.

Діти сторін - ОСОБА_3 та ОСОБА_2
зареєстровані у вказаній квартирі.

01.04.2014 року вони дізналися про те, що
відповідач ОСОБА_6 без її відома
подарував 2/3 частини спірної квартири
своїй сестрі ОСОБА_5, не виділивши при
цьому свою частку у квартирі в натурі,
не визначивши порядку користування
житлом, не врахувавши інтереси їхніх
дітей, що мають право користування
квартирою та не спитавши її письмової
згоди на цей правочин.

Враховуючи наведене, із посиланням на
норми матеріального та процесуального
права, позивачі просили суд
задовольнити позов в межах виділених у
самостійне провадження вимог, а саме:
вимог про визнання договору дарування
недійсним, оскільки інші вимоги є
предметом окремого судового розгляду.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у
судовому засіданні проти позову
заперечували, вважають, що ОСОБА_6
скористався своїм конституційним
правом на розпорядження своєю часткою
у спільній частковій власності, а тому
у згоді та обізнаності ОСОБА_1 з приводу
вчиненого ними правочину немає ніякої
потреби. Права ОСОБА_1 та інших
користувачів, на їхню думку, нічим не
порушені.

Не заперечували проти того, що ОСОБА_6
не звертався до суду з метою реального
виділу своєї частки та встановлення
порядку користування спірною
квартирою, оскільки не мав на це грошей.

В той же час, відповідачка ОСОБА_5
вважає, що їй у спірній квартирі
належить дві з половиною кімнати і
посилається на те, що саме такий
порядок користування є прийнятним, а
позов ОСОБА_1 принижує її честь і
гідність.

Визнали ту обставину, що ОСОБА_1 не була
присутньою при укладенні між ними
договору дарування та своєї згоди на
його вчинення не давала.

Просили в позові відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус
Нікопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 - у судове засідання не
з'явився, від нього надійшла заява про
слухання справи за його відсутності.

Вважає посилання позивачів на ст. 369 ЦК
України безпідставним, оскільки дія
цієї статті, на його думку, обмежується
відносно договорів дарування п.п. 5.5 п. 5
Глави 1 Порядку вчинення окремих видів
нотаріальних дій «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України».

Заслухавши сторін, вивчивши матеріали
справи, суд приходить до наступного.

На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 369 ЦК України
згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Отже, даною нормою матеріального права
встановлено обов'язкову вимогу до
правочинів, що стосуються
розпорядження спільним майном та
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації - письмова
нотаріальна згода інших співвласників.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

При таких обставинах суд приходить до
висновку, що на вчинення договору
дарування нерухомої речі, що перебуває
у спільній власності, потрібна
письмова, нотаріально засвідчена згода
усіх співвласників цієї речі, оскільки
дарування є одним з видів
розпорядження майном.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як встановлено судом і підтверджується
матеріалами справи, ОСОБА_1 перебувала
у шлюбі з ОСОБА_6 з 30 серпня 1986 року,
зареєстрованому у Нікопольському
міському відділі РАГС, актовий запис №
942.

Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 16 грудня
2014 року їх шлюб було розірвано.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 25 червня 2012 р. за ОСОБА_1
було визнано право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1 як на частку у
спільному сумісному майні подружжя.

Цим же рішенням було встановлено, що
квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю сторін, яка виникла на
підставі рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 26 серпня 2008 року, яким
право власності право власності на
спірну квартиру було визнано вцілому
за відповідачем ОСОБА_6, а тому в силу ч.
3 ст. 61 ЦПК України дана обставина
доведення не потребує.

25.03.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було
укладено договір дарування 2/3 частин
квартири АДРЕСА_1, що був посвідчений
приватним нотаріусом Нікопольського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий № 121.

При цьому судом було встановлено, що
при укладенні даного договору ОСОБА_1,
як співвласник, присутня не була і
всупереч вимогам закону своєї
письмової нотаріально посвідченої
згоди на його укладення не давала.

Суд не може взяти до уваги доводи
сторін та третьої особи про те, що дія
ст. 369 ЦК України обмежена на договори
дарування Порядком вчинення
нотаріальних дій, оскільки даний
Порядок є підзаконним нормативно -
правовим актом, не може ні суперечити,
ні обмежувати дію закону.

Крім того, неможливо визнати тотожними
поняття першочергового права на
придбання у разі відчуження та
обов'язкової згоди на відчуження,
оскільки це зовсім різні інститути
матеріального права які мають різну
правову природу.

Будь - яких обмежень стосовно даної
норми матеріального права у самому ЦК
України не встановлено.

Посилання приватного нотаріуса
Нікопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 у оспорюваному договорі
дарування від 25.03.2014 року про те, що
спірна квартира перебуває у спільній
частковій власності є безпідставним,
оскільки рішенням суду від 25.06.2012 року
встановлено зворотне.

Також суд погоджується з доводами
позивача про те, що відповідачі вчинили
оспорюваний правочин передчасно,
оскільки на момент його вчинення
порядок користування квартирою між
сторонами не було визначено; не було
враховано, що право на її користування
мають діти сторін - ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
які зареєстровані в цій квартирі у
встановленому законом порядку (а. с. ).

При таких обставинах суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору
дарування спірної квартири недійсним є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно абз. 2 п. 1 ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 за
оспорюваним правочином отримала 2/3
частини квартири АДРЕСА_1. Але суд не
може вирішити питання про повернення у
власність ОСОБА_6 саме 2/3 частин спірної
квартири з огляду на таке.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 26 серпня 2008 року право
власності на спірну квартиру було
визнане за ОСОБА_6 в цілому.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 25 червня 2012 р. за ОСОБА_1
було визнано право власності на 1/3
частину спірної квартири як на частку у
спільному сумісному майні подружжя.

Будь - яких зустрічних позовних вимог
під час вирішення справи про поділ
майна подружжя ОСОБА_6 не заявляв і
питання про визнання за ним саме 2/3
частин спірної квартири судом не
вирішувалося.

Будь - яким іншим судовим рішенням
право власності ОСОБА_6 на 2/3 частини
спірної квартири не вирішувалося, про
що він не заперечував у судовому
засіданні.

Отже, нотаріус, посвідчуючи договір
дарування, без належної на те правової
підстави визначив розмір частки ОСОБА_6
у спільному сумісному майні, вийшовши
при цьому за межі своєї компетенції.

При таких обставинах суд вважає, що
повернення сторін у первісний стан має
полягати у визнанні за ОСОБА_6 права
власності на частку у спірній квартирі,
яка мала йому належати до укладення
оспорюваного договору.

Таке визнання не позбавляє ОСОБА_6
права на звернення до суду із вимогами
про визнання права власності на частку
у спільному сумісному майні подружжя у
подальшому.

ОСОБА_6 за оспорюваним договором нічого
не отримав, оскільки він був
безвідплатним.

На підставі ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_6
та ОСОБА_5 підлягають солідарному
стягненню судові витрати по справі.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 215,216,369 ЦК України, ст.
ст. 10, 11, 14, 15, 60, 61, 88, 212, 213-215, 217, 218 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання договору дарування
недійсним, що виділені у самостійне
провадження, задовольнити.

Визнати договір дарування 2/3 частин
квартири АДРЕСА_1, укладений 25 березня
2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Нікопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстровий № 121
недійсним.

Сторони повернути у первісний стан.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на
частку у спірній квартирі, яка мала
йому належати до укладення з ОСОБА_5
договору дарування 2/3 частин квартири
АДРЕСА_1 від 25 березня 2014 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Нікопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстровий № 121.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 солідарно
судовий збір у розмірі 243,60 грн. на
користь держави.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з моменту його
проголошення через Нікопольський
міськрайонний суд. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні, мають право
оскаржити рішення суду першої
інстанції у такий же строк з моменту
отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з моменту його
проголошення через Нікопольський
міськрайонний суд. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні, мають право
оскаржити рішення суду першої
інстанції у такий же строк з моменту
отримання його копії.

Суддя: І. В. Тихомиров