У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

Головуючого: Макарчука М.А.,

Суддів: Леванчука А.О.,
Писаної Т.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора Київської області в
інтересах держави в особі Кабінета
Міністрів України, Київської обласної
державної адміністрації, Державного
підприємства «Київське лісове
господарство» до Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, треті особи: Управління
Держкомзему в Обухівському районі
Київської області та
Великодмитровицька сільська рада
Обухівського району Київської області
про скасування розпоряджень та
визнання недійсними державних актів на
право власності на землю,

за касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 28 травня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 07 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Заступник прокурора Київської області
в інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України, Київської обласної
державної адміністрації, Державного
підприємства «Київське лісове
господарство» звернувся до суду з
даною заявою, обґрунтовуючи яку
зазначив, що в ході проведення
перевірки було встановлено, що
Обухівською районною державною
адміністрацією Київської області в
порушення діючого земельного
законодавства, без згоди постійного
користувача державного підприємства
«Київське лісове господарство» було
передано у приватну власність земельні
ділянки лісогосподарського
призначення фізичним особам -
відповідачам по справі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 Будучи власниками земельних
ділянок відповідачі, згідно договорів
купівлі-продажу відчужили їх іншим
відповідачам - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які на
підставі даних договорів отримали
відповідні державні акти на право
приватної власності на земельні
ділянки. Відповідачами неправомірно
отримані у власність земельні ділянки,
а тому просить в судовому порядку
визнати незаконними, скасувати
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, визнати недійсними договори
купівлі-продажу земельних ділянок
укладені відповідачами, визнати
недійсними державні акти на право
власності на земельні ділянки
останніх, витребувати земельні ділянки
в постійне користування (а.с. 1-11, том.1).

Ухвалою Обухівського районного суду
Київської області від

10 серпня 2012 року у зазначеній справі
було задоволено клопотання прокурора
про залишення позову без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду
Київської області від 02 жовтня 2012 року
було задоволено апеляційну скаргу
представника Кабінету Міністрів
України та скасовано ухвалу
Обухівського районного суду Київської
області від 10 серпня 2012 року
про залишення позову без розгляду у
зазначеній справі, а справу направлено
до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Рішенням Обухівського районного
суду Київської області від
28 травня 2013 року, залишеного без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 07 жовтня 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 28 травня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 07 жовтня
2013 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд, посилаючись на
порушення цим судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у позові, місцевий суд
вважав, а апеляційний суд погодився з
такими висновками, що прокурором не
надано належних доказів про те, що
зазначені вище розпорядження
Обухівської районної державної
адміністрації прийняті з порушенням
вимог земельного законодавства, а
земельні ділянки відповідачів
відносяться до категорії земель
лісового фонду.

Проте погодитись з таким висновком не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно зі ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і
сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень
Лісового кодексу України, до одержання
в установленому порядку державними
лісогосподарськими підприємствами
державних актів на право постійного
користування земельними лісовими
ділянками, документами, що
підтверджують це право на раніше
надані землі, є планово-картографічні
матеріали лісовпорядкування.

Судами встановлено, що згідно з
розпорядженням Обухівської районної
державної адміністрації від 13 квітня
2006 року № 257 «Про надання дозволу на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність 24 громадянам для ведення
особистого селянського господарства в
межах території Великодмитровицької
сільської ради» надано дозвіл, зокрема:
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок по

2, 00 га для ведення особистого
селянського господарства загальною
площею 48 га кормових угідь, в межах
території Великодмитровицької
сільської ради.

На підставі розпорядження Обухівської
районної державної адміністрації від 07
липня 2006 року № 555 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність 24
громадянам для ведення особистого
селянського господарства в межах
території Великодмитровицької
сільської ради» затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок загальною площею 48 га 24
громадянам для ведення особистого
селянського господарства в межах
території Великодмитровицької
сільської ради та вирішено передати,
зокрема, у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 земельні ділянки площею по 2.00 га
кожній.

На підставі зазначеного розпорядження
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали
державні акти на право власності на
земельні ділянки.

Також судами встановлено, що згідно з
договором купівлі-продажу від 14 червня
2007 року ОСОБА_5 відчужила належну їй на
праві власності зазначену земельну
ділянку ОСОБА_7, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6
згідно з договорами купівлі-продажу
від 14 червня 2007 року відчужили належні
їм на праві власності земельні ділянки
ОСОБА_8 На підставі даних договорів
купівлі-продажу ОСОБА_7 12 січня 2008 року,
а ОСОБА_8 12 жовтня 2009 року, отримали
державні акти на право власності на
вказані земельні ділянки, набувши
право власності на них.

Оскаржуючи розпорядження органу
державної влади та державні акти про
право власності на земельні ділянки,
прокурор посилався на те, що вказані
землі віднесені до земель лісового
фонду і на підтвердження цих обставин
посилався на планово-картографічні
матеріали лісовпорядкування, які
відповідно до з пункту 5 Прикінцевих
положень Лісового кодексу України є
допустимими доказами наявності прав на
раніше надані землі лісового фонду.

З цих підстав висновки суду про
недоведеність позовних вимог
належними та допустимими доказами є
передчасними.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення місцевого
суду апеляційний суд також не врахував
зазначених норм матеріального та
процесуального права і сам не усунув
неповноти з'ясування обставин у справі.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення
місцевого суду та ухвала апеляційного
суду підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області, задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 28 травня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 07 жовтня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Макарчук М.А.

Судді:
Леванчук А.О.

Писана Т.О.

Маляренко А.В.

Нагорняк В.А.