Справа № 477/692/14-ц
Провадження № 2/477/545/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року

Жовтневий районний суд Миколаївської
області в складі:

головуючого - судді
Козаченка Р.В.,

при секретарі судового засідання
- Бітюковій С.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1, її
представника - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,
його представниці - ОСОБА_4,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань Жовтневого районного суду
Миколаївської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до

ОСОБА_3

про

встановлення факту проживання однією
сім'єю як чоловіка та дружини, визнання
будинку та земельної ділянки спільним
сумісним майном та їх поділ,

в с т а н о в и в:

В березні 2014 року позивачка
звернулася до суду з вказаним позовом,
в якому просила встановити факт її
проживанняз відповідачем однією сім'єю
без реєстрації шлюбу з 11 грудня 1996 року
по 3 серпня 2013 року, визнати їх спільним
сумісним майном садівничий будинок та
земельну ділянку, площею 0,04 га,
виділену для ведення садівництва,
розташовані в садівничому товаристві
"Лимани" Жовтневого району
Миколаївської області (далі - СТ
"Лимани") за НОМЕР_1, а також поділити
дане майно між ними, визнавши за кожним
право власності на 1/2 частину будинку
та земельну ділянки.

В обґрунтування позову вказувала,
що після розірвання шлюбі з
відповідачем ОСОБА_3 в 1996 році вони
продовжили разом спільно проживати
однією сім'єю, разом виховували спільну
дитину, вирішували побутові та
фінансові питання, тобто продовжували
свої відносини як чоловік та дружина
без реєстрації шлюбу. Але в серпні 2013
року їх відносини кінцево погіршилися
і вони фактично розішлися.

Під час їх спільного проживання
відповідач набув право власності на
земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0,04 га,
виділену для ведення садівництва та на
садівничий будинок, розташований на
цій ділянці в СТ "Лимани".

Посилаючись на положення ст. 74 та
ст. 60 СК України, яка передбачає, що
майно, набуте за час спільного
проживання однією сім'єю жінки та
чоловіка, є їх спільною сумісною
власністю, просила позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позов підтримали та
просили задовольнити.

Відповідач визнав позов частково:
погодився, що проживав однією сім'єю з
позивачкою до 2013 року, але заперечував
проти визнання спільним майном та
поділу будинку і садівничої ділянки.
Зазначав, що між ним та ОСОБА_1 була
досягнута домовленість, за якою вони
розділили їх спільну квартиру в
АДРЕСА_1, за отримані кошти від її
продажу він купив іншу квартиру в м.
Миколаєві, яку подарував дочці, а
взамін ОСОБА_1 погодилася не
претендувати на дачу.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, пояснення свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ОСОБА_10, дослідивши письмові докази в
справі, дійшов висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Сторони перебували в шлюбі, який був
розірваний 11 грудня 1996 року.

Проте в подальшому вони продовжили
проживати разом, виховувати дітей,
вести спільне господарство,
обговорювати та вирішувати спільні
фінансово-побутові питання, тобто
проживали однією сім'єю як чоловік та
дружина, але не перебували у шлюбі між
собою. В інших шлюбах вони також не
перебували.

Позивач підтвердив та визнав даний
факт, що також підтвердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_10

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

Нині діючий СК України набрав
чинності 1 січня 2004 року, тому для
визначення правового режиму майна,
набутого за час спільного проживання
чоловіка та жінки після цієї дати, має
значення факт їх проживання однією
сім'єю саме з 1 січня 2004 року.

Тому позов в цій частині підлягає
задоволенню і факт спільного
проживання позивачки та відповідача
однією сім'єю слід визнати з 1 січня 2004
року до серпня 2013 року.

Для придання майну статусу
спільного та набутого за час спільного
проживання чоловіка та жінки до 1 січня
2004 року, встановлення факту проживання
їх однією сім'єю правового значення не
має, оскільки в той час діяли інші
положення закону.

Так, нормами законодавства, яке
діяло до 01 січня 2004 року, передбачалось,
що спільною сумісною власністю є майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст.16
Закону України «Про власність», ); майно
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної праці, коли укладеною між ними
письмовою угодою, визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (ч.1 ст.17,
ст.18, ч.2 ст.17 Закону України «Про
власність»), квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).ст.22 КпШС
України

За ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

В главі 8 СК України виписані правові
положення щодо спільної сумісної
власності майна подружжя.

Так, виходячи з приписів ст. 74 та ст. 60 СК
України майно, набуте

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час їх спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності.

За час спільного проживання сторонами
було надбане рухоме та нерухоме майно,
в тому числі відповідач набув право
власності на садівничий будинок НОМЕР_1
(теперішній НОМЕР_1) в СТ "Лимани", площею
50,4 кв.м. (з господарськими спорудами).

За встановленого факту проживання
сторін однією сім'єю як чоловіка та
дружини даний садівничий будинок є їх
спільною сумісною власністю.

Відповідно до статей 69 та 70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. У разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Доказів для відступу від рівності
часток суду представлено не було, тому
згідно з положеннями статей 60, 69, 70, 74 СК
України за кожним з них слід визнати
право власності на 1/2 частку
садівничого будинку, який розташований
на земельній ділянці

НОМЕР_1 (теперішній НОМЕР_1) в СТ "Лимани"
Жовтневого району Миколаївської
області.

Посилання відповідача на існування
домовленостей щодо непосягання
позивачкою на садівничий будинок та
земельну ділянку не підтверджено
належними доказами, тому судом не
можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, в 2006 році відповідач
розпочав приватизацію земельної
ділянки, площею 0,04 га, виділеної для
ведення садівництва, розташованої в СТ
"Лимани" (НОМЕР_1), яку завершив в 2010 році,
отримавши ділянку у приватну власність
згідно з Державним актом серії ЯЛ № 930929
від 22 листопада 2010 року.

Ця ділянка також набута ОСОБА_3 під час
його проживання однією сім'єю з
позивачкою, проте відповідно до
положень статей 81, 116 ЗК України та
Декрету Кабінету Міністрів України від
26 грудня 1992 року № 15-92 «Про
приватизацію земельних ділянок» вона
не відносяться до спільного їх майна і
поділу не підлягає.

Тому в задоволенні позову в частині
визнання земельної ділянки спільним
сумісним майном і її поділу необхідно
відмовити.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивачки
підлягають стягненню судові витрати
сплачені нею при подані позову до суду
пропорційно задоволеним позовним
вимогам, тобто повністю за
відрахуванням розміру судового збору,
сплаченого за вимогу про поділ
земельної ділянки.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю як чоловіка та дружини, визнання
будинку та земельної ділянки спільним
сумісним майном та їх поділ
задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю як
дружини та чоловіка з 1 січня 2004 року до
серпня 2013 року.

Визнати спільним сумісним майном
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 садівничий будинок
НОМЕР_1 (теперішній НОМЕР_1) в
садівничому товаристві "Лимани"
Жовтневого району Миколаївської
області.

В порядку поділу спільного сумісного
майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право
власності на садівничий будинок
НОМЕР_1 (теперішній НОМЕР_1) в
садівничому товаристві "Лимани"
Жовтневого району Миколаївської
області - по ?? частині за кожним.

В задоволенні іншої частини позову
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
понесені нею судові витрати
пропорційно задоволеним вимогам в сумі
724 (сімсот двадцять чотири) грн. 63 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Жовтневий районний суд Миколаївської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів після
проголошення рішення.

Суддя
Р.В. Козаченко