Справа № 661/5372/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2014 року

Новокаховський міський суд
Херсонської області в складі:

головуючої - судді Бойко М.Є.,

при секретарі - Ярошенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Нова Каховка Херсонської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсними свідоцтва про право на
спадщину частково та договору купівлі -
продажу жилого будинку, визнання права
власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом від 07.08.1984 року
частково недійсним, визнання недійсним
договору купівлі-продажу жилого
будинку АДРЕСА_1 від 25.06.2001 року та
визнання за ним права власності на цей
будинок, а також на земельну ділянку
розміром 0,0497 га за цією ж адресою як за
спадкоємцем першої черги за законом
після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 року
та як за спадкоємцем першої черги
спадкування за заповітом та за законом
після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Зазначав, що спірний будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
належав його батькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_3
на праві спільної сумісної власності
подружжя. Батько - ОСОБА_1 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Він на той час
проживав у зазначеному будинку, а тому
фактично прийняв спадщину, але мати -
ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на
спадщину на весь будинок, а 25.06.2001 року
на підставі договору купівлі-продажу
провела його відчуження на користь
доньки - ОСОБА_2, про що він довідався
лише після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2
року.

Посилаючись на те, що мати не мала
права відчужувати вказаний жилий
будинок, оскільки 31.05.1986 року заповіла
його в рівних частинах йому та сестрі -
ОСОБА_2, після смерті матері він також
фактично прийняв спадщину, на відміну
від відповідачки, яка не приймала її ні
після смерті батька, ні після смерті
матері, позивач просив визнати
частково недійсним в 1/2 частині
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 07.08.1984 року на ім»я
ОСОБА_3, та визнати за ним право
власності як спадкоємця першої черги
спадкування після смерті батька ОСОБА_4
на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 Просив
також визнати недійсним договір
купівлі -продажу спірного будинку з
будівлями від 25.06.2001 року, укладений
між його матір»ю ОСОБА_3 та сестрою
ОСОБА_2 на Таврійській регіональній
біржі, оскільки вони були продані поза
його волею, про що йому стало відомо
тільки у 2012 році, та визнати за ним
право власності , як спадкоємця першої
черги спадкування за заповітом на його
3/4 частини після смерті матері - ОСОБА_3
та як спадкоємця першої черги
спадкування за законом на земельну
ділянку, на якій цей будинок
розташований, розміром 0,0497 га.

В судове засідання позивач не з»явився,
просив письмово розглядати справу в
його відсутність, представник позивача
уточнила заявлені позовні вимоги й
просила визнати недійсним в 1/4 частині
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 07.08.1984 року. Всі інші вимоги
підтримала з вищезазначених підстав,
просила позов повністю задовольнити.

Відповідачка та її представник позовні
вимоги повністю не визнали, просили їх
залишити без задоволення у повному
обсязі. Зазначали, що після смерті
батька ОСОБА_2 та позивач відмовились
від спадщини на користь матері, яка в
зв»язку з цим й отримала тільки на своє
ім»я свідоцтво про право на спадщину
07.08.1984 року на спірний будинок, який в
подальшому продала відповідачці,
розпорядившись належним їй на праві
особистої власності майном на свій
розсуд, про що, зокрема, позивач
довідався одразу ж, тобто ще у 2001 році,
тобто пропустив, як вони вважають,
строки звернення до суду з даним
позовом. Також, свої заперечення
мотивує тим, що на день укладення
договору відповідач не був власником
жодної частки у спірному будинку, а
вона є добросовісним набувачем,
оскільки їй не було відомо про
наявність перешкод для вчинення
правочину.

Заслухавши представників сторін,
відповідачку, дослідивши матеріали
цивільної, інвентарної та спадкових
справ, суд дійшов до висновку про
відмову у задоволенні вимог позову,
виходячи з наступних, встановлених в
ході розгляду справи обставин та
відповідних їм правовідносин, які
регулюються нормами ЦК 1963 року за часом
їх виникнення.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 з 1952
року перебував у зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_3

Від шлюбу у них народились: донька -
ОСОБА_2 та син - ОСОБА_1

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної
сумісної власності подружжя належав
будинок АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.
Спадкоємцями першої черги після його
смерті є діти - ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
дружина - ОСОБА_3

ОСОБА_2 спадщину не прийняла, оскільки в
передбачений законодавством строк
вона, як спадкоємець, який не проживав
постійно із спадкоємцем, не подала до
нотаріальної контори заяву про її
прийняття.

Спадщину за законом в передбаченому
законом порядку прийняла та оформила
тільки ОСОБА_3, отримавши свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане
Новокаховською державною нотаріальною
конторою 07.08.1984 року та зареєстроване в
реєстрі за № 2425 на 1/2 частку жилого
будинку АДРЕСА_1

На час смерті батька позивач - ОСОБА_1
був зареєстрований у спірному будинку,
що підтверджується будинковою книгою
та не заперечувалось відповідачкою в
судовому засіданні.

Згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України при вирішенні
спорів про спадкування, спадщина по
яких відкрилась і була прийнята до 1
січня 2004 року, не допускається
застосування судами норм ЦК 2003 року, а
застосуванню підлягають норми
законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР
(1963р.).

Суд вважає, що твердження ОСОБА_1 про
фактичне прийняття спадщини, яка
відкрилась після смерті його батька
позивачем не доведено.

Так, у ст. 549 Цивільного кодексу УРСР від
18.07.1963 p., що поширюється на спадкоємні
відносини, які виникли до прийняття
нового ЦК України 2004 p., зазначені дії,
що свідчать про прийняття спадкоємцем
спадщини, відповідно до яких
спадкоємець вважається таким, що
прийняв спадщину: якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадкоємним майном; якщо він подав
нотаріальному органу за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Інструкція про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України в
редакції наказу Міністерства юстиції
України від 18 червня 1994 р. передбачала,
що документами та іншими доказами, які
можуть слугувати підтвердженням
фактичного вступу в управління або
володіння спадковим майном, визнає:
довідку житлово-експлуатаційної
організації, правління
житлово-будівельного кооперативу,
виконавчого комітету місцевої ради
народних депутатів чи відповідної
місцевої державної адміністрації про
те, що спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом з
ним, або про те, що спадкоємцем було
взято майно спадкодавця; довідка
державної податкової служби,
страховика чи іншого органу про те, що
спадкоємцем після відкриття спадщини
сплачувались податки або страхові
платежі по обов'язковому страхуванню,
квитанція про сплату податку,
страхового платежу; копія рішення суду,
що, набрало законної сили, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; запис у паспорті
спадкоємця або в будинковій книзі, який
свідчить про те, що спадкоємець був
постійно прописаний в спадковому
будинку (квартирі) протягом шести
місяців після смерті спадкодавця, та
інші документи, що підтверджують факт
вступу спадкоємця в управління чи
володіння спадковим майном; а також
наявність у спадкоємців ощадної
книжки, іменних цінних паперів,
квитанцій про здані в ломбард речі,
свідоцтва про реєстрацію (технічного
паспорта, реєстраційного талону) на
автотранспортний засіб чи іншу
самохідну машину або механізм,
державного акта на право приватної
власності на землю та інших документів,
виданих відповідними органами на ім'я
спадкодавця на майно, користування
яким можливе лише після належного
оформлення прав на нього (абзаци перший
та другий п. 113 Інструкції).

З викладеного випливає, що факт
реєстрації спадкоємця за місцем
проживання спадкодавця на час
відкриття спадщин не може
прирівнюватись до фактичного вступу в
управління або володіння спадковим
майном, оскільки підставами
застосування цього способу була значно
ширша кількість юридичних фактів. При
цьому сам по собі факт ореєстрації або
проживання спадкоємця зі спадкодавцем
в одному житловому приміщенні був
недостатнім для визнання спадкоємця
таким, що прийняв спадщину шляхом
фактичного вступу.

Таким чином,не дивлячись також на
те, що з дня смерті ОСОБА_4 минуло вже
понад 30 років, позивач не надав суду
жодного допустимого доказу того, що він
фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном та з огляду
на положення п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в
редакції Закону від 1963 року прийняв
спадщину; ніяких дій, які б про це
свідчили, він не вчинив.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4
спадщину за законом прийняла тільки
дружина останнього - ОСОБА_3 (ст.529 ЦК 1963
року).

Оскільки 1/2 вказаного будинку вже
належала ОСОБА_3 на праві спільної
сумісної власності подружжя, після
отримання свідоцтва про права на
спадщину в порядку спадкування після
смерті чоловіка остання стала
власником в 1/1 частці спірного майна.

За життя ОСОБА_3 залишила заповіт, який
посвідчений у нотаріальному порядку 31
травня 1986 року, згідно з яким спірний
будинок з надвірними будівлями
заповіла доньці - ОСОБА_2 та сину -
ОСОБА_1 в рівних долях.

Але, в подальшому, а саме: 25.06.2001 року
ОСОБА_3 продала вищевказану
нерухомість ОСОБА_2, про що ними було
укладено відповідний договір
купівлі-продажу, посвідчений
Регіональною універсальною товарною
біржею «Таврійська» 25.06.2001 року за
реєстровим № 509.

На підставі вище вказаного договору КП
"Каховське бюро технічної
інвентаризації" зареєструвало за
ОСОБА_2 право власності на нерухоме
майно за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла.

У відповідності із ст. 534 ЦК України 1963
року особа мало право заповісти лише
належне їй майно або його частину.
Чинність заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини.

На час смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 року
будинок та надівірні будівлі по
АДРЕСА_1, які вона заповіла у 1986 році, їй
вже не належали в зв»язку із їх
відчуженням на користь ОСОБА_2 За таких
обставин, доводи позову про наявність у
позивача права на спадкування цього
майна за заповітом є безпідставними.
Згідно Цивільного кодексу України
особа, яка вважає, що її речові права
порушені, має право звернутися до суду
як з позовом про визнання відповідної
угоди недійсною (статті 215-235), так і з
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння (статті
330,388).

ОСОБА_1, як спадкоємець ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, вважаючи, що його речові права
порушені, звернувся також з вимогою
про визнання договору купівлі-продажу
спірного майна від 25.06.2001 року
недійсним з підстав невідповідності
його вимогам закону, а саме ст. 215 ЦК
України. Даний позов ним подано у 2014
році, при цьому позивач стверджував, що
про існування цього правочину він
довідався тільки у 2012 році, вже після
смерті матері. Ці його доводи в ході
розгляду справи належними та
допустимими доказами не підтверджені,
а тому суд вважає їх не спростованими, а
строк позовної давності, передбачений
законом для звернення до суду з даними
вимогами, не пропущеним.

У даному випадку також слід
застосовувати норми Цивільного
кодексу 1963 року, який регулює
правовідносини сторін за часом їх
виникнення.

Ст.48 ЦК 1963 року встановлює загальне
правило про те, що недійсною є та угода,
що не відповідає вимогам закону. Таких
порушень судом в ході судового
розгляду не встановлено, позов в цій
частині позивач належним чином не
обгрунтував, не вказавши, яким саме
вимогам закону не відповідає
оспорюваний ним договор, або інших,
передбачених ЦК України 1963 року
підстав для визнання його недійсним, а
тому в цій частині позовні вимоги є
безпідставними та не обґрунтованими.

Крім того, слід зазначити, що нерухоме
майно було продано у 2001 році, на момент
відчуження ОСОБА_3 вважалася його
власником на законних підставах,
оскільки отримала свідоцтво про право
на спадщину. До того ж, ОСОБА_1 не був
стороною договору купівлі-продажу від
25.06.2001 року, тобто не був стороною
оспорюваного договору.

Таким чином, у суду відсутні правові
підстави для визнання договору
купівлі-продажу від 25.06.2001 року
недійсним, у тому числі частково
недійсним.

Добросовісність набувача презюмується
(п.10 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Судом в ході розгляду справи не
встановлено, що ОСОБА_2 знала чи могла
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину.

З огляду на зазначене, оспорюваний
договір купівлі-продажу чинний,
відповідачка є добросовісним
набувачем, і ОСОБА_1 , якщо б факт
прийняття ним спадщини був судом
встановлений, мав право вимагати від
неї отримання грошової компенсації за
1/4 спірної будівлі. Однак, цього факту
він встановити не просив, не довів,
вимоги про отримання грошової
компенсації не пред'являв, а суд
розглядає спір в межах заявлених вимог.

У відповідності із Державним актом від
01.10.2003 року ОСОБА_3 була також власником
земельної ділянки площею 0,0497 га по
АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для
будівництва і обслуговування спірних у
даній справі жилого будинку та
господарських будівель і споруд.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3
відкрилася спадщина не на спірний
будинок та надвірні споруди, а на
земельну ділянку площею 0,0497 га, яка
належала померлій згідно відповідного
державного акту від 01.10.2003 року та
розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка
також є предметом позову.

За роз'ясненням Постанови Пленуму
Верховного суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» (п.23,24)
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розгляду не підлягають.
Тільки у разі відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину особа
може звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

З відповіді державної нотаріальної
контори за вих. № 382/02-14 від 07.03.2014 року
вбачається, що позивач звернувся з
заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину після смерті матері ОСОБА_3
у березні 2014 року, і нотаріусом йому
було відмовлено у видачі такого
свідоцтва на жилий будинок по АДРЕСА_1
Відмову нотаріуса у видачі свідоцтва
про права на спадщину на земельну
ділянку за цією ж адресою ОСОБА_1 не
одержував, а тому не позбавлений права
оформити своє право спадкування на неї
в установленому законом порядку і
звернення до суду з позовом про взнання
права власності на зазначену земельну
ділянку на даний час є передчасним.

На підставі ст.ст. 48, 145, 524-527, 529, 534, 549 ЦК
України 1963 року, керуючись ст.ст. 10, 11, 60,
88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю ОСОБА_1 у позові до
ОСОБА_2 про визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину
частково та договору купівлі - продажу
жилого будинку, визнання права
власності в порядку спадкування.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга протягом десяти днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Херсонської області через
Новокаховський міський суд.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя М. Є. Бойко