Номер провадження 2/522/806/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого - судді Суворової О.В.

при секретарі - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Департаменту
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради про визнання
недійсної угоди про відчуження
квартири з громадського житлового
фонду та припинення права власності, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Департаменту
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради, у якій з
урахуванням уточнень просить визнати
незаконним рішення Виконавчого
комітету Приморської районної ради
народних депутатів № 371 від 6 березня 1992
року «Про продаж громадянам в приватну
власність займаних ними квартир у
будинках державного житлового фонду» в
частині продажу ОСОБА_3 квартири
АДРЕСА_1 загальною корисною площею 64,11
кв.м, яка складається з трьох кімнат
житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3
кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної
площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м,
кладової площею 1,15 кв.м, кладової
площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м
за 11501 рубль та скасувати його, визнати
недійсним договір купівлі-продажу,
укладений 9 квітня 1992 року між
виконавчим комітетом Приморської
районної ради народних депутатів міста
Одеси та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_3 купила
за 11051 рубль квартиру під номером
АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат
житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3
кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної
площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м,
кладової площею 1,15 кв.м, кладової
площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м,
загальною площею 64,11 кв.м, посвідчений
нотаріусом Шостої Одеської державної
нотаріальної контори 09.04.1992 р., реєстр.
№ 3-3317 та зареєстрований Одеським
міжміським бюро технічної
інвентаризації 12.05.1992 р. у реєстрову
книгу 38 доп. під № 528, стор. 133, визнати
недійним дублікат договору
купівлі-продажу, серія на номер р. № 5-599,
виданий 13.06.2013 року Шостою одеською
державною нотаріальною конторою на
ім'я ОСОБА_3, припинити право приватної
власності ОСОБА_3 на квартиру під
АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат
житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3
кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної
площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м,
кладової площею 1,15 кв.м, кладової
площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м,
загальною площею 64,11 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що з 1985 року він із
дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3
приживав у вказаній квартирі, у 1992 року
між виконавчим комітетом Приморської
районної ради народних депутатів міста
Одеси та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
проте усі ці роки позивач вважав, що
він, його дружина та донька є
співвласниками квартири у рівних
частках, а про те, що донька є єдиною
власницею квартири він дізнався лише у
2012 році. Позивач стверджує, що жодної
згоди на продаж квартири він не
надавав, у зв'язку із чим договір
порушує його права та має бути визнаний
недійсним.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому
засідання позов визнала, обставини, на
яких він ґрунтується підтвердила,
просила позов задовольнити.

Інші відповідачі у судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
судового засідання сповіщені належним
чином, про поважні причини неявки у
судове засідання суд не сповістили.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, суд
вважає, що рішення у справі необхідно
постановити із відмовою у задоволенні
позову. Судом встановлені наступні
фактичні обставини на підставі наявних
у матеріалах справи доказів.

26 квітня 1985 року Бюро обміну житловими
приміщеннями Виконавчого комітету
Одеської міської ради народних
депутатів ОСОБА_2 було видано ордер №
2263, на підставі якого вона та члени її
родини: чоловік ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3
набули право вселення у АДРЕСА_1

Рішенням Виконавчого комітету
Приморської районної ради народних
депутатів № 371 від 6 березня 1992 року
«Про продаж громадянам в приватну
власність займаних ними квартир у
будинках державного житлового фонду»
було вирішено затвердити акт оціночної
комісії № 329 від 5 березня 1992 року та
продати ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1
загальною корисною площею 64,11 кв.м, яка
складається з трьох кімнат житловою
площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3 кв.м,
коридору площею 12,0 кв.м, ванної площею
2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, кладової
площею 1,15 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м,
кладової площею 0,25 кв.м за 11501 рубль.

9 квітня 1992 року між виконавчим
комітетом Приморської районної ради
народних депутатів міста Одеси та
ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 купила
за 11051 рубль квартиру під номером
АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат
житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею 7,3
кв.м, коридору площею 12,0 кв.м, ванної
площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м,
кладової площею 1,15 кв.м, кладової
площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м,
загальною площею 64,11 кв.м, посвідчений
нотаріусом Шостої Одеської державної
нотаріальної контори 09.04.1992 р., реєстр.
№ 3-3317.

Даний договір був зареєстрований
Одеським міжміським бюро технічної
інвентаризації 12.05.1992 р. у реєстрову
книгу 38 доп. під № 528, стор. 133, що
підтверджується відповідним
реєстраційним посвідченням.

Згідно довідок (виписок з домової книги
про склад родини та прописку) вих. № 713
від 24 листопада 2008 року та вих. № 706 від 9
липня 2012 року у вказаній квартирі
зареєстровані ОСОБА_3, її батько ОСОБА_1
та мати ОСОБА_2 При цьому ОСОБА_3 у даній
квартирі з 1995 року не проживає.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР від 18 липня
1963 року, який діяв на момент виникнення
спірних правовідносин, перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і статтями 78 і
79 цього Кодексу.

Позивач у позовній заяві посилається
на те, що з 1992 року по 2012 рік він вважав,
що квартира приватизована на нього,
дружину та доньку в рівних частках.

Одночасно з цим, за змістом ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», який введено в дію з
дня опублікування - 22 липня 1992 року
приватизація здійснюється на підставі
заяви громадянина та за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім'ї,
які постійно мешкають у цій квартирі.

Відповідно до п. 9 Положення про продаж
громадянам у власність квартир у
будинках державного і громадського
житлового фонду, їх утримання і ремонт,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР і Укрпрофради № 142 від 19
травня 1989 року, громадянин, який бажає
придбати у власність займану квартиру
(будинок), подає заяву за місцем
проживання до виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів або
адміністрації підприємства,
об'єднання, організації, у віданні або
власності яких перебуває будинок. До
заяви додається письмова згода членів
сім'ї, проживаючих разом з ним, на
придбання квартири (будинку) у його
власність і довідка з місця проживання
про склад сім'ї та прописку.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року,
письмові угоди повинні бути підписані
особами, які їх укладають.

Таким чином, знаючи з 1992 року про те, що
квартира, у якій він проживає, набула
правового режиму приватної власності,
позивач мав усвідомлювати, що особисто
він міг набути право приватної
власності на частку цієї квартири або
на підставі правочину, підписаного ним
власноручно, або на підставі заяви
підписаної ним власноручно заяви про
приватизацію житла.

За таких обставин позивач у будь-який
момент з моменту кладення договору від
9 квітня 1992 року міг дізнатись про факт
укладення цього договору та про те, що
він не є стороною за цим договором.

Суд також приймає до уваги той факт, що
як з пояснень представника позивача,
так із пояснень його дружини
вбачається, що всі ці роки оригінали
правовстановлюючих документів на
квартиру, у тому числі витягу з
оскаржуваного позивачем рішення та
оспорюваного позивачем договору,
зберігались безпосередньо у квартирі,
у якій проживав позивач з дружиною,
факт укладення цього договору ніколи
ніким від позивача не приховувався, а
також те, що з тексту рішення
Виконавчого комітету Приморської
районної ради народних депутатів № 371
від 6 березня 1992 року вбачається, що
мається згода усіх дорослих членів
родини.

За таких обставин, суд доходить до
висновку, що строк позовної давності за
даним спором розпочався 10 квітня 1992
року.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року,
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки, а за позовами державних
організацій, колгоспів та інших
кооперативних та інших громадських
організацій одна до одної в один рік.

Таким чином, строк позовної давності за
вимогами ОСОБА_1 закінчився 10 квітня 1995
року.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

З огляду на це суд вимушений
застосовувати до позовних вимог ОСОБА_1
правила про позовну давність,
встановлені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР 1963 року,
позовна давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР 1963 року,
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що
з матеріалів справи та пояснень
представника позивача не вбачається
жодних поважних причин для пропуску
позивачем строку позовної давності,
суд доходить до висновку про
необхідність відмови у позові у зв'язку
із закінченням цього строку.

Керуючись Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 209,
212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Департаменту
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради про визнання
недійсної угоди про відчуження
квартири з громадського житлового
фонду та припинення права власності -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
О.В.Суворова

20.05.2014