Справа № 236/2953/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Краснолиманський
міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Шавиріної Л.П.

при секретарі - Киркач Г.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Красний Лиман Донецької
області за участю сторін справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
суд -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
в сумі 34435,10 грн.

В судовому засіданні представник
позивача Юклевський Д.С. позов
підтримав повністю і просив його
задовольнити з тих підстав, що 07.08.2008
року між позивачем та відповідачем
було укладено кредитний договір №
КТХRRХ09740077, який складається із Заяви
позичальника та Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
«Розстрочка» в розмірі 3119,69 грн.
терміном 12 місяців зі сплатою за
користування кредитом 12,00% на рік на
суму залишку заборгованості з кінцевим
терміном повернення 06.08.2009 року. В
погашення заборгованості за кредитом
відповідач був зобов»язаний щомісячно
сплачувати платіж, який складається із
заборгованості за кредитом, за
відсотками, комісії, а також інших
витрат згідно з Умовами. Однак
відповідач свої зобов»язання за
договором не виконував, у зв»язку з чим
заборгованість станом на момент
звернення до суду складала 34435,10 грн., з
яких заборгованість за кредитом - 3119,70
грн., заборгованість по відсоткам за
користування кредитом - 224,97 грн.,
заборгованість по комісії - 85,80 грн.,
пеня за несвоєчасно виконання
зобов»язань за договором - 28888,67 грн.,
штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил
надання банківських послуг 500
грн.(фіксована частина) та 1615,96
грн.(процентна складова). Просив
стягнути з відповідача зазначену
заборгованість в сумі 34435,10 грн. та
судові витрати в сумі 344,45 грн.

Відповідач позовні вимоги
позивача не визнав, просив відмовити у
їх задоволенні у зв»язку з тим, що
позивачем при зверненні до суду
пропущено строк позовної давності,
обумовлений договором, відповідач
умисно, з метою збільшення штрафних
санкцій, не застосовував на протязі
більше 5 років жодних засобів для
погашення кредитного зобов»язання, що
призвело до збільшення суми
заборгованості більше ніж в 10 разів,
яку він погасити не має матеріальної
можливості бо не працює, доходів не має,
на його утриманні знаходиться
малолітня дитина. Крім того, наголосив
на тому, що жодного платежу в погашення
заборгованості, у тому числі і 05.11.2009
року в сумі 107,36 грн. не вносив,
наявність кредитної заборгованості
від родичів укривав, нікому погашати
заборгованість не доручав, в момент
внесення зазначеного платежу
перебував під вартою.

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що
відповідач являється її сином і з 10.02.2009
року до 01.06.2011 року перебував під
вартою. Ні вона, ні жоден член їхньої
сім»ї, до листопада місяця 2013 року не
знали про кредитні зобов»язання сина, у
зв»язку з чим жоден з них ніколи, і тому
числі в той час коли відповідач
перебував під вартою(05.11.2009 року), не міг
і не здійснював будь-яких платежів на
їх погашення. Про наявність кредитних
зобов»язань відповідач повідомив
сім»ю лише після отримання повістки до
суду по справі за позивом позивача. На
теперішній час відповідач не працює,
існує лише за рахунок випадкових
заробітків та підтримки батьків,
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах із ОСОБА_4, від сумісного
проживання з якою має малолітню дитину
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває на
його утриманні.

Вислухавши пояснення сторін,
свідка та перевіривши надані ними
докази, суд встановив такі факти та
відповідні їм правовідносини.

07.08.2008 року між позивачем та
відповідачем було укладено кредитний
договір № КТХRRХ09740077, який складається
із Заяви позичальника та Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
«Розстрочка» в розмірі 3119,69 грн.
терміном 12 місяців зі сплатою за
користування кредитом 12,00% на рік на
суму залишку заборгованості. Погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку : починаючи з 15.09.2008
року(дата оплати першого щомісячного
платежу) щомісяця в період сплати, за
який приймається період з «15» по «20»
число кожного місяця Позичальник
повинен надати Банку грошові
кошти(щомісячний платіж) у сумі 285,22 грн.
для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається з
заборгованості за кредитом, відсотків,
винагороди, комісії, а також інших
витрат згідно з Умовами, з кінцевим
терміном повернення 06.08.2009 року(а.с.8-13).

Згідно розрахунку
заборгованості, наданого позивачем,
заборгованість ОСОБА_1 за кредитним
договором № КТХRRХ09740077 від 07.08.2008 року
станом на 06.09.2013 року складала 34435,10 грн.,
з яких заборгованість за кредитом -
3119,70 грн., заборгованість по відсоткам
за користування кредитом - 224,97 грн.,
заборгованість по комісії - 85,80 грн.,
пеня за несвоєчасно виконання
зобов»язань за договором - 28888,67 грн.,
штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил
надання банківських послуг 500
грн.(фіксована частина) та 1615,96
грн.(процентна складова) - а.с.5-6.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов»язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов»язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов»язаний повернути позикодавцеві
позику(грошові кошти у такій самій сумі
або речі, визначені родовими ознаками,
у такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором, бо
відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов»язковим для виконання
сторонами.

Відповідно ст. 526 ЦК України
зобов»язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового оборту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов»язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема :

1) припинення зобов'язання
внаслідок односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов»язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

З матеріалів справи встановлено,
що 07.08.2008 року відповідач ОСОБА_1
отримав у позивача кредит у розмірі
3119,69 грн. і жодного разу не вносив
платежів на його погашення, що ним
визнається.

Згідно розрахунку позивача з
вересня місяця 2008 року відповідач свої
зобов»язання щодо щомісячного
повернення кредиту в розмірі 285,22 грн.
не виконує, чим порушує умови
кредитного договору, викладені в Заяві
та Умовах надання споживчого кредиту
фізичним особам. Тому з вересня 2008 року
має прострочену заборгованість за
кредитом та процентами за користування
кредитом(а.с.5-6).

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовні давність це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою, про захист його цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у
позові(частина 4 статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого овбов»язку.

Після переривання перебіг
позовної давності починається
заново(ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК
України перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов»язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила(частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Строк виконання кожного
місячного зобов»язання згідно з ч.3 ст.
254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов»язань
за кредитним договором, позовна
давність за вимогами кредитора про
повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, починається
стосовно кожної окремої
частини(щомісячного платежу) від дня
коли відбулося це порушення(постанова
Верховного Суду України від 06.11.2013 року
по справі № 6-116цс 13).

Згідно зі статтею 266 ЦК України
зі спливом позовної давності до
основної вимоги вважається, що позовна
давність сплила і до додаткової вимоги.

Судом встановлено, що
відповідно до Заяви та п. 4.1 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам «Розстрочка» строк погашення
кредиту та процентів по ньому
визначено щомісячними платежами в
період з 15 по 20 число відповідного
місяця. А строк погашення кредиту у
повному обсязі визначено 06.08.2009 року.
При цьому відповідно до Умов термін
позовної давності сторонами
встановлений у 5 років.

Тому у зв»язку з заявою
відповідача про сплив позовної
давності, суд приходить до висновку про
те, що на момент звернення позивача до
суду 29.10.2013 року поза межами такої
знаходяться його вимоги за період з
15.09.2008 року по 29.10.2008 року.

При цьому суд враховує, що
відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. При цьому кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

При винесенні рішення відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об"єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достовірність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності.

Однак надана позивачем
інформація про те, що відповідач
особисто через його Краматорське
відділення 05.11.2009 року вніс на
погашення заборгованості по кредиту
готівку в сумі 107,36 грн.(а.с.5,35-42), не
знайшла свого підтвердження як
висновком службового розслідування,
проведеного позивачем(а.с.78), так і
спростована доказами, наданими
відповідачем - поясненнями свідка
ОСОБА_3, копіями постанови
Слов»янського міськрайонного суду
Донецької області від 14.05.2010 року,
протоколу затримання відповідача від
10.02.2009 року(а.с.66-74), які свідчать про те,
що 05.11.2009 року він перебував під вартою,
здійснити погашення кредиту готівкою
не мав можливості, а тому і перебіг
позовної давності по кредитному
договору 05.11.2009 року не переривався.

Тому заборгованість по тілу,
відсоткам та штрафу слід розраховувати
з 29.10.2008 року. і вона складає по кредиту -
2406,65 грн.(3119,7 - 713,05 грн. за період до
29.10.2008 року 285,22 х 2,5 місяці), пропорційно
по відсоткам 160,04 грн., по комісії 60,53
грн., по штрафу 500 грн. та його
відсотковій складовій - 1149,59 грн.

Відповідно до Заяви
відповідача(позичальника) від 07.08.2008
року при порушення позичальником
зобов»язань із погашення кредиту він
сплачує банку пеню, розмір якої
визначений у п.5.1 Умов за кожний день
прострочки і складає 1,25% від суми
простроченої заборгованості по
кредиту, але не менше 1 гривні(а.с.8,12).

Як вбачається з розрахунку
заборгованості, саме такий розмір пені
нараховувався банком у зв»язку з
порушенням відповідачем ОСОБА_1
зобов»язань щодо погашення кредиту.
Пеня нарахована за період з 15.09.2008 року
по 06.09.2013 року та з урахуванням ніби то
її часткового погашення в цей період
заборгованість з пені станом на 06.09.2013
року складає 28888,67 грн.(а.с.5-6).

В судовому засіданні
відповідач просив відмовити позивачу у
задоволенні позову, у тому числі і в
частині стягнення неустойки,
посилаючись на сімейний та
матеріальний стан відповідача, та на
те, що кредитор умисно сприяв
збільшенню розміру збитків.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до п.27 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31.03.2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
положення ч.3 ст.551 ЦК України про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка.

Істотними обставинами в
розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України
можна вважати, зокрема, ступінь
виконання зобов»язання боржником,
майновий стан сторін, які беріть участь
у зобов»язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Відповідно до принципів
розумності і справедливості на
кредитора покладається обов»язок
вживати необхідних заходів щодо
зменшення розміру збитків, завданих
йому порушенням зобов»язання, але у
всякому разі, не сприяти їх збільшенню.
Невиконання кредитором цього
обов»язку також може бути підставою
для зменшення судом розміру збитків та
неустойки, що стягуються з боржника, що
передбачено частиною 2 статті 616 ЦК
України, згідно якої суд має право
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника, якщо
кредитор умисно або з необережності
сприяв збільшенню розміру збитків,
завданих порушенням зобов»язання, або
не вжив заходів щодо їх зменшення.

Враховуючи, що про порушення
зобов»язання відповідачем Банк
дізнався ще 15 вересня 2008 року, коли
відповідач не сплатив черговий
щомісячний платіж, а до суду з вимогами
про стягнення заборгованості за
кредитним договором звернувся лише
29.10.2013 року, тобто після спливу більш
ніж п»яти років після початку
порушення зобов»язання, та більш ніж
через чотири роки після закінчення
06.08.2009 року строку виконання
зобов»язання, до цього будь-яких
заходів щодо стягнення заборгованості
з відповідача не приймав, чим сприяв
збільшенню розміру неустойки за
кредитним договором(зокрема в період з
07.08.2009 року по 29.10.2013 року
заборгованість з пені виросла з 2400,35
грн. до 29182,51 грн.), враховуючи
матеріальний стан відповідача, який
ніде не працює, має на утриманні
малолітню дитину, страждає на психічне
захворювання, яке на погляд суду
негативно впливає на його розуміння
відповідальності за взяті на себе
зобов»язання,(а.с.68), єдиним джерелом
доходів його сім»ї являються випадкові
заробітки, виходячи з засад цивільного
судочинства, а саме розумності,
справедливості та співмірності, суд
вважає можливим на підставі ч.2 ст.616 ЦК
України та частини 3 статті 551 ЦК
України зменшити розмір неустойки, що
підлягає стягненню з відповідача, до
розміру заборгованості за тілом
кредиту, тобто до 2500,0 грн.

Такого висновку суд дійшов,
враховуючи у тому числі висновки
Конституційного Суду України,
викладені в рішення від 11 липня 2013 року
у справі № 1-12/2013 за конституційним
зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо
офіційного тлумачення положень
другого речення преамбули Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов»язань», згідно яких вимога про
нарахування та сплату неустойки за
договором споживчого кредиту, яка є
явно завищеною, не відповідає
передбаченим у пункті 6 статті 3,
частині 3 статті 509 та частинам 1,2 статті
627 ЦК України, засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права. Наявність у кредитора
можливості стягувати із споживача
надмірі грошові суми як неустойку
спотворює її дійсне правове значення,
оскільки із засобу розумного
стимулювання боржника виконувати
основне грошове зобов»язання
неустойка перетворюється на
несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Конституційний Суд України
вважає, що з огляду на приписи частини
четвертої статті 42 Конституції України
участь у договорі споживача як слабкої
сторони, яка підлягає особливому
правовому захисту у відповідних
правовідносинах, звужує дію принципу
рівності учасників цивільно-правових
відносин та свободи договору, зокрема у
договорах про надання споживчого
кредиту щодо сплати споживачем пені за
прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з
положеннями Резолюції Генеральної
Асамблеї ООН «Керівні принципи для
захисту інтересів споживачів» від
09.04.1985 року № 39/248, в якій наголошено:
визнаючи, що споживачі нерідко
перебувають у нерівному становищі з
точки зору економічних умов, рівня
освіти та купівельної спроможності,
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Як зауважив Конституційний
Суд України, межі дії принципу свободи
договору визначаються законодавством
з урахуванням критеріїв
справедливості, добросовісності,
пропорційності і розумності. При цьому
держава має підтримувати на засадах
пропорційності розумний баланс між
публічним інтересом ефективного
перерозподілу грошових накопичень,
комерційними інтересами банків щодо
отримання справедливого прибутку від
кредитування і правами та
охоронюваними законом інтересами
споживачів їх кредитних послуг(абзац
третій підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення від 10
листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

У наведених Керівних принципах
для захисту інтересів споживачів
визначено, що споживачі мають бути
захищені від таких зловживань, як
односторонні типові контракти,
виключення основних прав у контрактах
та незаконні умови кредитування
продавцями.

Захист від цих зловживань
базується на положенням законодавства,
зокрема, частини 3 статті 551 ЦК України,
відповідно до якої розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Конституційний Суд України
дійшов висновку, що умови договору
споживчого кредиту, його укладення та
виконання повинні підпорядковуватися
таким засадам, згідно з якими особа
споживача вважається слабкою стороною
у договорі та підлягає особливому
правовому захисту з урахуванням
принципів справедливості,
добросовісності і розумності.
Виконання державою
конституційно-правового обов»язку
щодо захисту прав споживачів вимагає
від неї спеціального законодавчого
врегулювання питань, пов»язаних із
забезпеченням дії зазначених
принципів у відносинах споживчого
кредитування, зокрема, щодо
встановлення справедливого розміру
неустойки за прострочення виконання
грошових зобов»язань позичальниками -
фізичними особами.

Враховуючи зазначене позовні
вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині
стягнення заборгованості з тіла
кредиту, процентів за користування
кредитом, комісії та пені та
заперечення відповідача про відмову в
задоволенні позову підлягають
задоволенню частково, а саме, з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню заборгованість за
кредитним договором станом на 06.09.2013
року в розмірі 6776,81 грн., з яких
заборгованість за кредитом - 2406,65 грн.,
заборгованість за процентами - 160,04 грн.,
заборгованість по комісії - 60,53 грн.,
штраф - 500 грн., процентна складова
штрафу - 1149,59 грн., пеня за несвоєчасне
виконання зобов»язань за кредитним
договором за період з 15.09.2008 року по
06.09.2013 року - 2500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Згідно п/п 1 пункту 1 частини 2
статті 4 Закону України від 08.07.2011 року
«Про судовий збір» з позовної заяви
майнового характеру справляється
судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни
позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 1 січня календарного року, в якому
відповідна заява або скарга подається
до суду.

Статтею 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік» від
06.12.2012 року мінімальна заробітна плата
станом на 1 січня 2013 року складала 1147
грн.

При зверненні до суду
позивачем сплачено судовий збір в сумі
344,35 грн.(а.с.1).

Але суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог позивача
про стягнення заборгованості за
кредитним договором в розмірі 6776,81 грн.
У зв»язку з чим підлягає сплаті судовий
збір у сумі 229,40(6776,81Х1%=67,77 грн., але не
менше 229,40 грн.), який підлягає
відшкодуванню позивачу за рахунок
відповідача.

Керуючись ст.42 Конституції
України, ст.ст.253,254,256,261,264,266,267,509,526,
551,611,612,616,627,629,1049,1054 ЦК України,
ст.ст.10,11,60,88,209-212 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
що народився у м. Красний Лиман
Донецької області, ІПН НОМЕР_1, на
користь Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» , МФО 305299, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитом на рах. № 111 - 6776(шість
тисяч сімсот сімдесят шість) грн.. 81
коп., з яких тіло кредиту - 2406,65 грн.,
заборгованість за відсотками - 160,04 грн.,
заборгованість з комісії 60,53 грн., штраф
500,0 грн., штраф 1149,59 грн., заборгованість
з пені - 2500,0 грн., та на рах. № 0001
судові витрати в сумі 229(двісті
двадцять дев»ять) грн.. 40 коп.

В задоволенні інших позовних
вимог Публічному акціонерному
товариству комерційний банк
«ПриватБанк» відмовити у зв»язку з
відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
через Краснолиманський міський суд у
десятиденний строк з моменту його
проголошення.

Суддя