Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року
м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Олійник А.С.,

суддів: Амеліна
В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, який діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, треті
особи: Старобільська міська рада
Луганської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, за касаційною
скаргою ОСОБА_8, який діє від імені
ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду
Луганської області від 11 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_4, в обґрунтування посилаючись на
те, що він і його малолітній син - ОСОБА_4
є співвласниками квартири АДРЕСА_2.
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1.
АДРЕСА_1 з господарськими спорудами
розташований на земельній ділянці
площею 591 кв. м. Сторони не можуть дійти
згоди щодо порядку користування
земельною ділянкою та приватизувати
свої частини земельної ділянки.
Позивач вважав, що сторони мають рівні
права щодо отримання у користування та
подальшої приватизації приналежної до
будинку земельної ділянки, тому,
посилаючись на положення ст. ст. 120, 121 ЗК
України, просив встановити порядок
користування земельною ділянкою та
виділити в натурі йому та ОСОБА_4 1/2
частини земельної ділянки.

Рішенням Старобільського районного
суду Луганської області від 30
жовтня 2012 року позов задоволено
частково. Встановлено порядок
користування земельною ділянкою
розташованою по АДРЕСА_2 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 1109/23 від 07 вересня 2012 року,
виділивши у користування ОСОБА_3,
ОСОБА_4 земельну ділянку № 1 (позначену
синім кольором), земельну ділянку № 4
(позначену червоним кольором).

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 11 вересня 2013 року рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 30 жовтня 2012
року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє
від імені ОСОБА_3, просить скасувати
вказане рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції посилався на те, що
між сторонами визначився фактичний
порядок користування земельною
ділянкою, тому відповідно до варіанту
№ 1 висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 07
вересня 2012 року № 1109/23 підлягає
встановленню порядок користування
спірною земельною ділянкою шляхом
виділення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної
ділянки № 1, позначеної синім кольором,
та земельної ділянки № 4, позначеної
червоним кольором.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову у позові,
виходив з того, що позивачам не
передавалась спірна земельна ділянка у
користування, тому відсутні підстави
для встановлення порядку користування
такою земельною ділянкою.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням
профспілкового комітету
Старобільської геологорозвідувальної
експедиції, правонаступником якого є
державне підприємство «Укргеофізика»,
від 13 травня 2005 року надано дозвіл на
вселення ОСОБА_3 та членів його сім'ї до
гуртожитку Старобільської
геологорозвідувальної експедиції,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 та його малолітній син - ОСОБА_4
на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 26
вересня 2009 року є співвласниками
квартири АДРЕСА_2 загальною площею 49,5
кв. м.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 10 вересня 1993 року у
зв'язку з приватизацією.

Рішенням виконавчого комітету
Старобільської міської ради від
27 листопада 1997 року № 504/139 ОСОБА_5
передано у приватну власність земельні
ділянки площею 0,06 га та 0,01 га,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Старобільського районного
суду Луганської області від 26
грудня 2011 року в адміністративній
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_5 до Старобільської міської ради
про визнання дій неправомірними та
скасування рішення ради скасовано
рішення Старобільської міської ради
від 16 листопада 2011 року № 14/66, яким
відмовлено ОСОБА_5 у затвердженні
технічної документації з землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
площею 0,0456 га, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. ст. 23, 24 ЗК України (в
редакції, чинній на момент видачі
рішення про передачу земельної
ділянки) право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів. Право тимчасового
користування землею, в тому числі на
умовах оренди, оформляється договором.

Пунктом 2 ч. 1 Перехідних положень ЗК
України від 25 жовтня 2001 року
установлено, що рішення про передачу
громадянам України безоплатно у
приватну власність земельних ділянок,
прийняті органами місцевого
самоврядування відповідно до Декрету
Кабінету Міністрів України від
26 грудня 1992 року «Про приватизацію
земельних ділянок», є підставою для
виготовлення та видачі цим громадянам
або їх спадкоємцям державних актів на
право власності на земельну ділянку за
технічною документацією щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку.

Апеляційний суд вказані обставини
справи та положення закону залишив
поза увагою.

Відповідно до витягу з технічної
документації нормативно-грошової
оцінки земель станом на 01 січня 2009 року
користувачем земельної ділянки під
житловою забудовою, розташованою за
адресою: АДРЕСА_2, площею 50 кв. м, є
державне підприємство «Укргеофізика».

Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України (в
редакції, чинній на момент видачі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно) до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

За таких обставин до позивачів
перейшло право на земельну ділянку на
якій розташована квартира АДРЕСА_2 та
на частину земельної ділянки, яка
необхідна для її обслуговування, у
зв'язку з приватизацією вказаної
квартир.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України
володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, що
перебуває у спільній частковій
власності, здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, а у
разі недосягнення згоди - у судовому
порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 21 постанови від 16 квітня
2004 року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства
при розгляді цивільних справ»,
виходячи з того, що порядок
користування спільною земельною
ділянкою, у тому числі тією, на якій
розташовані належні співвласникам
жилий будинок, господарські будівлі та
споруди, визначається насамперед
їхньою угодою залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК
України бере до уваги цю угоду при
вирішенні спорів як між ними самими,
так і за участю осіб, котрі пізніше
придбали відповідну частку в спільній
власності на землю або на жилий
будинок і для яких зазначена угода
також є обов'язковою. Це правило
стосується тих випадків, коли жилий
будинок було поділено в натурі.

Висновок апеляційного суду про те, що
позивачі не мають права на частину
земельної ділянки, так як ними не
надано документів щодо передачі у
користування співвласникам житлового
будинку земельної ділянки, є
передчасним, оскільки за правилом ч. 2
ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок,
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача. Аналогічну норму
містила і ст. 30 ЗК України (1990 року).

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 213,
214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, на вказані
обставини справи та вимоги закону
уваги не звернув; доводи, якими
обґрунтовувались позовні вимоги, не
перевірив; залишив поза увагою те, що
ОСОБА_5 передано у приватну власність
земельні ділянки площею 0,06 га та 0,01 га,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та те,
що до ОСОБА_4 та членів його сім'ї у
зв'язку з приватизацією квартири
АДРЕСА_2 перейшло право власності на ту
частину земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, та на частину
земельної ділянки, яка необхідна для
його обслуговування; не з'ясував: який
розмір земельної ділянки необхідний
для обслуговування квартири АДРЕСА_2;
на яких умовах та в якому розмірі
перебувала земельна ділянка у
попереднього землекористувача; чи
встановлювались межі земельних
ділянок, переданих ОСОБА_5 на підставі
рішення виконавчого комітету
Старобільської міської ради від 27
листопада 1997 року № 504/139, що має
значення для правильного вирішення
справи, та не встановив, яка правова
норма підлягає застосуванню до спірних
правовідносин з огляду на вищевказані
обставини справи та фактичне
користування сторонами земельними
ділянками.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущенні апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права унеможливлюють
встановлення фактичних обставин
справи, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 11 вересня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
судовий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко