Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/1309/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Талько О.В., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Корольовського районного суду
міста Житомира від 12 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернувся із позовом, в якому просив
винести рішення про стягнення з ОСОБА_1
заборгованість за кредитним договором
на загальну суму 31 343,70 грн. та судові
витрати. В обґрунтування позову
зазначив, що 07.12.2005 року між позивачем
та відповідачем було укладено
картково-кредитний договір, за яким він
отримав кредит в сумі 2 000,00 грн. за
умовами щомісячного часткового
погашення, сплати відсотків за
користування кредитом. Однак,
відповідач умови даного договору не
виконує, своєчасно кошти не повертає, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість.

Рішенням Корольовського районного
суду міста Житомира від 12 лютого 2014
року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій
він посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та винести нове про відмову у
задоволенні позовних вимог у зв'язку із
пропуском строку позовної давності.
Зокрема, зазначив, що суд безпідставно
не взяв до уваги його заяву про
блокування кредитної картки та вважав
продовженим строк дії кредитного
договору, а відтак не пропущеним строк
позовної давності.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що
порушенням зобов'язання є невиконання
або виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що 07.12.2005 року між
ЗАТ «Приватбанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1
укладено договір №б/н від 07.12.2005 року,
відповідно до умов якого, відповідач
отримав кредит в розмірі 2 000,00 грн., зі
сплатою 36,00 відсотків річних за
користування кредитом. Договір
складається із заяви позичальника,
Умов та Правил надання банківських
послуг (а.с. 7-11).

У зв'язку з тим, що відповідач не
здійснював платежі по кредиту станом
на 31.12.2012 року виникла заборгованість
на загальну суму 31 342,70 грн. Позивач у
відповідності до вимог договору
використовуючи своє право, визнав
термін кредиту таким, що настав і
вимагає погашення залишку кредиту,
тому звернувся до суду із позовними
вимогами до відповідача.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
позивачем у відповідності до вимог ст.
1054 ЦК України належним чином були
виконані взяті на себе зобов'язання
перед позичальником за кредитним
договором.

У той же час, в порушення умов цього
договору, позичальник припинив
сплачувати кредит та проценти за його
користування, внаслідок чого виникла
заборгованість, що підтверджується
розрахунками, наданими позивачем в
обґрунтування своїх вимог.

Є безпідставними доводи апелянта про
те, що Банк порушив строку позовної
давності, враховуючи наступне.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
тобто правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст. 57-60 ЦПК України.

Факт укладення кредитного договору від
07.12.2005 року та отримання кредитної
картки ОСОБА_1 не заперечується.
Відповідно до вимог п. 3.13., 9.12., 3.1.3. Умов
та правил надання банківських послуг у
випадку, якщо по закінченню строку,
клієнт (позичальник) не повідомить Банк
про відмову від продовження строку
вкладу (закриття вкладу), останній
автоматично вважається продовженим на
такий саме строк; останній може бути
неодноразово продовжено без явки
клієнта до Банку. Банк має право
змінити номер рахунку без додаткових
угод. Згідно п. 6.4. вищевказаних Умов, в
разі незгоди з умовами або правилами
надання послуг Банком клієнт
(позичальник) має надати Банку письмову
заяву про розірвання договору та
оплатити заборгованість за кредитом в
тому числі і за 30 днів після його
розірвання. Оскільки у встановленому
умовами кредитного договору порядку,
ОСОБА_1 договір не припиняв, останній
відповідно до п. 3.13., 6.4., 9.12., 3.1.3. є
продовженим. Окремі положення
кредитного договору відповідач не
оскаржував.

Крім того, відповідачем не доведено
факт викрадення у нього у 2005-2007 роках
платіжної карти та несанкціонованого
зняття коштів з його рахунку
сторонніми особами. З наданої виписки
карткового рахунку, відкритого на ім'я
ОСОБА_1 вбачається, що протягом 2005-2008
року постійно здійснювався рух коштів
на рахунку, відповідач неодноразово
знімав готівкові кошти. 29.08.2008 року було
здійснено поповнення рахунку.

Безпідставним також є посилання
апелянта на ту обставину, що судом
першої інстанції не взято до уваги
подання ним заяви про блокування
кредитної картки у 2005 році, оскільки
дані обставини належними та
допустимими доказами не підтверджені,
а рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

З пояснень відповідача в судовому
засіданні встановлено, що він був
обізнаний про наявність у нього
заборгованості перед ПАТ КБ
«Приватбанк», оскільки отримував
смс-повідомлення із зазначенням суми
заборгованості за кредитом. Крім того,
14.03.2012 року ОСОБА_1 була отримана нова
картка по кредитному договору від
07.12.2005 року, строк дії якої встановлено
до березня 2016 року.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
неналежне виконання відповідачем умов
кредитного договору та необхідність
стягнення з нього заборгованості.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
міста Житомира від 12 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий:
Судді: