Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/790/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Бершадська О.В.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

25.03.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого -
Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В.,
Фомічова С.Є.,

за участю секретаря -
Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи: публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк»

про визнання права власності на кошти,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 28 січня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 28 січня 2013 року
відмовлено повністю в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на кошти на рахунках.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу в
якій просить скасувати рішення і
ухвалити нове рішення. яким
задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі. Апеляційну скаргу
обґрунтовано тим, що першої інстанції
неповно встановив обставини справи,
дійшов безпідставного висновку про
недоведеність обставин, якими
обґрунтовано позов. Суд не врахував
часткове визнання відповідачем позову.
Висновок суду про неправильність
обраного позивачем способу захисту
своїх прав є неправильним. Позивач
надавала повноваження своєму сину,
ОСОБА_4, отримати в банку належні їй
кошти, але не надавала йому повноважень
розпоряджатися ними. Однак він порушив
її права, уклавши з банківськими
установами договори від свого імені.
Порушене право підлягає захисту в
порядку, передбаченому ст. 392 ЦК
України.

Відповідач подала письмові
заперечення на апеляційну скаргу в
яких вказує на надуманість доводів
апеляційної скарги. Внесенні ОСОБА_4
кошти в банки належали йому і їй
спільно, як кошти подружжя.

У судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції позивач
підтримала апеляційну скаргу та
наполягла на тому, що кошти внесенні за
життя ОСОБА_4 як депозити належали
особисто їй. ОСОБА_4 не мав права
розпоряджатися ними самостійно, її
дозволу на ці операції він не тримав і
її про них не повідомив.

Представник позивача підтвердив
хронологію здійснення ОСОБА_4 операцій
з коштами, які належать позивачу а
також пояснив, що позивач надавала
повноваження своєму сину щодо
отримання коштів лише з одного рахунку.
З інших рахунків банк неправомірно
видав належні їй кошти ОСОБА_4 Позивач
обрала законний і правильний спосіб
захисту свого права, який передбачений
ст. 392 ЦК України.

Відповідач у судовому засіданні
доводи апеляційної скарги заперечила,
одна пояснила, що зі слів її покійного
чоловіка, ОСОБА_5, їй відомо, що гроші,
внесені ним, як вклади у гривні,
належали позивачці. Вклад в іноземній
валюті внесений ним за рахунок їх
спільних коштів, як подружжя.

Представник третьої особи - ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Бистров С.А. проти
доводів апеляційної скарги заперечив.

Третя особа, ПАТ КБ «УкрСиббанк»,
повідомлений належним чином про час та
місце розгляду справи, свого
представника в судове засідання не
направив, що відповідно до ст. 305 ЦПК
України не являється перешкодою для
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення позивача
ОСОБА_2 ї її представника, відповідача
та представника третьої особи.
Дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
14 листопада 2005 року між АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2, позивачем
по справі було укладено договір про
відкриття карткового пенсійного
рахунку, згідно якого банк відкривав
клієнтові картрахунок НОМЕР_2 та видав
платіжну карту.

Відповідно до п.1.2 Договору на
підставі окремої заяви клієнта банком
була видана додаткова платіжна картка
НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4, яку він отримав
особисто.

9 листопада 2012 року кошти в сумі 15000
грн. з рахунку НОМЕР_2, відкритого ПАТ
«УкрСиббанк», отримані готівкою через
касу банку за допомогою додаткової
платіжної картки ОСОБА_4

2 листопада 2007 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено
договір банківського вкладу № НОМЕР_3
строком до 5 травня 2009 року. Сума вкладу
становила 3786 грн. 06 коп.

Згідно довіреності від 2
листопада 2007 року ОСОБА_2
уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися її
коштами на вкладному рахунку №
НОМЕР_3 від 2 листопада 2007 року у
відділенні № 46, м. Кіровограда АКІБ
«УкрСиббанку», зокрема, подавати від її
імені заяви, одержувати з рахунку
кошти, закривати рахунок, одержувати
довідки та інші документи, поповнювати
рахунок та виконувати інші дії для
здійснення такого роду повноважень.

12 травня 2011 року грошові кошти з
депозитного рахунку № НОМЕР_4 ОСОБА_2 в
сумі 5 578 грн. 49 коп. та 933 грн. 08 коп.
отримала остання на підставі заяв на
видачу готівки № 128 і № 133 від 12 травня
2011 року.

Крім того, 21 жовтня 2009 року між
АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено
договір банківського вкладу. На
виконання умов цього договору банком
було відкрито позивачу по справі
рахунок № НОМЕР_3. Сума вкладу
становила 1881 доларів США.

26 жовтня 2010 року на підставі
заяви ОСОБА_4 на видачу готівки № 191 від
того ж числа грошові кошти із
зазначеного рахунку в сумі 1881 доларів
США отримав ОСОБА_4

15 травня 2012 року між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено
договір банківського вкладу (депозиту)
з правилами № НОМЕР_5, відповідно до
якого сума вкладу складає 4 883 грн. 19 коп.
Станом на 09 листопада 2013 року на
вкладному рахунку № НОМЕР_5
обліковуються грошові кошти в сумі 4 883
грн. 19 коп.

09 листопада 2012 року між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено
договір банківського вкладу (депозиту)
з правилами № НОМЕР_6, відповідно до
якого сума вкладу складає 15000 грн.
Станом на 09 листопада 2013 року на
вкладному рахунку № НОМЕР_6
обліковуються грошові кошти в сумі 17249
грн. 45 коп.

16 листопада 2012 року між ОСОБА_4 і
ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір
банківського вкладу № SAMDN6415
відповідно до умов якого клієнтові
відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_7
та внесено ним кошти в розмірі 2400
доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4 до
нотаріуса із заявами про прийняття
спадщини звернулися ОСОБА_2, мати
померлого, та ОСОБА_3, дружина
померлого.

Рішення суду в частині правильність
встановлення судом першої інстанції
вищевказаних обставин сторонами не
оспорюється.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що 10 листопада 2011 року між
ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 було
укладено договір банківського вкладу з
правилами № 7001USD за умовами якого
сума вкладу становить 2260 дол. США на
строк до 11 листопада 2012 року (а.с. 30).

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з
недоведенності та незаконності
позовних вимог.

Висновки суду є правильними так, як
вони ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального і
процесуального права.

Гроші як речі, визначені родовими
ознаками, є речами замінними (ст. 184, 1046
ЦК України). При цьому при передачі
такої речі від її власника до іншої
особи переходить і право власності на
неї.

У ст. 192 ЦК України законодавець не
визначає різниці між поняттями гроші
та грошові кошти.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про
платіжні системи та переказ грошей в
Україні», кошти існують у готівковій
(формі грошових знаків) або
безготівковій формі (формі записів на
рахунках у банках).

Згідно ст. 1 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» вклад
(депозит) - це кошти в готівковій або у
безготівковій формі, у валюті України
або в іноземній валюті, які розміщені
клієнтами на їх іменних рахунках у
банку на договірних засадах на
визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

Зміст договору банківського вкладу
(депозиту) розкривається у ст. 1058 ЦК
України з якого можна зробити висновок,
що передавши гроші банку у вкладника
припиняється право власності на них,
але одночасно він набуває майнове
право вимоги до банку.

Безготівкові кошти на банківських
рахунках не є речами, існують у формі
записів та являють собою свідчення
зобов'язального права (права вимоги
клієнта до банку), зміст якого
розкривається законодавством та
умовами договору між банком та
клієнтом.

Безготівкові кошти включаються до
складу майна особи в розумінні ст. 190 ЦК
України, норма якої відносить майнові
права до майна, як особливого об'єкту
цивільних прав.

Оскільки, відповідно до вищеназваних
норм матеріального права, вклад носить
іменний характер, він належить
вкладникові, навіть у тому випадку коли
він внесений іншою особою на ім'я
вкладника (ст. 1062 ЦК України).

Право вкладника не поширюється лише
на не грошові кошти, внесенні на його
ім'я помилково а також на вклад на
користь третіх осіб (ст. 1063 ЦК України).

Вклади, право на які просить визнати
за собою позивач, внесенні у банківські
установи ОСОБА_4 на власне ім'я, згідно
укладених ним договорів, а отже
належать йому.

Відповідно до ст. 204 ЦК України
дійсність цих правочинів призумується
і не була оспорена позивачем.

Позивачем не надано доказів, які б
достовірно підтверджували, що
банківські вклади ОСОБА_4 було
здійснено за рахунок коштів, належних
позивачу, за виключенням за
виключенням вкладу у розмірі 15000 грн. на
вкладному рахунку № НОМЕР_6 відкритому
ПАТ «УкрСиббанк». Це пояснюється тим,
що суми коштів, отримані з депозитів
позивача і суми депозитів ОСОБА_4
різняться і зроблені у різний час.

Проте, під час розгляду справи в суді
першої інстанції та в суді апеляційної
інстанції, відповідач визнала, що
вклади у сумі 15000 грн. та 4500 грн.
здійсненні її чоловіком, ОСОБА_4, за
кошти, які належали позивачці, а тому, в
силу ч. 1 ст. 61 ЦК України, ці обставини
не потребують доказування.

Однак визнання цих обставин, не
свідчить про визнання відповідачем
позову в цих частинах, а лише звільнює
позивача від процесуального обов'язку
доказування цих обставин.

Визнання відповідачем цих обставин
не може бути підставою для визнання за
відповідачем права власності на
банківські вклади за правилами ст. 392 ЦК
України. Це пов'язано з тим, що право на
звернення з таким позовом належить
власнику, право власності якого не
визнається або оспорюється іншими
особами, а також у разі втрати
власником документа, яким
засвідчується його право власності.

Позивач по справі не являється
власником спірних банківських вкладів,
чиє право оспорюється або не
визнається іншими особами.

Навпаки, саме позивач оспорює
документально підтверджене право
ОСОБА_4 на внесені ним депозити.

У зв'язку з цим правові підстав,
передбачені ст. 392 ЦК України, для
визнання за позивачем прав на спірні
депозити відсутні.

Крім того, спосіб захисту права,
передбачений ст. 392 ЦК України, не
застосовується до зобов'язальних
правовідносин, які виникають із
договору, так, як права кредитора у
зобов'язанні захищаються у способи,
передбачені нормами інституту
зобов'язального права.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що вона доручила
своєму сину, ОСОБА_4, отримувати кошти з
належних їй депозитних рахунків та
передавати їх їй. Для здійснення цього
доручення вона надала йому
довіреність.

Ці обставини підтверджуються
матеріалами справи: копією довіреності
від 2 листопада 2007 року (а.с. 16), листом
ПАТ «УкрСиббанк» від 29 серпня 2013 року №
370 (а.с. 15).

Також позивач вказала, що ОСОБА_4 не
повернув їй отримані ним кошти, а вніс
їх, як банківські вклади від свого
імені, тобто використав на свою
користь.

Згідно ч. 2 ст. 244 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 цього ж
Кодексу представництво, яке
грунтується на договорі, може
здійснюватися за довіреністю.

Отже відносини між позивачем і
ОСОБА_4 ґрунтувалися на договорі, який з
твердженням позивача не був виконаний
ОСОБА_4

У зв'язку з цим у вказаних відносинах
позивач набула прав кредитора, а ОСОБА_4
- обов'язків боржника.

Оскільки ОСОБА_4 помер, а право на
вклад спадкодавця входить до складу
спадщини (ст. 1228 ЦК України), на що суд
правильно вказав у рішенні, то у
позивача, як кредитора спадкодавця,
виникло право на пред'явлення позову до
спадкоємців із застосуванням
відповідного способу захисту.

Таким чином висновок суду про
неправильність обраного позивачем
способу захисту її прав є правильним.

З урахуванням приписів ст.ст. 4, 11 ЦПК
України, суд першої інстанції
обґрунтовано і правильно відмовив у
задоволенні позову.

Враховуючи викладене вище, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України,
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
а рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 28 січня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: