Справа № 161/1460/14-ц Провадження №
22-ц/773/792/14 Головуючий у 1 інстанції:
Філюк Т.М. Категорія: 53 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Губарик К.А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення
нарахованої, але не виплаченої
заробітної плати і середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 31 березня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

29 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ФОП ОСОБА_4 про
стягнення нарахованої, але не
виплаченої заробітної плати і
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні. Позов
мотивував тим, що 1 листопада 2012 року на
підставі трудового договору між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю від
1 листопада 2012 року, зареєстрованого
Луцьким міським центром зайнятості 1
листопада 2012 року за № 8, був
прийнятий на посаду директора магазину
на роботу до ФОП ОСОБА_4 19 квітня 2013 року
звільнений з роботи за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Вказує, що після звільнення відповідач
не провела з ним остаточного
розрахунку по заробітній платі, а саме
не виплатила нараховану заробітну
плату в сумі 2419,36 грн. за період з 1
березня по 19 квітня 2014 року.

Зазначає, що у зв'язку з невиплатою ФОП
ОСОБА_4 належної йому суми при
звільненні, відповідач зобов'язана
виплатити середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку в розмірі 13500 грн. та
відшкодувати заподіяну моральну шкоду.

Позивач просив суд стягнути з
відповідача в його користь
заборгованість по заробітній платі в
сумі 2419,36 грн., середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільнені
в період з 19 квітня 2013 року по 29 січня 2014
року в сумі 13500 грн. та 5000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 31
березня 2014 року позов задоволено
частково.

Постановлено стягнути з ФОП ОСОБА_4 в
користь ОСОБА_1 146,34 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ФОП ОСОБА_4 в дохід держави
судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі позивач,
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 31 березня 2014
року та постановити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
об'ємі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2, кожен окремо
підтримали апеляційну скаргу з підстав
в ній зазначених.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні просив апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
таких мотивів.

Задовольняючи частково позов суд
першої інстанції виходив з того, що
остаточний розрахунок з позивачем при
звільненні з роботи було проведено 24
квітня 2013 року, а середній заробіток за
весь час затримки розрахунку виплати
позивачу заробітної плати становить
146,34 грн.

Як передбачено ст.ст. 94, 115 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки, встановлені
колективним договором або нормативним
актом роботодавця, погодженим з
виборним органом первинної
профспілкової організації чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом (а в разі
відсутності таких органів -
представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Як передбачено ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач згідно трудового договору
укладеного між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю
від 1 листопада 2012 року був прийнятий на
посаду директора магазину на роботу до
ФОП ОСОБА_4 із заробітною платою 1500 грн.
на місяць. Вищезазначений договір
зареєстровано Луцьким міським центром
зайнятості 1 листопада 2012 року за №
8 (а.с.3). Згідно наказу від 19 квітня
2013 року № 1/к ОСОБА_1 звільнений із
займаної посади за власним бажанням
згідно ст. 38 КЗпП України 19 квітня 2013
року (а.с. 5, 25).

Судом встановлено, що виплата
заробітної плати позивачеві
проводилась шляхом перерахування
коштів на картковий рахунок (а.с. 6).

За березень 2013 року заробітна плата в
розмірі 1315,12 грн. (за виключенням
обов'язкових відрахувань) виплачена
позивачеві 24 квітня 2013 року, що
підтверджується відомістю на виплату
грошей за березень 2013 року № РА-0000009
(а.с. 24).

Згідно відомості про виплату грошей за
квітень 2013 року № РА-0000010 ОСОБА_1
отримав 24 квітня 2013 року 1114,50 грн. (а.с.
23).

Суд першої інстанції зробив висновок
про те, що повний розрахунок з
позивачем проведено 24 квітня 2013 року,
проте не врахував, що згідно відомості
про виплату грошей за травень 2013 року №
РА-0000012 ОСОБА_1 отримав 23 травня 2013
року 266,30 грн. компенсації за
невикористану відпустку, хоча вказаний
документ був у розпорядженні суду (а.с.
22). Отже, належні працівникові суми у
повному розмірі виплачені 23
травня 2013 року.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на ту обставину, що заробітну
плату за березень та квітень 2013 року
він не отримував є безпідставними та
недоведеними, оскільки в матеріалах
справи наявні копії відомостей на
виплату грошей за період з березня 2013
року по травень 2013 року (а.с 22-24) з яких
вбачається, що у графі «Підпис про
одержання» навпроти прізвища ОСОБА_1
наявні підписи.

Заперечуючи факт одержання зазначених
коштів у період, за який наявні
відповідні підписи у відомостях,
позивач всупереч вимогам ст. ст. 10, 11, 60
ЦПК України не довів цю обставину
будь-якими належними і беззаперечними
доказами. Питання про призначення
судової почеркознавчої експертизи на
предмет належності зазначених йому
підписів не порушував.

Визначаючи розмір середньоденного
заробітку позивача (73,17 грн.) суд першої
інстанції допустив помилку, які і
неправильно визначив середньоденний
заробіток роботодавець, надавши
апеляційному суду довідку № 09 від 20
травня 2014 року про те, що середньоденна
заробітна плата позивача складає 72,08
грн.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 20 постанови № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» при частковому
задоволенню позову працівника суд
визначає розмір відшкодування за час
затримки розрахунку з урахуванням
спірної суми, на яку той мав право,
частки, яку вона становила у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком та
інших конкретних обставин справи.

Розмір середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
визначається апеляційним судом у
відповідності з вимогами абзацу 3 п. 2 та
п. 8 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Нарахування
виплат, що обчислюються із середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи, провадяться шляхом множення
середньоденного заробітку на число
робочих днів. Середньоденна заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число відпрацьованих
робочих днів.

Відповідно до трудового договору
заробітна плата позивача становила 1500
грн. на місць (а.с. 3), тобто за два
останні календарні місяці роботи
(лютий, березень) становила 3000 грн. Отже
середній заробіток позивача складає
(3000 грн. / 40 робочих днів) 75 грн.

Затримка розрахунку ОСОБА_1
розпочалася 20 квітня 2013 року і
закінчилася 22 травня 2013 року, тобто
становила 19 робочих днів. Тому середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку складає (75 грн. х 19
робочих днів) 1425 грн. Саме така сума має
бути стягнута з відповідача на користь
позивача.

Суд першої інстанції не застосував
щодо вимоги про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
строк позовної давності, передбачений
ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а відповідач
рішення суду не оскаржував. Враховуючи,
що рішення суду оскаржив лише позивач,
суд апеляційної інстанції виходячи з
положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України при
вирішенні спору не може погіршити
становище позивача, яке існувало до
оскарження ним рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що не підлягає до задоволення вимога
позивача про відшкодування моральної
шкоди в сумі 5000 грн., оскільки позивач
не довів факту її заподіяння на не
подав в підтвердження такої позовної
вимоги належних доказів.

Врахувавши встановлені обставини
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що при вирішенні даного спору
суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи, а тому
відповідно до вимог п.п. 1, 3 ч. 1 ст.
309 ЦПК України рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні слід
скасувати і ухвалити нове рішення в цій
частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 31 березня 2014
року в даній справі в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні скасувати і
ухвалити нове рішення в цій частині.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 1425 (одну тисячу
чотириста двадцять п'ять) грн.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді