Справа №521/1784/14-ц
Провадження №2/521/3637/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
неповнолітнього ОСОБА_5 в особі
законного представника ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним,
треті особи - державний нотаріус Сьомої
одеської державної нотаріальної
контори Михальова Лідія Іванівна,
Приморська районна адміністрація
Одеської міської ради в особі органу
опіки та піклування, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, неповнолітнього ОСОБА_5 в особі
законного представника ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним,
треті особи - державний нотаріус Сьомої
одеської державної нотаріальної
контори Михальова Лідія Іванівна,
Приморська районна адміністрація
Одеської міської ради в особі органу
опіки та піклування.

В обґрунтування власної позиції та
підстав звернення до суду, позивач
посилався на ті обставини, що 19 березня
2007 року між ОСОБА_2 - з одної сторони, та
ОСОБА_1 - з іншої сторони, був укладений
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
прийняв в дар вказану квартиру і набув
право власності на відповідний об'єкт
нерухомості.

Позивач ОСОБА_2 пояснював, що укладаючи
відповідний договір він був упевнений
в тому, що насправді сторони уклали
договір довічного утримання, згідно
умов якого ОСОБА_1 зобов'язався
утримувати та забезпечувати ОСОБА_2

Син позивача по справі - ОСОБА_1 - помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. За свідченням ОСОБА_2,
правову природу оформленого правочину
ним було з'ясовано лише після смерті
сина та звернення до нотаріуса для
укладення нового договору довічного
утримання.

Виходячи з викладеного, ОСОБА_2
звернувся з даним позовом до суду, в
якому остаточно просив суд поновити
строки позовної давності для
відповідної вимоги та визнати
недійсним договір дарування від 19
березня 2007 року, повернувши при цьому
спірну квартиру у його власність.

Представник ОСОБА_2 у відкрите судове
засідання з'явився, від імені та в
інтересах особи заявлені вимоги
підтримав, просив суд позов
задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
відкрите судове засідання з'явився, від
імені та в інтересах особи заявлені
вимоги не визнав, просив суд в
задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 у
відкрите судове засідання не з'явилась,
але надала суду заяву про заперечення
проти заявлених вимог з клопотанням
про розгляд справи за відсутності
сторони.

Інші учасники цивільного процесу в
судове засідання не з'явились,
повідомлялись судом про розгляд даної
цивільної справи, причини неявки суду
не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги виниклі
обставини та пояснення сторін за суттю
спору, дослідивши представлені суду
письмові докази, надавши належну
правову оцінку правовідносинам, що
виникли між сторонами по справі, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позову належить відмовити у повному
обсязі - виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи було
встановлено, що 19 березня 2007 року між
ОСОБА_2 - з одної сторони, та ОСОБА_1 - з
іншої сторони, був укладений договір
дарування квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 43,1кв.м., посвідчений державним
нотаріусом Сьомої одеського державної
нотаріальної контори Михальовою Л.І.,
зареєстрований в реєстрі за №3-1122
(надалі за текстом - Договір дарування),
відповідно до положень якого ОСОБА_2
подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар
вказану квартиру.

Право власності набувача за правочином
було 03 травня 2007 року належним чином
зареєстроване, про що свідчить лист КП
«БТІ» Одеської міської ради №439397.67.14
від 06 травня 2014 року та інформаційна
довідка з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно №22224097 від 27
травня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, про що
свідчить свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_1 від 08 квітня 2013 року, видане
Відділом ДРАЦС у місті Одесі
реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції, актовий
запис №3588. Після смерті особи
відкрилась спадщина до певного майна, в
тому числі - квартири АДРЕСА_1.

Як свідчать матеріали спадкової
справи, із заявами про прийняття
спадщини після померлого ОСОБА_1
звернулись син померлого - ОСОБА_5,
дружина померлого - ОСОБА_4 При цьому з
клопотанням про затримання видачі
правовстановлюючих документів у
зв'язку з наявністю спору звернувся
ОСОБА_2

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Як наводить ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Як регламентує ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Згідно пояснень сторони позивача, про
той факт, що між сторонами укладено
саме договір дарування, ОСОБА_2 стало
відомо лише в квітні 2013 року. Суд не
може погодитись із доведеністю даного
твердження, однак вбачає обґрунтованим
поновити встановлені законом строки
позовної давності, забезпечити особі
право на доступ до суду та розглянути
заявлені позовні вимоги по суті.

Правова позиція позивача ґрунтується
на тому, що, за його переконанням, з
ОСОБА_1 19 березня 2007 року був укладений
договір довічного утримання,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
зобов'язався утримувати та
забезпечувати ОСОБА_2, а останній, в
свою чергу, передає у власність ОСОБА_1
спірну квартиру, що і було здійснено
сторонами. Однак як виявилось після
смерті ОСОБА_1, не зважаючи на досягнуту
між сторонами домовленість, був
укладений та нотаріально посвідчений
договір дарування, що не відповідало
реальному волевиявленню учасників
правочину.

Проте на підставі встановлених
фактичних обставин та аналізу
досліджених по справі доказів суд з
такою позицією погодитись не може.

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Водночас, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. У
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Як роз'яснено в п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», 19.
Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

В силу ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Так, згідно ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування. В силу ст. 719 ч.2 ЦК
України, договір дарування нерухомої
речі укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, згідно ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно. Відповідно
ст. 745 ЦК України, договір довічного
утримання (догляду) укладається у
письмовій формі та підлягає
нотаріальному посвідченню.

Як зазначалось, позивач по справі
ОСОБА_2 є батьком померлого ОСОБА_1,
відносини між сторонами правочину були
добрими, що відповідає
загальноприйнятим уявленням про
сімейні стосунки. Факт укладення
Договору дарування підтверджуються
підписами сторін у документі, а також
діями, що свідчать про добровільне
виконання покладених на сторін
обов'язків. При підписанні Договору
нотаріусом роз'яснювались положення
зокрема ст.ст. 210, 229-231, 233-235, 334, 405, 651, 721,
722, 727, 728 ЦК України.

Таким чином, всупереч твердженням
позивача суд встановив, що сторони
вчинили дії, які з одного боку
засвідчують їх бажання укласти
відповідний Договір дарування, а з
іншого - були спрямовані на виконання
укладеного договору. Відповідними
діями сторони підтвердили факт
укладення саме договору дарування та
здійснили фактичні дії щодо його
виконання та настання відповідних
правових наслідків.

Як зобов'язує процесуальний закон, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням особи, виключно в межах
заявлених вимог та не вправі на власний
розсуд виходи за рамки цих вимог чи
змінювати осіб, до яких такі вимоги
заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Однак в силу ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може погодитись із доведеністю
тих обставин, на які посилається ОСОБА_8
в обґрунтування заявлених вимог,
стороною не надано доказів фактичного
укладення договору довічного
утримання та його виконання.

Виходячи з викладеного, суд не
встановив передбачених законом
підстав для задоволення базової вимоги
сторони позивача про визнання
недійсним оспорюваного договору
дарування, що, в свою чергу, обумовлює
відсутність підстав для задоволення
похідних вимог особи щодо повернення
спірної квартири у власність ОСОБА_2
При цьому, у зв'язку із висновком суду
щодо відмови у задоволенні даного
позову, стягнення понесених та
документально підтверджених судових
витрат сторони присудженню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, неповнолітнього ОСОБА_5 в особі
законного представника ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним,
треті особи - державний нотаріус Сьомої
одеської державної нотаріальної
контори Михальова Лідія Іванівна,
Приморська районна адміністрація
Одеської міської ради в особі органу
опіки та піклування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: