Справа № 626/357/14-ц
Провадження № 2/626/204/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.03.2014 року
м. Красноград

Красноградський районний суд
Харківської області у складі:

головуючого судді
Дудченка В.О.

при секретарі
Зінченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки
майна, належної померлому на праві
спільної сумісної власності, визнання
права власності в порядку спадкування
на частку спадкового майна та його
поділ, з зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 з третьою особою - Петрівською
сільською радою Красноградського
району Харківської області про
визнання заповіту Петрівської
сільської ради Красноградського
району за № 154 від 11.07.2013 року недійсним,
-

В С Т А Н О В И В:

В своєму позові, позивач ОСОБА_1
зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його
батько - ОСОБА_4 і після його смерті
відкрилася спадщина, яка складається з
1/2 частини житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та 1/2
частини автомобіля Шевроле Авео SF69Y, д/н
НОМЕР_3, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4,
свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від
16.09.2008 року. Після його смерті він
дізнався, що 11 липня 2013 року батько
склав заповіт, за яким все майно, що
буде належати йому на день смерті, де б
воно не знаходилось і з чого б не
складалось, а також все те, на що за
законом він буде мати право, заповів
йому.

Даний заповіт був посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Петрівської сільської ради
Красноградського району Харківської
області і на момент смерті батька не
був скасований.

Таким чином, після смерті батька він є
його єдиним спадкоємцем за заповітом.

Він прийняв спадок, про що у
встановлений законом строк подав
відповідну заяву до Красноградської
державної нотаріальної контори.

Відповідачка ОСОБА_2 - це друга дружиною
його покійного батька і враховуючи те,
що вона є пенсіонеркою та відповідно
непрацездатною особою, згідно до ст.1241
ЦК України має право на обов'язкову
частку у спадщині, яка складає половину
частки, яка належала б їй у разі
спадкування за законом (обов'язкова
частка).

Стосовно успадкування житлового
будинку спору між ним та відповідачкою
на даний час не існує.

Спір має місце з приводу його права на
успадкування частини рухомого майна, а
саме автомобіля Шевроле Авео SF69Y, д/н
НОМЕР_3, оскільки право власності на
нього зареєстроване не за спадкодавцем
- його покійним батьком, а за
відповідачкою за позовом, однак беручи
до уваги, що батько помер, то нотаріус
не може самостійно виділити його
частину у праві власності на
автомобіль.

Частинами 1,2 ст.71 Закону України « Про
нотаріат» встановлено, що у разі смерті
одного з подружжя свідоцтво про право
власності на частку в їх спільному
майні видається нотаріусом на підставі
письмової заяви другого з подружжя з
наступним повідомленням спадкоємців
померлого, які прийняли спадщину. Таке
свідоцтво може бути видано на половину
спільного майна.

Враховуючи, що відповідачка не визнає,
що придбаний за час перебування у шлюбі
автомобіль є спільною сумісною
власністю подружжя, а вважає його
тільки своєю особистою власністю, то
вона відповідно не визнає і його права
на спадкування цієї частини спадкового
майна.

Ухвалою суду від 26.03.2014 року частина
позовних вимог за заявою самого
позивача була залишена без розгляду, в
зв'язку з чим в остаточній редакції
позивач просить:

- визначити, що частка померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька - ОСОБА_4 в
праві спільної сумісної власності на
автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д.н. НОМЕР_3,
становила 1/2 частину і ця частина є
спадковим майном після смерті ОСОБА_4.

- визнати за ним право власності в
порядку спадкування на частину майна,
що входить до складу спадщини, а саме на
3/8 частини вказаного спадкового майна,
а також стягнути з відповідачки на його
користь всі понесені ним документально
підтверджені судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник - адвокат ОСОБА_5
підтримали позов, пославшись на факти
викладені в ньому.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_6 позов не визнали та пояснили, що
вказаний автомобіль відповідачка
придбала хоча і за період перебування у
шлюбі з покійним ОСОБА_4, але виключно
за власні кошти, котрі отримала в
рахунок частки будинку своєї матері
після її смерті у 1992-1993 роках. Ця сума
склала близько 10000тис. доларів США, яка
весь час зберігалися у них вдома і
чоловік про це знав. В зв'язку з чим
вважає вказаний автомобіль виключно її
власністю.

Крім цього, не визнаючи позов ОСОБА_1,
відповідач ОСОБА_2 пред'явила
зустрічний позов до ОСОБА_1 про
визнання заповіту Петрівської
сільської ради Краснограсдького
району за № 154 від 11.07.2013 року,
складеного на його ім'я, недійсним,
посилаючись на наступне.

06.04.1985р. вона вийшла заміж за ОСОБА_4, та
проживала з ним до 17.10.2013р. Спільних
дітей вони не мали, при цьому у ОСОБА_4 є
син від першого шлюбу ОСОБА_1, з яким
вони разом придбали будинок в
с.Петрівка Красноградського району, у і
котрому проживали.

09.09.2008р. вона за особисті кошти,
придбала у приватну власність
автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д.н. НОМЕР_3,
що підтверджується договором
купівлі-продажу №1644 Э від 09.09.2008р., а
ОСОБА_4 як її чоловік міг безперешкодно
користуватися ним.

11.07.2013р. її чоловік ОСОБА_4 разом зі нею
направився до Петровської сільської
ради, де було складено заповіт на її
ім'я. Вказаний заповіт він їй показав і
по приїзду додому там він і зберігався.

Однак в подальшому їй стало відомо що
ОСОБА_1 нібито має заповіт посвідчений
тією ж Петрівською сільською радою
виданий тим же днем що і її однак через
один порядковий номер.

Отримавши позовну заяву ОСОБА_1 з
додатками про визначення частки із
майна що належить подружжю на праві
спільної сумісної власності, вона
звернула увагу, що заповіт ОСОБА_1 №154
має наступні невідповідності:

- заповіт складений на ОСОБА_1 11.07.2013р.,
тобто в той же день, що і заповіт на її
ім'я;

- заповіт складено в один і той же час о
10.00 (хоча нумерація заповіту має
різницю через один: її заповіт №152, а
заповіт ОСОБА_1 №154)

- підпис на заповіті №154 суттєво
різниться з оригіналом підпису ОСОБА_1,
який вона вважає підробленим та не
належить її чоловікові;

- суть заповіту була іншою, а саме
змінилася особа спадкоємця;

- напис на заповіті завірена
нерозбірливою печаткою.

В зв'язку з вищевикладеним вона вважає,
що заповіт був сфальсифікований і з
даного приводу 14.02.2014р. вона звернулася
із заявою про кримінальне
правопорушення до Прокуратури
Красноградського району.

Оскільки ці два позови взаємопов'язані
і спільний їх розгляд є доцільним, так
як вони виникають з одних
правовідносин, крім того задоволення
зустрічного позову може виключити
повністю або частково задоволення
первісного позову, то ухвалою суду від
18.02.2014 року ці два позови були об'єднані
в одне провадження.

Вказаний зустрічний позов ОСОБА_1 та
його представник не визнали,
пославшись на те що про існування
заповіту на його ім'я він дізнався лише
після смерті його батька, в зв'язку з
чим умови за яких його було складено
йому не відомі, однак на оригіналі
заповіту який є у нього на руках -
підпис батька справжній та мається
оригінал «мокрої» печатки сільської
ради, в зв'язку з чим вважає, що вказаний
заповіт є справжнім.

Представник третьої особи -
Петрівської сільської ради в судове
засідання не з'явилася, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, відповідно до поданої заяви,
сільська рада просить проводити
розгляд справи без присутності їх
представника(а.с.51).

Суд заслухавши всіх осіб, які брали
участь у справі, дослідивши матеріали
справи та надані сторонами документи,
допитавши свідків, заявлених сторонами
та оцінивши всі наявні докази в їх
сукупності, вважає що позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визначення частки майна,
підлягає задоволенню, а зустрічний
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
заповіту №154 від 11.07.2013 року недійсним,
задоволенню не підлягає.

Так в своєму зустрічному позові, як на
підставу визнання недійсним заповіту
№154 від 11.07.2013 року на ім'я ОСОБА_1
позивачка ОСОБА_2 посилається на те що:

- заповіт на ім'я ОСОБА_1 складено
11.07.2013р., тобто в той же день, що і
заповіт на її ім'я;

- заповіт складено в один і той же час о
10.00 (хоча нумерація заповіту має
різницю через один: її заповіт №152, а
заповіт ОСОБА_1 №154)

- підпис на заповіті №154 суттєво
різниться з оригіналом підпису ОСОБА_1,
який вона вважає підробленим та не
належить її чоловікові;

- суть заповіту була іншою, а саме
змінилася особа спадкоємця;

- напис секретаря про чинність заповіту
№154 на момент смерті ОСОБА_4 не
посвідчений печаткою;

- у заповіті №154 не вказаний
ідентифікаційний код ОСОБА_1.

Окрім того, в судовому
засіданні позивачка послалась на
невідповідність дати видачі свідоцтва
про смерть покійного ОСОБА_4

З приводу обставин укладання заповітів
за №152 та 154 від 11.07.2013 року заповідачем
ОСОБА_4, в судовому засіданні було
допитано секретаря Петрівської
сільської ради Красноградського
району ОСОБА_7, яка саме укладала і
засвідчувала вказані заповіти, а також
досліджено ряд оригіналів документів,
які пов'язані з процедурою укладання
заповітів.

Так, свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона
працює секретарем Петрівської
сільської ради і в її повноваження
входить укладання та засвідчення
заповітів. За кілька днів до 11.07.2013 року
до неї звертався, нині покійний ОСОБА_4
з питанням, які необхідні документи для
складання заповіту, на що вона надала
перелік відповідних документів і
останній пішов. 11.07.2013 року ОСОБА_4
прийшов до сільської ради з
необхідними документами та
квитанціями про сплату державного мита
та склав заповіт на ім'я своєї дружини
ОСОБА_2. Після чого нею було роз'яснено
всі правові наслідки складання
заповіту, в окремій кімнаті без
сторонніх осіб зачитано його в голос,
на що ОСОБА_4 повністю погодився з його
змістом. Провівши вказані дії, заповіту
було привласнено відповідний
реєстраційний номер та внесено його до
відповідного журналу «Реєстр для
реєстрації нотаріальних дій» за №152 та
зроблені відповідні записи в
«Алфавітній книзі обліку заповітів
Петрівської сільської ради». Після
чого заповіт з відповідними
реквізитами було роздруковано у двох
примірниках, підписано самим
заповідачем ОСОБА_4, підписано нею, як
секретарем, завірено печаткою
сільської ради та один оригінал було
видано на руки самому заповідачу
ОСОБА_4, а інший залишено в сільській
раді, після чого ОСОБА_4 пішов з
сільської ради. Однак через декілька
хвилин, ОСОБА_4 повернувся до сільської
ради з приводу засвідчення якихось
копій документів, яких саме вона не
пам'ятає і запитав чи можна укласти ще
один заповіт на іншу особу, а саме на
його сина - ОСОБА_1, на що вона
повідомила, що оскільки заповіт це
особисте волевиявлення особи, то він
звичайно може укласти ще один заповіт
на сина. При цьому оскільки він хотів
укласти заповіт на сина на теж саме
майно, що і попередній, то вона
попрохала його повернути попередній
заповіт, складений на його дружину
ОСОБА_2, щоб зробити відповідну
відмітку про втрати ним чинності, однак
останній відмовився і сказав, що хай
будуть два заповіти. Після цього вона
роз'яснила йому, положення цивільного
кодексу України про те, що кожен
останній заповіт, автоматично ліквідує
дію попереднього заповіту і що дійсним
буде вважатися тільки останній
заповіт, на що ОСОБА_4 погодився, однак
попередній заповіт повертати
відмовився. Провівши вказані дії, вона
засвідчила дві копії документів, які
прохав ОСОБА_4, внесла їх до
відповідного журналу «Реєстр для
реєстрації нотаріальних дій» за №153 та
після надання необхідних документів
провела аналогічну процедуру, як
описувалося вище, з приводу складання
та оформлення заповіту на сина ОСОБА_1
та у відповідному журналі, вказаному
заповіту було присвоєно реєстраційний
№154 та занесено до алфавітної книги.
Оскільки заповідачем одразу було
надано весь необхідний пакет
документів для оформлення, а
попередній заповіт було складено на
комп'ютері, де збереглися всі
реквізити, то для складання нового
заповіту було витрачено значно менше
часу. Після проведення вказаних дій,
відповідно до норм діючого
законодавства та внутрішніх
інструкцій, нею в цей же день було
складено відповідну інформацію по
даним двом заповітом - «Спадкові заяви»
і направлено їх по журналу «Вихідної
кореспонденції» до ДП «Інформценрт»,
де ці всі спадкові заяви заносяться до
єдиного державного реєстру. При цьому
ніхто інший за вказаний проміжок часу,
окрім ОСОБА_4 до сільської ради не
звертався.

Також свідок пояснила, що через кілька
місяців до неї звернувся син ОСОБА_4 -
ОСОБА_1 та надав лікарську довідку про
смерть батька на підставі чого нею були
внесені відповідні дані до реєстру та
зроблено відповідний актовий записи
про смерть за №30 і видано Свідоцтво про
смерть ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Всі вказані покази свідка було
підтверджено документально, а саме в
судовому засіданні були досліджені та
оглянуті оригінали документів, які
супроводжують укладання заповіту, а
саме:

- журнал «Реєстр для реєстрації
нотаріальних дій», в якому на сторінці
« 15», маються відповідні записи про те
що ОСОБА_4 11.07.2013 року було здійснено
наступні нотаріальні дії за наступними
порядковими номерами: №152 - заповіт, №153
- засвідчення копій, 2 єкз. та №154 -
заповіт та сплачено відповідне
державне мито, за складання кожного
заповіту по 0,85коп., а за посвідчення 2-х
копій - 0,34коп. Вказаний журнал прошито
пронумеровано та на останній сторінці
скріплено відповідною Гербовою
печаткою(а.с.55-58); під час огляду
вказаного реєстру, свідок ОСОБА_7
підтвердила свої покази з приводу того,
що всі ці записи були зроблені саме нею
11.07.2013 року з приводу оформлення двох
заповітів ОСОБА_4 та засвідчення копій
документів;

- «Алфавітна книга» обліку заповітів
Петрівської сільської ради, в якій на
сторінці « 9», літера «Г», маються
відповідні записи з приводу
посвідчення 11.07.2013 року двох заповітів
ОСОБА_4 за відповідними реєстраційними
номерами 152 та 154. Вказана книга також
прошита пронумерована та на останній
сторінці скріплено відповідною
печаткою(а.с.52-54); в судовому засіданні
свідок ОСОБА_7 також підтвердила свої
покази з приводу того, що всі ці записи
були зроблені саме нею 11.07.2013 року з
приводу оформлення двох заповітів
ОСОБА_4;

- оригінал, оспорюваного заповіту від
11.07.2013 року №154, оформленого на ім'я
ОСОБА_1, на якому мається відповідний
підпис особи заповідача ОСОБА_4, підпис
секретаря сільської ради ОСОБА_7, який
завірений відповідною Гербовою
печаткою(а.с.12); в судовому засіданні
свідок підтвердила, що це дійсно другий
екземпляр заповіту, який було видано на
руки ОСОБА_4, який в її присутності було
підписано особисто заповідачем ОСОБА_4,
завірено її підписом та скріплено
Гербовою печаткою сільської ради, а
другий екземпляр заповіту знаходиться
в спадковій справі, яка зберігається в
приміщенні сільської ради і не може з
неї виноситись;

- оглянуто належно завірені 2-ві копії
квитанцій про сплату державного мита
за посвідчення заповітів в яких
маються відповідні позначки: ОСОБА_4,
11.07.2013р., заповіт, 0.85коп. та одна
квитанція з позначками ОСОБА_4, 11.07.2013р.,
посвідчення копії, 0.17х2, разом
0.34коп.(а.с.71-73). При огляді вказаних
квитанцій свідок ОСОБА_7 пояснила, що це
саме ті квитанції, які було сплачені
ОСОБА_4 за посвідчення заповітів - по
0,85коп. за кожний заповіт та 0,34коп. за
посвідчення двох копій документів, що
відображено у відповідному реєстрі,
який оглядався раніше(а.с.57);

- книга «Вихідної кореспонденції»
Петрівської сільської ради за 2013 рік де
за 11.07.2013 року маються записи про
направлення в цей день двох «Спадкових
заяв ОСОБА_4 до ДП «Інформцентр» і
повторне направлення такої заяв
17.10.1013р.(а.с.76-80);

- витяги про реєстрацію в спадковому
реєстрі «Інформаційного центру»
Міністерства юстиції України двох
заповітів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в яких
зазначено що 11.07.2013 року ОСОБА_4 в
Петрівській сільській раді
Красноградського району Харківської
області було посвідчено два заповіти
за відповідними реєстраційними
номерами 152 та 154(а.с.74-75).

При цьому з приводу того, що в обох
заповітах №152 та 154 зазначений один і
той же час їх складання, а саме 10-00год.,
то свідок ОСОБА_7 пояснила це технічною
помилкою і виникла вона в зв'язку з тим,
що перший заповіт за №152 дійсно було
укладено о 10-00год. за допомогою
комп'ютерної техніки, а наступний за
№154 через 10-15 хвилин. Оскільки обидва
заповіти укладалися однією і тією ж
особою - ОСОБА_4, то при складанні
заповіту за №154, вона повністю
скопіювала в цей заповіт всі дані з
попереднього заповіту №152, замінивши
лише анкетні дані особи, якій
заповідається майно: ОСОБА_2 була
замінена на ОСОБА_1, а час укладання
заповіту змінити забула, що ніяким
чином не є підставою для визнання його
недійсним.

З приводу того, що в заповіті №154 не
вказаний ідентифікаційний код ОСОБА_1,
то свідок пояснила, що це є не
обов'язковою умовою, оскільки для
складання заповіту обов'язково
потрібні паспорт і ідентифікаційний
код заповідача, а тієї особи, якій
заповідається майно, заповідачу
потрібно лише назвати прізвище, ім'я, по
батькова та дату її народження, що
ОСОБА_4 і було зроблено при складанні
другого заповіту за №154.

Стосовно однієї з підстав недійсності
заповіту те, що напис секретаря про
чинність заповіту №154 на момент смерті
ОСОБА_4 не посвідчений печаткою, не
відповідає дійсності, оскільки при
огляді оригіналу заповіту на ньому
малася відповідна печатка, а на копії
вона дуже слабо відобразилася, як
пояснив ОСОБА_1 ймовірно в зв'язку з
дефектами копіювальної техніки.

З приводу доводів ОСОБА_2, що підпис в
заповіті №154 суттєво різниться з
оригіналом підпису ОСОБА_4, який вона
вважає підробленим та не належить її
колишньому чоловікові, то позивачем
цей довід відповідно до вимог ст.60 ЦПК
України, не доведено. Відповідно до
пояснень ОСОБА_2 на призначення
почеркознавчої експертизи з цього
приводу у неї немає коштів і проводити
вона її не буди. При цьому свідок ОСОБА_7
показала що обидва заповіти №152 та 154
було підписано в її присутності
особисто заповідачем ОСОБА_4 при повній
пам'яті та дієздатності останнього, що
позивачем не спростовано.

Також не знайшли свого підтвердження
пояснення позивача з приводу різних
дат видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_4
в судовому засіданні.

Так під час розгляду справи позивачем
ОСОБА_2 було надано дві ніким не
завірені ксерокопії свідоцтв про
смерть ОСОБА_4, в одному з яких дата
видачі зазначена « 17» жовтня, а в іншому
« 18» жовтня 2013 року, при цьому дата
смерті в обох свідоцтвах зазначена
однакова - ІНФОРМАЦІЯ_2, яка ніким з
учасників судового розгляду не
оспорюється, оскільки всі учасники
процесу підтвердили, що ОСОБА_4 помер
саме в цей день. В судовому засіданні
сином померлого ОСОБА_1 було надано
оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_4, в
якому була зазначена дата його видачі -
« 18» жовтня 2013 року. Секретар сільської
ради, яка видавала вказане свідоцтво -
ОСОБА_7 підтвердила його справжність,
пояснивши, що саме це свідоцтво вона
видавала. При цьому оригінал іншого
свідоцтва про смерть, з датою видачі «
17» жовтня, щоб підтвердити його
достовірність, позивачем ОСОБА_2 надано
не було, в зв'язку з чим суд цей факт не
приймає до уваги. Поряд з цим вказаний
факт в рамках позову про визнання
недійсним заповіту №154 від 11.07.2014 року
не є предметом спору і даного судового
розгляду.

Поряд з цим судом також було перевірено
і твердження позивача про її звернення
до прокуратури району з приводу
недійсності заповіту №154 оформленого
на ім'я ОСОБА_1 З вказаного приводу на
запит суду, з Красноградського РВ ГУМВС
України в Харківській області надійшла
інформація, що дійсно 19.02.2014 року до
Красноградського РВ з прокуратури
району надійшло звернення ОСОБА_2
стосовно визнання недійсним заповіту
за №154 складеного на ім'я ОСОБА_1 В ході
перевірки вказаного звернення будь
яких протиправних дій та складу
кримінального правопорушення, в тому
числі при складанні заповіту №154 на
ім'я ОСОБА_1, встановлено не було, та за
результатами перевірки 28.02.2014 року
складено відповідний висновок і
перевірка за зверненням ОСОБА_2 -
припинена(а.с.88-90).

За таких обставин, досліджені в
судовому засіданні об'єктивні докази
підтвердили всі пояснення свідка
ОСОБА_7 і суд їх вважає достовірними.

З урахуванням наведеного, будь яких
суттєвих та вагомих доказів не
дійсності заповіту за №154 складеного
11.07.2013 року на ім'я ОСОБА_1, що могли
стати підставою для визнання його
недійсним, в матеріалах справи не
містяться, не надано суду таких і в
судовому засіданні. Вказаний заповіт
складено відповідно до вимог ст.1247 ЦПК
України і має всі необхідні реквізити:
письмова форма, місце та час його
складання, особистий підпис
заповідача, посвідчений уповноваженою
на то посадовою особою, відповідного
органу місцевого самоврядування та
завірений Гербовою печаткою.

При цьому виявлені в судовому
засіданні деякі розбіжності та
неточності в заповіті №154, з приводу
часу його складання, відсутності
ідентифікаційного коду особи, якій
заповідається майно, не можуть стати
підставою для визнання його недійсним,
оскільки є несуттєвими і всі вони
усунуті в ході судового розгляду
справи.

За таких обставин, коли підстав для
визнання вищезазначеного заповіту за
№154 складеного 11.07.2013 року на ім'я
ОСОБА_1 судом не встановлено, то
первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення частки майна в порядку
спадкування підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д/н НОМЕР_3,
2008 року випуску, кузов НОМЕР_4,
свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від
16.09.2008 року, хоча і зареєстрований на
праві власності за відповідачкою,
проте був придбаний 09.09.2008 року, тобто
під час перебування покійного ОСОБА_4 і
відповідачки ОСОБА_2 у шлюбі, що
сторонами визнається та не
оспорюється, а тому відповідно до норм
діючого законодавства є спільною
сумісною власністю подружжя.

Так, відповідно до ст.60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини ( навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст.69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

З урахуванням даного положення Закону
зареєстрований за відповідачкою на
праві власності автомобіль є спільною
сумісною власністю подружжя і частка
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_1 -
ОСОБА_4 становила 1/2 його частину.

Відповідно до ст.1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу
спадщини входять всі права та
обов'язки, які належали спадкодавцю на
час відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1226 ЦК України, частка у
праві спільної сумісної власності
спадкується на загальних підставах.
Суб'єкт права спільної сумісної
власності має право заповідати свою
частку у праві спільної сумісної
власності до її визначення та виділу у
натурі

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до положень ст.1254 ЦПК
України заповіт, який було складено
пізніше, скасовує попередній заповіт
повністю або у тій частині, в якій він
йому суперечить. Кожен новий заповіт
скасовує попередній і не відновлює
заповіту, який заповідач склав перед
ним.

Приймаючи до уваги зазначені положення
закону, судом встановлено, що заповіт
на ім'я ОСОБА_1 за №154 було складено
пізніше в часі, ніж заповіт на ім'я
ОСОБА_2 за №152, його ніким не скасовано
та не змінено, а отже є дійсним.

Таким чином, після смерті заповідача
ОСОБА_4 його син - позивач ОСОБА_1 є
єдиним спадкоємець за заповітом.

Однак враховуючи положення ст.1241 ЦК
України про те, що дружина його
покійного батька - відповідачка ОСОБА_2
є пенсіонеркою та відповідно
непрацездатною особою, то вона має
право на обов'язкову частку у спадщині,
яка складає половину частки, яка
належала б їй у разі спадкування за
законом (обов'язкова частка).

З урахуванням викладеного позивач
ОСОБА_1 має право на успадкування 3/8
частини спірного автомобіля Шевроле
Авео SF69Y, д/н НОМЕР_3, а відповідно у
власності ОСОБА_2 залишається 5/8
частини вказаного автомобіля.

При цьому пояснення відповідачки за
первісним позовом ОСОБА_2 і її
представника про те, що вказаний
автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д.н. НОМЕР_3,
відповідачка придбала хоча і за період
перебування у шлюбі з покійним ОСОБА_4,
але виключно за власні кошти, в зв'язку
з чим він є її особистою власністю і не
може входити до спадкового майна, не
знайшли свого об'єктивного
підтвердження під час судового
розгляду справи.

Так в своїх запереченнях та в судовому
засіданні відповідачка ОСОБА_2
пояснила, що вказаний автомобіль
придбаний за її особисті кошти, котрі
вона отримала в рахунок частки будинку
своєї матері, після її смерті у 1992-1993
роках. Ця сума склала близько 10000тис.
доларів США і весь час, тобто більше
15-ти років зберігалися у них вдома і
чоловік знав про ці кошти. Однак даному
факту об'єктивних і достовірних
доказів, окрім її власних пояснень в
матеріалах справи не мається, не
доведені дані обставини відповідачкою
відповідно до ст.60 ЦПК України і в
судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, суд вважає
посилання відповідачки з цього приводу
необґрунтованими.

Стосовно позовних вимог позивача
ОСОБА_1 про стягнення судових витрат по
справі, то відповідно з вимогами ст.88
ЦПК України, вони підлягають
задоволенню.

Так, відповідно до матеріалів справи,
позивачем заявлено вимоги про
стягнення з відповідача документально
підтверджених судових витрат, а саме:
судового збору в сумі 243,60грн. та витрат
на надання правової допомоги в сумі
1200грн. Вказані судові витрати
підтверджені документально -
відповідними квитанціями про їх
оплату, в зв'язку з чим, відповідно до
вимог ст.88 ЦПК України, вони підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.3, 4, 57-60, 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,
ст.ст.392, 1216, 1218, 1226, 1241, 1247, 1254 ЦК України,
ст.60, 69, 70, 71 СК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати, що частка померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 в праві сумісної
власності на автомобіль Шевроле Авео
SF69Y, д/н НОМЕР_3, 2008 року випуску, кузов
НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_5 від 16.09.2008 року становить 1/2
частина і ця частина є спадковим майном
після його смерті.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в
порядку спадкування на 3/8 частини
автомобіля Шевроле Авео SF69Y, д.н. НОМЕР_3,
2008 року випуску номер кузову НОМЕР_4,
свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від
16.09.2008 року.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 243, 60грн. - судовий збір
та 1200грн. - витрати на правову допомогу,
а всього 1443,60грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з третьою особою -
Петрівською сільською радою
Красноградського району про визнання
заповіту Петрівської сільської ради
Красноградського району за № 154 від
11.07.2013 року недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення в апеляційний суд
Харківської області через
Красноградський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: