АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1970/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Циганков В. О. Доповідач -
Григорченко Е.І.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів -Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 до суду про стягнення боргу за
договором поруки та позики з
рахуванням пені, три відсотка річних та
інфляційні витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що 18.08.2009 року між ним
та ОСОБА_2 укладений договір позики,
згідно якого позивач надав ОСОБА_2
грошову суму у розмірі 29 000, 00 доларів
США, кінцевим строком виконання
зобов'язання якого було 19 жовтня 2009
року.

Того ж дня, 18.08.2009 року, між позивачем та
ОСОБА_4 укладений договір поруки, за
умовами якого ОСОБА_4 частково
поручається перед позивачем за
виконання обов'язку ОСОБА_2 щодо
виконання зобов'язань по сплаті боргу
за Договором позики від 18.08.2009 року, в
сумі 2 000,00 грн. 11 березня 2010 року
відповідачем ОСОБА_4 була сплачена
частина боргу у розмірі 800 грн., залишок
боргу поручитель не сплатив.

У зазначений термін відповідачі борг
не повернули.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнав.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 грудня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволені частково, стягнено на
користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 суму боргу 291 848,
44 грн., з яких 229 130, 00 грн. сума основного
боргу, 27 363, 77 гривень 3 % річних, 35 354, 67
гривень інфляційних витрат.

Стягнено на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4
суму боргу в розмірі 1 578, 01 грн., з яких 1
200, 00 грн. основного боргу, 152, 64 гривні 3 %
річних, 225, 37 грн. інфляційних витрат.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою
на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 грудня
2013, де ставить питання про скасування
рішення, посилаючись на те, що рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає задоволенню,
рішення суду - скасуванню, згідно п.п. 3,4
ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового
рішення про відмову у позові з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
18.08.2009 року між позивачем та ОСОБА_2
укладений договір позики, згідно якого
позивач надав ОСОБА_2 грошову суму у
розмірі 29 000, 00 доларів США, кінцевим
строком виконання зобов'язання якого
було 19 жовтня 2009 року.

Передача грошових коштів
підтверджується договором позики,
укладеним між позивачем та ОСОБА_2 від 18
серпня 2009 року/а. 12/.

18 серпня 2009 року між позивачем та
ОСОБА_4 укладений договір поруки, за
умовами якого ОСОБА_4 частково
поручається перед позивачем за
виконання обов'язку ОСОБА_2 щодо
виконання зобов'язань по сплаті боргу
за Договором позики від 18.08.2009 року, в
сумі 2 000,00 грн. /а.с. 13/. 11 березня 2010 року
відповідачем ОСОБА_4 була сплачена
частина боргу у розмірі 800 грн., залишок
боргу поручитель не сплатив.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог, оскільки
відповідачі не довели суду, що договір
позики ними виконано і взяті у борг
кошти повернені позивачу.

Суд першої інстанції також прийшов до
висновку, що подане представником
позивача клопотання про поновлення
пропущеного строку позовної давності
є обґрунтованим.

З такими висновками суду першої
інстанції в повній мірі погодитися не
можна з наступних підстав.

Так, ст. 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність (тобто строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу)
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Така ж позиція викладена й у п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про
судове рішення у цивільній справі",
відповідно до якого, установивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Згідно з умовами договору позики від
18.08.2009 року, укладеного між позивачем та
ОСОБА_2, строк повернення позики 19.10.2009
року.

З позовом до суду ОСОБА_3 звернувся
18.10.2013 року, тобто через 4 роки після
настання 19.10.2009 року строку виконання
зобов'язання за договором позики.

В даному випадку, відповідно до ч. 1 ст.
261 ЦК України перебіг позовної давності
починається від дня, коли відповідач
19.10.2009 року не повернув позивачу кошти,
взяті в борг до зазначеної дати.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти
позовних вимог, звернувся до суду з
заявою про те, що позивач звернувся до
суду з пропуском позовної давності, про
що також зазначено і в рішенні суду /а.с.
36-37/.

Позивач в свою чергу звернувся до суду
з клопотанням про поновлення позовної
давності, посилаючись на те, що він
неодноразово повідомляв відповідачів
про повернення, взятих в борг, коштів та
намагався до останнього часу вирішити
спір мирним шляхом /49/.

В апеляційному суді відповідач
пояснив, що з грудня 2009 року позивач не
звертався до нього про повернення
боргу за договором позики, так як він
борг погасив в грудні 2009 року.

Колегія суддів вважає, що в даному
випадку, посилання позивача на те, що
він звертався до відповідача та
намагався вирішити спір мирним шляхом,
не є поважними причинами пропуску
строку для звернення до суду за
захистом своїх прав.

Будь-які докази, які б
підтверджували поважні причини
пропуску відповідачем строку,
передбаченого ст. 257 ЦК України, суду не
надано.

Рішення суду першої інстанції в
частині поновлення позовної давності
не містить обґрунтування, а лише
посилання на обґрунтованість
клопотання про її поновлення.

Враховуючи зазначені обставини,
колегія суддів прийшла до висновку, що
позовні вимоги до ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню, у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Крім того, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про стягнення
зазначеної заборгованості за
договором позики і з ОСОБА_4, як з
поручителя, з наступних підстав.

Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки; у разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Як вбачається зі справи,
умовами договору поруки від 18.08.2009 року,
укладеного між позивачем та ОСОБА_4, в п.
5.1. зазначено, що договір діє до моменту
припинення поруки, відповідно до ст.559
ЦК України (а.с 13).

Згідно з умовами договору
позики від 18.08.2009 року, строк повернення
позики, тобто виконання основного
зобов'язання, встановлено 19.10.2009 року.

Позивач з позовом до суду звернувся
18.10.2013 року, через 4 роки після настання
19.10.2009 року строку виконання основного
зобов'язання за договором позики, тобто
після припинення поруки.

Навіть сплата поручителем в 2010
році частини позики, не може бути
підставою для стягнення з поручителя
коштів за договором позики, оскільки
після сплати частини боргу пройшло
більш ніж 2 роки

Задовольняючи позовні вимоги
до поручителя, суд першої інстанції на
зазначені обставини не звернув уваги
та ухвалив рішення про стягнення з
нього заборгованості за кредитним
договором, в порушення вимог ч.4 ст.559 ЦК
України.

Тому рішення суду першої
інстанції в цій частині також підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову до
поручителя, з підстав припинення
поруки.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2, що він повернув позивачу борг,
не же бути прийнято до уваги, оскільки у
відповідності до ст. 10 ЦПК України
відповідач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним
обставини.

Проте докази, які б підтверджували, що
відповідач повернув кошти саме за
договором позики від 18.08.209 року, суду не
надані.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
позові, у зв'язку зі спливом позовної
давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013
року скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: