Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/3016/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Косигіної Л.М., Талько О.Б.,

секретаря судового засідання
Церпіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю та виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 24 жовтня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом, в якому просила ухвалити
рішення, яким зобов'язати відповідача
ОСОБА_2 звільнити житлову площу
належного їй на праві власності
будинку АДРЕСА_1 Житомирського району,
виселивши його в разі відмови від
звільнення, оскільки житло необхідно
для проживання членів її родини на
підставі ст. 383, 387 ЦК України.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 24 жовтня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню із наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17 липня 1997 року,
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Стаття 311 ЦК України встановлює, що
житло фізичної особи є недоторканим.
Фізична особа не може бути виселена або
іншим чином примусово позбавлена
житла, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України та ч. 1 ст.
319 ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК
України).

Статтею 383 ЦК України передбачено, що
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Судом першої інстанції правильно
враховано, що будинок є житлом, а
позбавлення житла можливе на підставі
вимог закону, який регулює житлові
правовідносини.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК України підстави для
позбавлення права на житло.

Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користуватися ним інакше як з підстав і
в порядку, передбачених
законодавством.

З роз'яснень, викладених в п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12.04.1985 року (з
послідуючими змінами та доповненнями)
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» вбачається,
що при вирішенні спорів, пов'язаних з
користування наймачами жилими
приміщеннями в будинках приватного
житлового фонду, суди повинні мати на
увазі, що:

- укладений з власником будинку
(квартири) на певний строк договір
найму жилого приміщення може бути
достроково розірваний за вимогою
наймодавця лише у випадках, коли наймач
або спільно проживаючі з ним особи
систематично руйнують, псують жиле
приміщення чи використовують його не
за призначенням або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи будинку, або наймач
систематично (не менше трьох місяців
підряд) не вносить квартирної плати і
плати за комунальні послуги (ст. 168 ЖК
України), або коли відповідно до
затвердженого виконавчим комітетом
місцевої Ради проекту переобладнання
чи перепланування будинку при
капітальному ремонті жиле приміщення,
займане наймачем не може бути
збережене (ст. 165 ЖК України);

- укладений на невизначений строк
договір найму жилого приміщення може
бути розірваний за вимогою наймодавця
із зазначених вище підстав, а також
якщо жиле приміщення, займане наймачем,
необхідне для проживання йому і членам
його сім'ї і наймач був попереджений
про наступне розірвання не менше ніж за
три місяці (ст. 168 ЖК України);

- для розірвання договору найму жилого
приміщення за вимогою наймодавця з
мотиву систематичного порушення
наймачем або членами його сім'ї правил
співжиття (ч. 4 ст. 168 ЖК) не потрібно, щоб
у відношенні до відповідачів
попередньо застосовувались заходи
попередження і громадського впливу,
зазначені в ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до частини 2 ст. 405
Цивільного кодексу України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Виходячи з положень ст. 405 Цивільного
кодексу України особистий сервітут
обмежений лише одним видом - правом
проживання. У даній статті передбачене
право членів сім'ї власника помешкання
на користування цим помешканням.
Зазначені особи, які проживають разом з
власником, мають право користуватися
цим помешканням відповідно до закону.
Припинення цього права відбувається в
разі відсутності його суб'єкта без
поважних причин понад один рік.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1
Житомирського району належить на праві
власності ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 04.03.1996 року (а.с. 6-8).

Як встановлено судом та не
заперечувалось позивачем в судовому
засіданні, за її згодою ОСОБА_2 (брат
позивачки) вселився у будинок АДРЕСА_1
Житомирського району. 14.01.2009 року він
зареєструвався у даному помешканні.
Доказів, що вказана реєстрація
проведена без дозволу власника суду не
надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те що,
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2
перешкод у користуванні її власністю,
вірно встановлено те, що позивачем не
заявлялась вимога про виселення
відповідача на підставі відповідної
норми житлового законодавства.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для встановлення
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, не спростовують висновків суду,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 24 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий:
Судді: