Р І Ш Е Н Н Я

"23" травня 2014 р.
м.
Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд
Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

з участю секретаря Бондар С.В.,

адвоката ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
стягнення боргу, -

у с т
а н о в и в :

позивач, уточнивши в судовому
засіданні свої позовні вимоги, просив
стягнути з відповідачів солідарно на
його користь 273203,57 грн. боргу, що є
еквівалентом 23000 доларів США, які він їм
позичив, а також судові витрати - 1250 грн.
оплати адвокатських послуг та 630 грн. за
опублікування в пресі оголошення про
виклик відповідачів.

Відповідачі в судові засідання не
з'явились, хоча повістки про їх виклик
надсилались судом як по місцю їх
реєстрації, так і по місцю фактичного
проживання (а.с.28, 29, 41-44).

Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України
судова повістка разом із розпискою, а у
випадках, встановлених цим Кодексом,
разом з копіями відповідних документів
надсилається поштою рекомендованим
листом із повідомленням або через
кур'єрів за адресою, зазначеною
стороною чи іншою особою, яка бере
участь у справі. У разі відсутності
осіб, які беруть участь у справі, за
такою адресою, вважається, що судовий
виклик або судове повідомлення вручене
їм належним чином.

Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо немає
відомостей про причину неявки
відповідача, повідомленого належним
чином, суд вирішує справу на підставі
наявних в ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.224 цього ж Кодексу у
разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
повідомлення про причини неявки, суд
може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення справи. Оскільки позивач та
його адвокат не заперечували щодо
заочного розгляду справи, суд виніс
ухвалу про заочний розгляд справи,
вирішив розглянути її у відсутність
відповідачів, та згідно до ст.169 ЦПК
України винести заочне рішення (а.с.47).

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 18 грудня 2013 р. № 1022-р "Про
друковані засоби масової інформації
загальнодержавної та місцевої сфери
розповсюдження, в яких у 2014 році
розміщуються оголошення про виклик до
суду відповідача, третіх осіб, свідків,
місце фактичного проживання
(перебування) яких невідоме"
затверджено перелік друкованих
засобів масової інформації місцевої
сфери розповсюдження, в яких у 2014 р.
розміщуються оголошення про виклик до
суду відповідача, третіх осіб, свідків,
місце фактичного проживання
(перебування) яких невідоме. Зокрема,
таким друкованим засобом масової
інформації загальнодержавної сфери
розповсюдження є газета "Урядовий
кур'єр".

Відповідачі в останнє судове засідання
були викликані через оголошення в
пресі, тому вони належним чином
повідомлені про час, дату та місце
судового засідання (а.с.48).

Заслухавши позивача та дослідивши
матеріали справи, суд прийшов до
такого.

Ч.1 ст.60 СК України передбачає, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ч.3 ст.61 цього ж Кодексу, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.65 цього ж Кодексу
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Як видно з розписок від 16 листопада 2010
р. та 04 лютого 2014 р., відповідачі
позичили у позивача загалом 23000 доларів
США, а дружина - відповідач ОСОБА_4 - дала
згоду на взяття в борг даної суми (а.с.4,
6, 49, 51). При цьому подружжя взяло на себе
повну відповідальність за взяту у борг
суму, передавши позивачеві всі
документи про належність їм певного
майна на праві особистої власності та
повідомивши про відсутність наміру
відчужувати його до повного розрахунку
за боргом (а.с.5, 50).

Тому суд вважає вірним пред'явлення
позову до відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

З матеріалів справи видно, що 16
листопада 2010 р. між позивачем та
відповідачами був укладений договір
позики, яким відповідачі позичили у
позивача 12000 доларів США, які
зобов'язались повернути до 01 квітня 2011
р., про що свідчить відповідна розписка
(а.с.4, 49).

До написання цієї розписки відповідачі
отримали також від відповідача ще 11000
доларів США, про що відповідач ОСОБА_4
написала відповідну розписку 04 лютого
2014 р.. Всю суму боргу - 23000 доларів США -
відповідачі обіцяли повернути до 01
квітня 2014 р. (а.с.6, 51).

За договором позики (ст.1046 ЦК України)
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст.509 ЦК України між
сторонами виникло зобов'язання -
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші,
тощо) або утриматись від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання цього обов'язку.

Згідно ст.1047 цього ж Кодексу, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як видно з пояснень позивача,
відповідачі у визначений в розписці
час та на момент розгляду справи в суді
не повернув йому грошові кошти у
визначеному договором розмірі.
Враховуючи неодноразову неявку
відповідачів в судове засідання, а
також наявність у позивача боргових
розписок, що на думку суду свідчить про
невиконання відповідачами боргових
зобов'язань, підстав не приймати до
уваги дані пояснення позивача у суду
немає.

Ст. 1049 ЦК України встановлює обов'язок
позичальника повернути кошти у
встановлений строк.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначеним змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.625 цього ж Кодексу, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Правові наслідки порушення
зобов'язання передбачені ст.611 ЦК
України, в якій зазначено, що у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; відшкодування збитків та
моральної шкоди.

За загальним правилом шкода, заподіяна
кількома особами, відшкодовується
кожною з них в частині, заподіяній нею
(в порядку часткової відповідальності).
Особи, які спільно заподіяли шкоду,
тобто заподіяли неподільну шкоду
взаємопов'язаними, сукупними діями,
несуть солідарну відповідальність
перед потерпілою особою. Тобто
солідарна відповідальність виникає
при спільному спричиненні кількома
особами шкоди потерпілому і
розрахована на ті випадки, коли
неможливо встановити, які з дій і якою
мірою спричинили збитки, тому в
зобов'язанні беруть участь декілька
боржників, які відповідають перед
потерпілою особою солідарно. Підставою
солідарного відшкодування збитків є
факт спільності дій учасників
правовідносин, в результаті яких
завдано збитків.

З огляду на те, що відповідачі є
подружжям і один з них укладав договір
позики в інтересах сім'ї, то вони
повинні нести солідарну
відповідальність перед позивачем.

Згідно ст.88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Витрати позивача на
суму 1250 грн. на правову допомогу та на
суму 630 грн. на об'яву в газеті про
виклик відповідачів до суду
підтверджені відповідними квитанціями
(а.с.39, 52-54) і підлягають стягненню з
відповідачів на користь позивача.

Оскільки позивач як інвалід 2 гр. (а.с.12)
звільнений від сплати судового збору,
то судовий збір підлягає стягненню з
відповідачів на користь держави.

Керуючись ст.ст. 74, 169, 209, 212, 213, 214, 215, 224,
225, 226 ЦПК України, на підставі ст.ст. 509,
610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.60, 61,
65 СК України, ст.88 ЦПК України, суд

в и р і ш и
в :

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідент.номер НОМЕР_1, зареєстрованого по
АДРЕСА_1, фактично проживаючого в
АДРЕСА_2, громадянина України та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4, ідент.номер НОМЕР_2,
зареєстрованої по АДРЕСА_1, фактично
проживаючої в АДРЕСА_2, громадянки
України - солідарно на користь ОСОБА_2
273203,57 грн. боргу, що є еквівалентом 23000
доларів США, а також судові витрати - 1250
грн. оплати адвокатських послуг та 630
грн. за опублікування в пресі
оголошення про виклик відповідачів, а
всього 275083 (двісті сімдесят п'ять тисяч
вісімдесят три) грн. 57 коп..

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно
на користь держави судовий збір в сумі
2751 (дві тисячі сімсот п'ятдесят одну)
грн..

На рішення може бути подана апеляція до
Апеляційного суду Вінницької області
на протязі десяти днів з дня його
проголошення через Жмеринський
міськрайонний суд.

Головуючий
К.Шепель