Справа № 2/434/1840/13
Провадження № 22ц/782/5632/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року, березня місяця, 24-го дня
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області у складі :
головуючого судді: Яресько А.В., суддів:
Луганської В.М., Борисова Є.А., при
секретарі: Веселові С.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Луганську апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Артемівського
районного суду м. Луганська від 03
грудня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року позивач звернувся до
суду із позовною заявою у якій просив
стягнути з відповідача - ОСОБА_1 на його
користь борг за договором позики від
30.12.2012 року з урахуванням індексу
інфляції у сумі 13.026,00 грн., стягнути з
відповідача на користь позивача
проценти за договором позики від 30.12.2012
року за період з 31.12.2012 року по 01.03.2013
року у розмірі 160,27 грн.,стягнути з
відповідача на користь позивача 3%
проценти річних за прострочення
грошових зобов'язань за договором
позики від 30.12.2012 року за період з 31.01.2013
року по 01.03.2013 року у розмірі 32,05 грн.,
стягнути з відповідача на користь
позивача витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору у сумі 229,40 грн., стягнути
витрати на правову допомогу.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 03 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу були задоволено
частково, було стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 борг за договором
позики від 30.12.2012 року у сумі 13 000 грн., 3%
річних за прострочення грошового
зобов'язання за період з 31.01.2013 року по
24.09.2013 року у розмірі 253,23 грн., витрати
по сплаті судового збору у розмірі 229,40
грн. та витрати на правову допомогу у
розмірі 500 грн.

Відповідач ОСОБА_1 не погодився із
винесеним рішенням суду та подав на
нього апеляційну скаргу, у якій просив
розподілити судові витрати, апеляційну
скаргу задовольнити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, рішення
Артемівського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши доповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
заперечень проти неї, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду у межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши наявні у матеріалах
справи докази колегія суддів приходить
до наступних висновків.

Так, статтею 213 ЦПК є встановленим,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
30.12.2012 року між сторонами був укладений
договір позики, на підставі якого
позивач передав відповідачу 13 000 грн. із
строком повернення до 30.01.2013 р. На
підтвердження укладеного договору
позики відповідач видав позивачу
розписку у якій зобов'язався повернути
борг до 30.01.2013 р., проте у встановлений
договором строк відповідач борг не
повернув.

Суд дійшов до висновків про те, що
надана позивачем розписка відповідає
усім ознакам укладеного договору
позики, містить у собі відомості про
отримання відповідачем грошей в сумі
13000 грн. та про його обов'язок повернути
їх до 30.01.2013 року. Розписка виконана
власноруч відповідачем та передана
позивачу і саме позивачем ця розписка
пред'явлена до виконання шляхом
стягнення боргу з відповідача.
Наявність оригіналу розписки у
позивача свідчить про заборгованість
відповідача саме перед позивачем.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції, адже
до них він дійшов із належним
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, при дослідженні
наданих суду сторонами доказів суд
вірно їх оцінив, не припустивши таких
порушень, що давали б підстави для
скасування чи зміни рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, адже твердження
апелянта про те, що «ніяких коштів від
позивача відповідач не отримував»
спростовується самим по собі змістом
оригіналу власноруч написаної їм
розписки, що є долученої до матеріалів
справи (а.с.45)

Твердження апелянта про те, що
«розписка була складена у якості
забезпечення інших зобов'язань, ніяким
чином не є пов'язаними із договором
позики» на увагу не заслуговує -
відповідач не звертався до суду із
вимогами щодо визнання дійсним іншого
правочину, із вимогами щодо визнання
угоди позики удаваним правочином та
для застосування правил того правочину
на якій він вказує, а отже немає підстав
і для застосування положень ч.2 статті
235 ЦК. Судом першої інстанції було вірно
зазначено у рішенні, що посилання
представника відповідача на те, що
безпосередньо 30.12.2012 р. позивач
відповідачу грошей не передавав, що між
сторонами фактично відбулася угода
купівлі-продажу автомобіля марки Део
Ланос, яку його довіритель придбав у
позивача, не мають правового значення
та не можуть бути підставою для
звільнення відповідача від
відповідальності по поверненню
позивачу боргу, оскільки у розписці
такі обставини не відображені та
будь-яких доказів на підтвердження
вказаних фактів відповідачем та його
представником не надано.

Між тим, ст. 60 ЦПК України є
передбаченим, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на основу своїх вимог
або заперечень. Відповідно до правил
ст. 1046 ЦК України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Ст. 1047 ЦК України
визначено,що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.
Відповідно до правил ч. 1 ст. 1050 ЦК
України якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до ст.
625 цього Кодексу, якою передбачено
сплату суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Отже, судом було
правильно встановлено зміст
правовідносин, що склались між
сторонами, вірно застосовано норми
матеріального права. Посилання
апелянта на невірний обрахунок судом
судових витрат та зокрема витрат на
правову допомогу на увагу теж не
заслуговують, адже сплачений позивачем
за квитанцією розмір судового збору
(229.40 - а.с. 1) є меншим ніж встановлений
законодавчо на час розгляду справи
мінімум сплати судового збору 243,6 грн.,
тоді як процентне відношення вимог про
стягнення 689 гривень 18 копійок у якості
процентів у задоволені яких було
відмовлено не перевищує цей розмір
(13000+500)Х243.60(13689.18+500). Правова допомога
надавалась позивачеві адвокатом, з
дотриманням вимог ст. 56 ЦПК на підставі
договору на ведення справи у суді
(а.с.23), адвокат знайомився із
матеріалами справи (а.с. 24),
неодноразово приймав участь у судовому
розгляді (а.с. 27,28, 39). Заявлений до
відшкодування розмір компенсації
витрат на правову допомогу у 500 гривень
не перевищує встановлені нормами ст. 1
Закону «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» 40 відсотків встановленої
законом на час розгляду справи
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу у
судовому засіданні та під час
ознайомлення із матеріалами справи у
суді (а.с. 24).

Що ж до міркувань у письмових
запереченнях на апеляційну скаргу про
помилковість висновків суду щодо
відмови у стягненні процентів за
договором позики - то ст. 303 ЦПК є
визначеними межі розгляду справи
апеляційним судом - і визначені вони
межами доводів апеляційної скарги -
оскаржуване рішення було оскаржено
лише відповідачем, від позивача
апеляційної скарги не надходило -
питання правомірності відмови у
стягненні процентів за своїм змістом
не може бути розцінені як такі, що дають
підстави для застосування положень ч. 3
ст. 303 ЦПК.

Отже, на підставі наведеного вище
колегія суддів приходить до висновку,
що суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
та процесуального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
також правильно витлумачив ці норми.
Судом першої інстанції дана належна
оцінка доводами та запереченням
сторін. Висновки суду першої інстанції
є правильними, оскільки вони
ґрунтуються на обставинах, які
встановлені в судовому засіданні,
наданих сторонами доказах, у
відповідності з нормами матеріального
і процесуального законодавства,
підстав для скасування рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги
немає, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314 - 315 ЦПК
України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 03 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:________________
Судді:________________________