Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/163/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого
судді - Струс Л.Б.

cуддів: Шандри
М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі:
Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 прокурора Сворень
І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
ОСОБА_4 на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 10 липня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, з участю третіх
осіб - СГІРФО Франківського РВ ЛМУ
ГУМВС у Львівській області, Органу
опіки та піклування Франківської
районної адміністрації м. Львова про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття з реєстраційного обліку ,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулася в суд з позовом до
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, з
участю третіх осіб - СГІРФО
Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у
Львівській області, Органу опіки та
піклування Франківської районної
адміністрації м. Львова про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку.
Позовні вимоги мотивує тим, що квартира
АДРЕСА_1 приватизована і належить їй на
праві власності на підставі
реєстраційного посвідчення №078805 від
17.07.2002 року, виданого Львівським
обласним державним комунальним бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки. Крім неї у даній
квартирі зареєстровані її сестра
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та племінники
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Прописка відповідачів
носить суто формальний характер,
оскільки відповідачі у вказаній
квартирі не проживають. Факт не
проживання відповідача у вищевказаній
квартирі стверджується актом,
складеними комісією ЖБК №64. Крім того,
відповідачі мають належне місце для
прописки в будинку АДРЕСА_2 який
належить відповідачці ОСОБА_2. Оскільки
відповідачі зареєстровані у її
квартирі, це зумовлює необхідність
оплачувати комунальні послуги ще й за
них, чим порушуються її права, тому
просить позов задоволити.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 10 липня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано ОСОБА_2,
ОСОБА_4 такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1 В решті позову
відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_4,
подавши апеляційну скаргу, у якій
зазначають, що рішення ухвалене при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають обставинам
справи, а також порушено норми
процесуального та матеріального права.
Окрім того, вказують, що суд не надав
належної оцінки доказам, які
представлені відповідачами і
поставився до них упереджено. Рішення
суду базується на твердженні того, що
відповідачам є де жити, оскільки їм на
праві власності належить будинок
АДРЕСА_2 хоча судом жодним чином не
досліджувалися умови проживання у
цьому будинку, зазначає, що жодного
відношення до вище згаданого будинку
вони не мають та документи щодо права
власності є сфальсифікованими.

Просить скасувати рішення
Франківського районного суду м.
Львова від 10 липня 2013 року та
ухвалити нове рішення яким в позові
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора
Сворень І.М., ОСОБА_2, представника
ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції не відповідає
зазначеним вимогам з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно
реєстраційного посвідчення №078805 від
17.07.2002 року, виданого Львівським
обласним державним комунальним бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки, квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_5 (а.с.
65). Окрім того, в даній квартирі
зареєстровані крім власниці її сестра
- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та племінники -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_3

Згідно акту-обстеження складеним
працівниками ЖБК №64 та мешканцями
будинку АДРЕСА_1 відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 не
проживають (а.с. 7).

Окрім того, згідно до листа Галицької
районної адміністрації 30.01.2013 року
№31-292 та акту, складеного ЛКП
«Снопківське» вбачається, що ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 проживають за адресою
АДРЕСА_3 (а.с. 50-51).

Матеріалами справи встановлено, що
згідно свідоцтва про право власності
(а.с. 4), ОСОБА_2 належить будинок АДРЕСА_2
загальною площею 56,2 кв.м., житловою 24,8
кв.м. (а.с.5).

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до закону
№475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2,4,7
та 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_5 суд першої інстанції прийшов до
об висновку про те, що позивачкою
доведено факт відсутності
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_6 в
квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин
понад шість місяців, колегія суддів не
погоджується з зазначеним висновком
районного суду.

Окрім того районий суд прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову в
частині визнання неповнолітнього
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням в даній квартирі, оскільки
позивачкою не представлено доказів
того, що неповнолітньому ОСОБА_6 буде
надане рівноцінне приміщення тому, в
якому він зареєстований на даний час.,
колегія суддів погоджується з таким
висновком.

Разом з тим, суд першої інстанції
належним чином не з'ясував характер та
суть заявлених позовних вимог, норм
права, якими вони регулюються, що
призвело до неправильного вирішення
справи, що, у свою чергу, є підставою для
скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень ст.ст. 71, 72 ЖК
України наймач або члени його сім`ї
можуть бути визнані судом такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, коли вони в ньому не
проживають без поважних причин понад
шість місяців.

Однак оскільки матеріалами справи
встановлено, що ОСОБА_5 є власником
квартири АДРЕСА_1 а не наймачем
зазначеної вище квартири, а
відповідачка - ОСОБА_2 є членом сім'ї
власника вказаної квартири, а тому
посилання суду на ст. 71 ЖК України є
помилковим, оскільки питання про право
членів сім'ї власника житла на
користування цим житлом регулюється
ст. 405 ЦК України, якою встановлено, що:
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону; житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником; член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

В силу ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10
постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив судам, що у справах
цієї категорії необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

При розгляді справи щодо визнання
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням члена сім'ї
власника житла, суди мають
встановлювати наступні факти: чи є
спірне приміщення житлом, чи є воно
власністю позивача, чи відсутній
відповідач у спірному приміщені понад
один рік, чи є причини відсутності
поважними та чи не було між власником
та відповідачем будь якої іншої
домовленості щодо користування житлом
або збереження права на користування
житлом на час відсутності.

Представлений позивачкою
акт-обстеження ( а.с. - 7) про не
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спірній
квартирі, з урахуванням
вищенаведеного, не може бути підставою
для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими,
що втратили право на користування
спірною квартирою, оскільки такий
складений без зазначення дати його
складання, чим не може засвідчити
період не проживання відповідачів у
спірній квартирі.

Частиною 3 ст.9 ЖК передбачено, що ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбачених законом.

Таким чином, під час вирішення питання
про втрату членом сім'ї наймача права
користування жилим приміщенням
з'ясуванню підлягають термін його
відсутності та поважність причин такої
відсутності.

Однак районний суд не з»ясував причин
не проживання відповідачки у
зазначеній квартирі та звернув увагу
на те, що відповідачка ОСОБА_2
зверталась із заявами про чинення їй
позивачкою ОСОБА_5 перешкод у
користуванні спірною квартирою ( а.с. -
121,122).

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищенаведене, оскільки суд
першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, тому колегія суддів приходить
до висновку, щодо необхідності
скасування рішення Франківського
районного суду м. Львова від 10 липня 2013
року з ухваленням нового - про відмову в
задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст..ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 10 липня 2013 року скасувати
та ухвалити нове яким у позові ОСОБА_5
до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, з участю
третіх осіб - СГІРФО Франківського РВ
ЛМУ ГУМВС у Львівській області, Органу
опіки та піклування Франківської
районної адміністрації м. Львова про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття з реєстраційного обліку -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішення законної сили.

Головуючий Струс Л.Б.

Судді Шандра М.М.

Шумська Н.Л