АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д.,
Перепелюк І. Б.,

секретар Собчук І.Ю.

за участю представника позивачки
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Заставнівського районного суду
Чернівецької області від 09 жовтня 2013
року,

встановила:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики,
який в подальшому доповнила та
уточнила.

Зазначала, що 01 січня 2010 року
відповідачка ОСОБА_3 позичила у неї 10100
євро, а 01 квітня 2010 року - 20160 США та 3050
євро, про що написала відповідну
розписку.

Посилаючись, що у визначений сторонами
строк - до грудня 2011 року відповідачка
боргу не повернула, просила стягнути з
неї суму боргу, яка у валюті України
складає 292862 гривні 87 коп. та три
відсотки річних на суму 6589 гривень 85
коп.

Рішенням Заставнівського районного
суду Чернівецької області від 09 жовтня
2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідачка
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Посилається на недоведеність обставин
справи, які суд вважав встановленими,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

У справі встановлено, що 01 січня 2010 року
відповідачка ОСОБА_3 позичила у
позивачки ОСОБА_2 10100 євро, а 01 квітня 2010
року - 20160 США та 3050 євро.

Це стверджується договором - розпискою
(а. с. 136).

Згідно умов договору позики
відповідачка зобов'язувалася
повернути вказані кошти до грудня 2011
року.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачка на порушення умов
договору не повернула позивачці суму
позики, а тому є підстави для стягнення
зазначеної суми та трьох процентів за
її користування.

Такий висновок суду є правильним.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 529 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими-ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Встановивши, що відповідачкою не
повернута сума позики, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позов та стягну суму позики, еквівалент
якої визначено у валюті України та три
проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 303 ЦК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Доводи апелянта зводяться до тверджень
про недоведення позивачкою факту
укладення договору позики грошей та
передачі грошей, невідповідності
наявного у справі договору-розписки
формі договору відповідно до норм ст.
1047 ЦК України .

Проте такі доводи апелянта є
необґрунтованими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказом передачі спірних коштів
відповідачці є договір-розписка,
засвідченого підписами сторін, у тому
числі, відповідачкою (а. с. 136).

Відповідачкою належними та
допустимими доказами не доведено
безгрошовості договору.

В апеляційній скарзі апелянт
посилалася на непризначення судом
першої інстанції судової
почеркознавчої експертизи на
підтвердження її доводів про
ненаписання та непідписання
договору-розписки.

За клопотанням апелянта судом
апеляційної інстанції така експертиза
призначена.

Відповідно до висновку № 2464-К
експертизи від 24 лютого 2014 року,
проведеної експертом НДЕКЦ Управління
МВС України в Чернівецькій області,
рукописні записи в договорі позики
(а.с.136), крім рукописного запису
«ОСОБА_2» в нижній частині договору, та
підпис навпроти прізвища ОСОБА_3
виконані відповідачкою ОСОБА_3

Таким чином, належними та допустимими
доказами у справі доведено як факт
укладення між сторонами договору
позики грошей, так і факт невиконання
цього договору відповідачкою.

Апелянт посилається на незрозумілість
зазначеної у договорі валюти виконання
зобов'язання, незазначення дати
повернення частини позики, суми позики
у національній валюті України.

Такі доводи є необґрунтованими.

Аналіз змісту договору-розписки
свідчить про те, що предметом договору
позики є 10100 євро, 20160 США та 3050 євро.

Договором визначено єдиний строк
повернення боргу - грудень 2011 року.

Що ж стосується посилання на
незазначення у договорі суми позики у
національній валюті, то діючим
законодавством укладання договорів
позики, предметом якої є іноземна
валюта, не заборонено.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Підстави для виходу апеляційним судом
за межі доводів апеляційної скарги, як
це передбачено ч. 3 ст. 303 ЦПК України,
відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
є по суті правильним, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для його скасування чи зміни.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заставнівського районного
суду Чернівецької області від 09 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Яремко В. В.

Судді :
Галичанський А. Д.

Перепелюк І. Б.