У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Кафідової О.В., Нагорняка В.А., Мазур
Л.М., Писаної Т.О.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та в
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8,
треті особи: Орган опіки та піклування
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, Реєстраційна
служба Головного управління юстиції у
м. Києві, Солом'янський районний відділ
Державної міграційної служби України у
м. Києві, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення; за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит», третя особа −?
ОСОБА_7, про визнання недійсним
кредитного договору, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 13 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)
звернулося до суду з позовом, у якому
зазначало, що 03 липня 2007 року між банком
та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №
166-07-И/09, згідно з умовами якого останній
отримав кредит у розмірі 92 тис. доларів
США зі сплатою 10,8 % річних строком до 02
липня 2027 року. На забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 03 липня 2007 року між банком та
ОСОБА_6 укладено іпотечний договір,
згідно з умовами якого останній
передав в іпотеку банку нерухоме майно
- квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач взяті на себе зобов'язання
за кредитним договором належним чином
не виконав, у зв'язку з чим за кредитним
договором від 03 липня 2007 року №
166-07-И/09 станом на 10 грудня 2012 року
утворилася заборгованість у розмірі 852
605 грн 68 коп., з якої: заборгованість за
кредитом - 85 674,94 доларів США, що
еквівалентно 684 799 грн 80 коп.;
заборгованість за відсотками - 10 463,79
доларів США, що еквівалентно 83 637 грн 07
коп.; комісія - 8075 грн 62 коп.; пеня - 76 093
грн 19 коп.

На рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором банк просив
звернути стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» права
продажу від свого імені будь-якій особі
- покупцеві за початковою ціною 340 850
грн, з наданням позивачу всіх
повноважень продавця, необхідних для
здійснення продажу, а саме: право
підпису договору купівлі-продажу;
виселити з квартири АДРЕСА_1
відповідачів та зняти їх з
реєстраційного обліку; передати
предмет в управління банку. Просив
виселити відповідачів з вказаного
жилого приміщення.

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визнати недійсним кредитний
договір від 03 липня 2013 року № 116-07-И/09,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він
укладений з порушенням вимог щодо
письмової форми правочину, а саме: на
порушення вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України не
скріплений печаткою юридичної особи та
підписаний від її імені особою, яка не
мала для цього відповідних
повноважень.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 13 грудня

2013 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» задоволено частково. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1, шляхом надання права банку на
продаж від свого імені предмета
іпотеки будь-якій особі на підставі
договору купівлі-продажу у порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», з початковою ціною,
встановленою на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій на
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 03 липня 2007 року
№ 116-07-И/09 у загальному розмірі 852 605 грн
68 коп., з якої: заборгованість за
кредитом - 85 674,94 доларів США, що
еквівалентно 684 799 грн 80 коп.;
заборгованість за відсотками - 10 463,79
доларів США, що еквівалентно 83 637 грн 07
коп.; комісія - 8075 грн 62 коп.; пеня -
76 093 грн 19 коп. Передано предмет іпотеки
- квартиру АДРЕСА_1 в управління ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» на період до
його реалізації. Виселено ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири без надання
іншого житлового приміщення. У
задоволенні іншої частини позову ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6
відмовлено.

Додатковим рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва

від 27 грудня 2013 року вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
25 червня 2014 року рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 13 грудня 2013
року змінено, виключено з абзацу
другого резолютивної частини: «під час
проведення виконавчих дій». У іншій
частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
рішення, яким у задоволенні позову ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» відмовити,
зустрічний позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов банку частково та
відмовляючи у зустрічному позові, суди
керувалися тим, що під час укладання
кредитного договору позичальник був
ознайомлений з усіма істотними умовами
договору в повному обсязі та
підтвердив згоду на укладення договору
своїм підписом, що свідчить про
дотримання вимог ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів». Оскільки
заборгованість за кредитним договором
не погашена, суди звернули стягнення на
предмет іпотеки на підставі ст. 33
Закону України «Про іпотеку».

Із такими висновками судів повністю
погодитись не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 03 липня 2007 року
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Банк «Фінанси та
Кредит», правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_6
укладено кредитний договір № 166-07-И/09,
згідно з умовами якого останній
отримав кредит у розмірі 92 тис. доларів
США зі сплатою 10,8 % річних строком до 02
липня 2027 року (а.с. 31−?35, т. 1).

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 03
липня 2007 року між банком та ОСОБА_6
укладено іпотечний договір, згідно з
умовами якого останній передав в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 34,4 кв. м, житловою
площею - 16,6 кв. м (а.с. 41−?42, т. 1).

Згідно з наданим банком розрахунком
заборгованість ОСОБА_6 за кредитним
договором від 03 липня 2007 року № 166-07-И/09
станом на 10 грудня 2012 року склала
852 605 грн 68 коп., з якої: заборгованість
за кредитом - 85 674,94 доларів США, що
еквівалентно 684 799 грн 80 коп.;
заборгованість за відсотками - 10 463,79
доларів США, що еквівалентно 83 637 грн 07
коп.; комісія - 8075 грн 62 коп.; пеня - 76 093
грн 19 коп. (а.с. 36−?38, т. 1).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є
надзвичайно важливим при розгляді
справ, оскільки він гарантує, що
сторона, незалежно від рівня її фахової
підготовки та розуміння певних вимог
цивільного судочинства, матиме змогу
забезпечити захист своїх інтересів,
шляхом отримання допомоги суду у
вирішенні тих питань, які вона сама з
об'єктивних причин не може вирішити, як
у випадку з наданням власного
розрахунку заборгованості за
кредитним договором, що потребує
певних знань та навиків проведення
розрахунків.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

На порушення вказаних вимог закону ні у
рішенні суду першої інстанції, ні в
рішенні апеляційного суду не наведено
розрахунку заборгованості та мотивів,
за яких суд вважав, що банк надав
розрахунок заборгованості, який
відповідає дійсному. Не спростував суд
і доводи відповідачів у поясненнях та
апеляційний скарзі про те, що
заборгованість за кредитом та
відсотками менша, ніж зазначена банком
у розрахунках (а.с. 88, 131, т. 2), тобто
висновки судів ґрунтуються на
припущеннях.

У п. 3.6 кредитного договору передбачено
черговість погашення кредиту (а.с. 33, т.
1), у зв'язку з чим судам необхідно було
перевірити, чи дотриманий банком
визначений порядок, про що вказував
відповідач.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» та п. 8.4.2 договору іпотеки від
03 липня 2007 року, у разі невиконання або
неналежного виконання позичальником
основного зобов'язання,
іпотекодержатель має право
задовольнити свої забезпечені
іпотекою вимоги шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим 07 червня 2014 року набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Вказаний закон прийнято з метою
підтримки громадян України, які мають
невиконані зобов'язання за договорами
споживчого кредиту в іноземній валюті
(валютних кредитів), укладеними з
фінансовими установами та банками
України шляхом встановлення порядку і
умов конвертації зобов'язань за
кредитними договорами в іноземній
валюті в національну валюту України.

Нормами закону встановлено тимчасову
заборону у визначених цим законом
випадках на примусове стягнення
нерухомого житлового майна, яке
вважається предметом іпотеки згідно зі
ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо
таке майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; 2) загальна
площа такого нерухомого житлового
майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. м для квартири
та 250 кв. м для житлового
будинку.

Оскільки на час перегляду справи у суді
касаційної інстанції вказаний закон є
чинним і підлягає застосуванню, судові
рішення підлягають скасуванню, так як з
матеріалів цивільної справи
вбачається, що ОСОБА_6 отримав
кредит у іноземній валюті. Разом з тим
банк заявив вимоги про стягнення
заборгованості у гривні України і
матеріали справи не містять доказів, а
суди не перевірили, чи були зміни до
кредитного договору щодо зміни валюти
кредитування, оскільки пунктом 3.2
кредитного договору передбачено
ануїтетні платежі у доларах США.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Суд касаційної інстанції не наділений
повноваженнями досліджувати докази та
надавати їм правову оцінку, за таких
обставин ухвалені у справі судові
рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 13 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
25 червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: О.В. Кафідова Л.М.
Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана