Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Медведєва Л.П.
Справа № 414/2955/13-ц
Провадження № 22ц/782/1864/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Луганської
області в складі:

Головуючого - судді
Медведєвої Л.П.

Суддів - Cоловей Р.С.,
Пащенко Л.В.

при секретарі - Арутюнян Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду в місті Луганську
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Кремінського
районного суду Луганської області від
24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 подано до суду
вказаний позов.

У викладенні обставин, якими позивач
обгрунтовувала свої позовні вимоги,
вона зазначила, що вона 21 вересня 2013
року надала відповідачу у борг 4300,00
гривень. Факт отримання грошових
коштів підтверджується наданою
відповідачем розпискою, яка складена
власноруч та підписана ним. У розписці
зазначено, що відповідач зобов`язаний
повернути заборгованість до 01 грудня
2012 року, однак в порушення взятих на
себе зобов`язань щодо повернення суми
боргу, відповідач у визначений строк
грошові кошти не повернув. Позивач
просила стягнути з відповідача на свою
користь заборгованість за договором
позики у сумі 4300,00 гривень та судові
витрати по сплаті судового збору у сумі
229,40 гривень.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області вд 24 лютого 2014 року,
позов залишено без задоволення через
необгрунтованість.

Звернувшись з апеляційною скаргою,
позивач посилається на порушення норм
матеріального і процесуального права
та ставить питання про скасування
рішення і ухвалення нового, яким
задовольнити позов.

Сторони в судове засідання не
з`явилися, про час та місце останнього
їх повідомлено належним чином і в
установленому законом порядку, вони
звернулись до апеляційного суду із
заявами про розгляд справи за їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

За результатами розгляду справи судом
першої інстанції встановлені наступні
обставини.

Так, судом встановлено, що сторони у
справі перебували у шлюбі, який
розірвано. Між сторонами існує спір про
поділ спільно нажитого майна, який вони
намагалися вирішити добровільно.

Згідно розписки / а.с.5/ відповідач
21.09.2013 року взяв у борг у позивача 4300
гривень.

З пояснень сторін, показань свідка
ОСОБА_3 та копіїї акту опису майна /
а.с.23/ встановлено,що між сторонами
існували правовідносини по розділу
майна спільно нажитого подружжям.

Спір судом вирішено на підставі
ст.ст.215,216,231,235,236,368-372 ЦК України,
ст.ст.60-72 СК України,при ухваленні
рішення суд керувався ст.ст.10,11,60,209 ч.3,
212-215 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволеннві позову, суд
виходив з того, що правовідносини між
сторонами регулюються Сімейним
кодексом України.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги колегія суддів визнала, що
висновки суду не відповідають
обставинам справи, судом порушено
норми матеріального та процесуального
права, виходячи з наступних підстав.

В порушення вимог ст.215 ЦПК України, суд
першої інстанції в описовій частині
рішення не зазначив пояснень позивача,
яка в судовому засіданні пояснила, що з
відповідачем шлюбні відносини були
припинені, вони проживали
окремо,відповідач попросив її дати
йому в борг грошові кошти у сумі 4300
гривень, на її питання для чого йому
потрібні гроші, відповідач не сказав.
На його прохання вона дала вказану
суму, про що відповідач написав
розписку. При цьому ніхто присутній не
був.

Відповідач, як зазначено в рішенні,
пояснив, що грошові кошти у позивача в
борг не брав і розписку написав під
впливом психічного тиску з боку
позивача.

Загальні вимоги, дотримання яких є
необхідним для чинності правочину,
викладені у статті 203 ЦК України.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов`язується повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Якщо позичальник не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 ЦК.

Згідно із ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

З обставин справи та наведених норм
права, колегія суддів вважає, що на
підтвердження укладення договору
позики відповідачем власноручно
складено розписку про отримання від
позивача у борг 21 вересня 2013 року
коштів в розмірі 4300 гривень ( а.с.5,17/ і
вказана розписка підтверджує в
розумінні положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК
України існування укладеного у
письмовій формі між сторонами договору
позики.

Відповідно до правових позицій
Верховного Суду України, викладених у
постанові №6-63 цс 13 від 18 вересня 2013
року, Верховний Суд України зазначив
про наступне:

«Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей».

Відповідно до ст.60 ЦПК України, яка
передбачає обов`язки доказування і
подання доказів, кожна сторона
зобов`язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Висновок суду про те, що правовідносии
сторін регулюються Сімейеним кодексом
України , а також те, що відповідачем
боргову розписку складено під впливом
психічного тиску з боку позивача,
спростовуються матеріалами справи,
оскільки позивачем відповідно до вимог
ст.60 ЦПК України надано оригінал
розписки, як боргового документу, а
відповідачем докази на підтвердження
своїх заперечень відповідно до
вказаної норми закону до позову не
надано.

Колегія суддів вважає, що акт опису
майна, який визнано судом першої
інстанції доказом на підтвердження
правовідносин сторін по розділу
спільного сумісного майна та на який
посилався відповідач, пояснюючи про те,
що позивач бажала забрати собі ще
декілька об`єктів спільного сумісного
майна на суму 4300 гривень, тому вказана
сума не є боргом, відповідно до
ст.ст.57,58,59 ЦПК України не може бути
належним та допустимим доказом на
підтвердження обставин,на які
посилався відповідач як на підставу
своїх заперечень.

Зустрічний позов про визнання
недійсним договору позики
відповідачем у зв`язку з тим, що грошові
кошти насправді не були одержані ним
від позикодавця,не подано. Відповідач
вказаним правом не скористався,
укладений договір позики, у
встановленому порядку не оспорив.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, яка
передбачає розподіл судових витрат між
сторонами, колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з відповідача на
користь позивача понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати по сплаті судового збору у сумі
229,40 гривень.

При викладених обставинах, відповідно
до ст.309 ЦПК України, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст.ст.209,307,309 ЦПК України,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду
Луганської області від 24 лютого 2014 року
- скасувати і у справі ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг у сумі 4300 / чотири тисячі триста/
гривень та судові витрати по сплаті
судового збору у сумі 229 / двісті
двадцять дев`ять/ гривень 40 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді