АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/1740/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №641/2575/13-ц
Доповідач - Макаров
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 25 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - Одинадцята
Харківська державна нотаріальна
контора про встановлення факту
проживання однією сім»єю, визнання
права власності на спільне майно,
визнання права власності в порядку
спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

21 березня 2013 року ОСОБА_2 звернулась із
позовом до ОСОБА_3, в якому після
неодноразових уточнень остаточно
просила: усунути ОСОБА_3 від права на
спадщину за законом після смерті
батька - ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2
р.; визнати факт проживання однією
сім»єю, який має юридичне значення, між
ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_4; визнати за
ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_4 як фактичною
сім»єю право власності на квартиру
АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частину вказаної
квартири як сумісне набуте майно;
визнати за ОСОБА_2 право власності в
порядку спадкування на ? частину
квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2
посилалася на те, що вона з 1995 року
проживала однією сім»єю разом з ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Ще при
житті, 28.12.1995 р. померлий ОСОБА_4 склав
договір довічного утримання з рідною
тіткою, якій належала спірна квартира.

Разом з померлим вона доглядала за
тіткою ОСОБА_4 - ОСОБА_6, витрачаючи на це
сімейні кошти, тобто, виконувала умови
договору довічного утримання.

Крім того, з 2001 року стан здоров»я
ОСОБА_4 значно погіршився, тому вона
витрачала багато своїх коштів на його
лікування, ремонт квартири. Також,
останні 6-7 років перед смертю ОСОБА_4,
останній мешкав за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_4 помер, і вона
взяла на себе всі витрати, пов»язані з
похованням.

Позивач вважає, що спірна квартира є
сумісною власністю, оскільки вона
приймала активну трудову та
матеріальну участь у її спадкуванні.

Також. Позивач ОСОБА_2 вважає, що
відповідача необхідно усунути від
права спадкування після смерті батька
ОСОБА_4, оскільки він ухилявся від
матеріальної та моральної підтримки
свого батька, участі у похованні не
приймав.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала
заявлені позовні вимоги та вказала, що
на час відносин з ОСОБА_4 перебувала у
зареєстрованому шлюбі.

Представник позивача також підтримала
заявлені позовні вимоги та вказала, що
померлий ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мешкали як
брат з сестрою, а не чоловік та жінка,
але фактично були сім»єю, тому вважає,
що на них розповсюджується дія СК
України.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
вказав, що до числа спадкоємців не
входить особа, яка хоча і проживала
спільно зі спадкодавцем, але
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
іншою особою.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про встановлення факту проживання
однією сім»єю, визнання права
власності на спільне майно, визнання
права власності в порядку спадкування
та усунення від права на спадщину -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Згідно ст.. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частинами 2, 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беріть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України,
доказуванню підлягають ті обставини
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України передбачено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК
України, шлюбом є сімейний союз жінки
та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім»єю жінки та чоловіка без
реєстрації шлюбу не є підставою для
виникнення у них прав та обов»язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу,
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов»язків подружжя.

Згідно зі ст.. 74 СК України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім»єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь - якому іншому шлюбі, майно,
набуте за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об»єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь - якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст.. 74 СК
України слід виходити з того, що ця
норма поширюється на випадки, коли
чоловік і жінка не перебувають у будь -
якому іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, які притаманні
подружжю.

Для визначення осіб такими, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст.. 74 СК України суд
повинен встановити факт проживання
однією сім»єю чоловіка та жінки без
щлюбу в період, упродовж якого було
придбане спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім»ю
складають особи, які спільно
проживають, пов»язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов»язки. Подружжя вважають сім»єю і
тоді, коли дружина та чоловік у зв»язку
з навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Тобто, поняття сім»ї дається через
формулювання її ознак, головною з яких
є наявність між її членами взаємних
прав та обов»язків, що зумовлені їхнім
спільним проживанням.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтовано встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин.

Позивач ОСОБА_2 з 07.07.1979 р. знаходилась у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

Вказаний шлюб існував до моменту
смерті ОСОБА_7 у липні ІНФОРМАЦІЯ_3, про
що підтвердила в судовому засіданні
позивач ОСОБА_2

28 грудня 1995 року між померлим та ОСОБА_6
було укладено договір довічного
утримання, згідно з яким ОСОБА_4 став
власником квартири АДРЕСА_1.

У зазначеній квартирі ні позивачка, ні
померлий ОСОБА_4 не були зареєстровані
та не проживали в ній.

Згідно відповіді голови вуличного
комітету №11 Фрунзенського району від
04.07.2013 р. станом на 11.12.2011 р. ОСОБА_4
проживав у будинку АДРЕСА_3 разом з
братом ОСОБА_8 та дружиною брата.

Тому суд вважав необґрунтованим
посилання представника позивача на ст..
74 СК України щодо поділу майна осіб. які
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, оскільки такі правила
поширюються на випадки, коли чоловік
та жінка не перебувають у будь - якому
іншому шлюбі.

Крім того. п. 20 Постанови Пленуму ВСУ
від 21.12.2007 р. «Про судову практику у
справах про спадкування» визначено, що
до числа спадкоємців четвертої черги
не входить особа, яка хоча і проживала
спільно зі спадкодавцем, але
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
іншою особою, а проживання однією
сім»єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення в них права на
спадкування за законом у першу чергу на
підставі ст.. 1261 ЦК України.

Таким чином, суд вважав, що матеріали
справи свідчать про те, що ОСОБА_2 не
надала суду доказів на підтвердження
своїх позовних вимог, а саме - факту
проживання однією сім»єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу, спільного
побуту та спільного господарства.

Крім того, згідно з положеннями ч. 1, 2 ст.
21 СК України, шлюбом є сімейний союз
жінки та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім»єю жінки та чоловіка без
реєстрації шлюбу не є підставою для
виникнення у них прав та обов»язків
подружжя.

Виходячи з викладеного вище, суд вірно
дійшов висновку про те, що вимоги

ОСОБА_2 щодо визначення факту
проживання однією сім»єю, який має
юридичне значення між нею та померлим
ОСОБА_4, визнання за нею та померлим
ОСОБА_4 як фактичною сім»єю права
власності на квартиру АДРЕСА_1,
визнання за нею права власності на ?
частину вказаної квартири як сумісно
набуте майно, визнання за нею право
власності в порядку спадкування на ?
частину квартири АДРЕСА_1 після смерті
ОСОБА_4 не засновані на законі, і тому не
підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК
України, особа може бути усунена від
права на спадкування за законом, якщо
судом буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
закону, суд при вирішенні такої справи
повинен встановити як факт ухилення
особи від надання спадкодавцеві
допомоги, так і факт перебування
спадкодавця у безпорадному стані через
похилий вік, тяжку хворобу, або
каліцтво та потребу спадкодавця в
допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично та
матеріально самостійно забезпечувати
умови свого життя, у зв»язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребує допомоги,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
ухилення від обов»язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто, ухилення пов»язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов»язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій.

Таким чином, ухилення характеризується
умисною формою вини.

На думку суду, матеріали справи
свідчать про те, що померлий ОСОБА_4 на
день смерті був зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_3. Позивач ОСОБА_2 та
відповідач по справі ОСОБА_3 були
зареєстровані за іншими адресами.

Згідно відповіді голови вуличного
комітету №11 фрунзенського району від
04.07.ІНФОРМАЦІЯ_3 станом на 11.12.2011 р.
ОСОБА_4 проживав у будинку АДРЕСА_3
разом з братом ОСОБА_8 та дружиною
брата.

Померлий ОСОБА_4 отримував пенсію. Цей
факт не заперечувався позивачем по
справі. Тому, він не був такою особою,
яка потребувала матеріальної допомоги
та яку б бажав одержати від сина ОСОБА_3

Дійсно, ОСОБА_4 був інвалідом 2-ої групи
з 04.05.2011 р.. але не потребував
стороннього догляду.

Із відомостей про стан здоров»я ОСОБА_4,
які викладені у медичній документації
та довідці МСЕК не вбачається, що він
мав потребу в постійному, довічному,
сторонньому догляді.

Доводи щодо пояснень стосовно
ненадання відповідачем ОСОБА_3
матеріальної та моральної допомоги
померлому ОСОБА_4, то вони, як вважав
суд, не свідчать про його ухилення від
обов»язку надання допомоги батьку.

Будь - яких письмових доказів того, що
померлий ОСОБА_4 при житті звертався до
сина за допомогою, від якої останній
ухилявся, матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, суд вважав,
що позивачка не надала доказів, у
розумінні ч. 5 ст. 1224 ЦК України та
відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України,
що ОСОБА_3 ухилявся від надання
допомоги померлому ОСОБА_4

Такий висновок суду першої інстанції є
обґрунтованим, оскільки суд дійшов
його на підставі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, та наявних
в ній доказів, яким дана відповідна
оцінка. Правильно встановивши юридичну
природу виниклих правовідносин, суд
застосував закон, який їх регулює.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
були предметом перевірки та не дістали
об»єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими, що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов»язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржує мого судового
рішення і висновків суду першої
інстанції не спростовують, в її
задоволенні належить відмовити на
підставі ст.. 308 ЦПК України.

Керуючись 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322,
324, 325 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 25 грудня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді: