Справа № 0907/6604/2012
Провадження № 22-ц/779/1187/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів Горблянського
Я.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4
та її представника ОСОБА_5, відповідача
ОСОБА_6, представників відповідачів від
Івано-Франківської міської ради та
Департаменту комунального
господарства міської ради Деренько З.М.
і Когута М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням, та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_9, яка діє також в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10,
ОСОБА_11, міського голови міста
Івано-Франківська, Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку Івано-Франківської міської
ради, третя особа без самостійних вимог
на стороні відповідача Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради, про
визнання незаконними розпорядження
міського голови та свідоцтва про право
власності на житло, усунення перешкод у
користуванні житлом та вселення в
житло,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 01 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з позовом про визнання ОСОБА_2
таким, що втратив право на користування
житловим приміщенням, а саме, квартирою
АДРЕСА_1, мотивуючи позовні вимоги тим,
що відповідач створив нову сім'ю,
протягом десяти останніх років за
вказаною адресою не проживає, всі
обов'язки, що випливають із договору
найму житлового приміщення, покладені
на позивача, відповідачу перешкод у
користуванні житловим приміщенням не
чиниться, він добровільно не
користується спірним житловим
приміщенням, не сплачує витрати,
пов'язані з користуванням жилим
приміщенням, не приймає участі в
спільному побуті, а тому втратив право
на користування даною житловою площею.

Відповідач подав зустрічний позов до
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9, яка діє в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10,
ОСОБА_11, міського голови м.
Івано-Франківська, Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку Івано- Франківської міської
ради про визнання незаконним
розпорядження міського голови,
визнання незаконним свідоцтва про
право власності на житло, про усунення
перешкод у користуванні житлом та
вселення в житло. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що
вказану квартиру він отримав як
службове житло у 1990 році на чотирьох
членів сім'ї (він, дружина - ОСОБА_4, а
також двоє неповнолітніх дітей).
Приймав участь у видатках на утримання
квартири, в тому числі в оплаті
комунальних послуг, що підтверджується
укладеними у 2003 році договорами про
реструктуризацію заборгованості. У 2011
році Івано-Франківською міською радою
прийнято рішення про переоформлення
спірної квартири як ордерної, на його
ім'я видано новий ордер на цю квартиру
складом сім'ї на 5 осіб. На час прийняття
рішення про втрату права на
користування квартирою був членом
сім'ї, оскільки шлюб не було розірвано.
В подальшому квартиру приватизовано
іншими членами сім'ї та позбавлено його
як можливості проживати в квартирі, так
і права власності на належну йому
частку даної квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 01 квітня 2014 року первісний
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано
ОСОБА_2 таким, що втратив право на
користування житловою площею в
квартирі АДРЕСА_1 та стягнуто з нього на
користь позивача судові витрати в
розмірі 109,40 грн. У задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

На вказане рішення відповідач ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне застування
судом норм матеріального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні первісного позову
відмовити, а зустрічний позов
задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримали з наведених у ній мотивів та
просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4, її представник ОСОБА_5,
відповідач ОСОБА_6, представник
Івано-Франківської міської ради
Деренько З.М. та представник
Департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
Івано-Франківської міської ради Когут
М.Г. заперечили проти задоволення
апеляційної скарги, просили її
відхилити, оскільки рішення суду є
законним та обґрунтованим.

Інші особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання не прибули, хоча
належно повідомлені про розгляд
справи.

Вислухавши доповідача, пояснення осіб,
що беруть участь у справі, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Так, судом встановлено, що ордером №0123
від 17.12.1990р. виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради надано
дозвіл на вселення в службову квартиру
СРБУ «Львівліфт» АДРЕСА_1 ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 (т.1, а.с.71).

На підставі клопотання ДП СРБ
«Прикарпатліфт» №13 від 23.11.2011р. (т.1,
а.с.120) п.8.1 рішення виконавчого комітету
№758 від 07.12.2011р. погоджено
переоформлення в ордерну службову
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1
колишньому працівнику дочірнього
підприємства СРБУ «Прикарпатліфт»
ОСОБА_2 зі складом сім'ї 5 осіб: він,
дружина, донька-ОСОБА_9, син-ОСОБА_6,
внук-ОСОБА_10 (т.1, а.с.77-82, а.с.123).

Виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради видано
ордер серії АГ №001119 від 15.12.2011 р. на
житлове приміщення - однокімнатну
квартиру у АДРЕСА_1, на сім'ю з п'яти
осіб, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_9,
ОСОБА_6, ОСОБА_10 (т.1, а.с.8).

Відповідно до заочного рішення суду у
даній справі від 23.08.2012 р., яким визнано
ОСОБА_2 таким, що втратив право на
користування житловою площею в
квартирі АДРЕСА_1 (т.1, а.с.46), було видано
рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради №776
від 06.12.2012р., пунктом 4 якого
переоформлено договір найму житлового
приміщення - однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 у зв'язку із зняттям
із реєстрації основного
квартиронаймача - її чоловіка ОСОБА_2
Склад сім'ї залишився 5 осіб: ОСОБА_4,
донька - ОСОБА_9, син - ОСОБА_6, внуки -
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т.1, а.с.72).

Розпорядженням міського голови №608-р
від 26.12.2012р. «Про приватизацію квартир,
кімнат, жилих блоків у гуртожитках
державного житлового фонду» квартиру
АДРЕСА_1 приватизовано та передано на
праві спільної сумісної власності в
рівних долях ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 Департаментом
комунального господарства, транспорту
і зв'язку 12.03.2013р. зазначеним особам
видано свідоцтво про право власності
на дану квартиру (т.1, а.с.117).

Задовольняючи первісний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач відповідно до ст.ст.71, 72
Житлового кодексу України втратив
право на користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
оскільки не проживав у вказаній
квартирі більше шести місяців.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову суд виходив з того, що оскільки
на час приватизації квартири ОСОБА_2
тривалий час постійно не проживав у
ній, то фактично втратив право на
користування нею, а тому приватизація
та оформлення свідоцтва про право
власності на квартиру здійснені
правомірно.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів.

Відповідно до ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Також даною статтею
передбачено випадки, коли жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім'ї понад шість місяців, це зокрема:
призовна строкова служба, виїзд з
постійного місця проживання за умовами
і характером роботи або у зв'язку з
навчанням та інше.

У відповідності до ст.72 ЖК України
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Із змісту наведених норм слід зробити
висновок, що обов'язок доказування
факту відсутності особи у житловому
приміщенні протягом більш як шість
місяців покладено на позивача.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 02.04.1985 року №2 «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснено, що у справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням (ст.71 ЖК України)
необхідно з'ясувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Суд вірно встановив, що факт
непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі
доводиться актами від 05.08.2009 року, 09.02.2012
року, 07.03.2012 року, складеними
працівниками ЖЕО-8, якими підтверджено,
що на час проведення перевірки в
квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_2 був відсутній,
що вказує на те, що житлова площа
останнім не використовується (т.1, а.с.34,
35, 37).

Також позивачем ОСОБА_4 було надано
квитанції про оплату
житлово-комунальних послуг за
користування спірною квартирою з 2003 по
2009 роки (т.1, а.с.209-250, т.2, а.с.1-41).

Крім того, із копій довідок від 11.04.2007
року, 13.08.2009 року, 22.11.2011 року, виданих
ЖЕО-№8, вбачається, що плату за квартиру
здійснювала саме позивач ОСОБА_4 від
свого імені, а не відповідач ОСОБА_2.

Також із копій квитанцій від 12.07.2007
року, 29.07.2010 року, 20.06.2011 року, 30.12.2011 року
вбачається, що позивач оплачувала за
надання комунальних послуг.

Відповідач же на підтвердження факту
проживання у вказаній квартирі й
участі у витратах на квартиру надав
копію позову УЕГГ про стягнення
заборгованості за спожитий газ,
постанови про відкриття виконавчого
провадження про стягнення вказаного
боргу та інші, які складені у 2003 році
(т.1, а.с.64-68,70). Такі докази не є
належними, оскільки не мають
відношення до предмету доказування,
яким, в даному випадку, є шестимісячний
строк до подання позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про втрату права користування
житлом. Тому суд правильно їх відхилив.

Подавши зустрічний позов, ОСОБА_2 в
обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на те, що він проживав у
вказаній квартирі, доки син ОСОБА_6
21.12.2012 року не замінив вхідні двері,
створивши йому перешкоди для
користування цим житлом. На
підтвердження даного факту надав суду
висновок №124 від 16.04.2013 року, згідно
якого він звертався 13.04.2013 року у
Вовчинецький МВМ з повідомленням про
те, що з грудня 2012 року син ОСОБА_6
чинить йому перешкоди для проживання в
квартирі (т.1, а.с.76). Проте наданий
висновок не підтверджує факту чинення
перешкод відповідачу до 21.12.2012 року, а
будь-які належні та допустимі докази
цього відповідачем не надано. В той же
час у матеріалах справи міститься
достатньо доказів відсутності
відповідача без поважних причин у
спірній квартирі у строк більше шести
місяців до грудня 2012 року.

Враховуючи те, що відповідача
правомірно було визнано таким, що
втратив право на користування спірною
квартирою, він не вправі ставити
питання про визнання незаконними
розпорядження міського голови та
свідоцтва про право власності на житло,
виданих на ім'я позивача ОСОБА_4, доньки
ОСОБА_9, сина ОСОБА_6, внуків ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 (відповідачів за зустрічним
позовом).

Суд першої інстанції правильно вважав,
що не було представлено жодних
належних, допустимих та переконливих
доказів того, що ОСОБА_2 проживав у
спірній квартирі та ніс витрати по її
утриманню, принаймні протягом останніх
трьох років до моменту, коли виник спір,
а також те, що йому чинилися перешкоди
для проживання у спірній квартирі в
зазначений проміжок часу.

Отже, правильно встановивши обставини
справи, суд дійшов обґрунтованого
висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не
надано жодних доказів його проживання
у період з 2004 року у вказаній квартирі,
його участі в утриманні квартири,
чинення йому перешкод до грудня 2012 року
для проживання у квартирі, а тому
доводи позивача ОСОБА_4 про тривале,
понад 6 місяців непроживання у цій
квартирі відповідача знайшли своє
підтвердження.

З огляду на викладене, суд дійшов
вірного висновку про задоволення
первісного позову та відмову у
задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Проте колегія суддів вважає з
необхідне зазначити, що суд помилково
обґрунтовував свій висновок про втрату
відповідачем права на користування
житлом з підстав, встановлених окрім
ст.71 ЖК України, так і ст.107 ЖК України,
які є взаємовиключними, вийшовши при
цьому за межі позовних вимог (у
позовній заяві позивач ОСОБА_4
посилалась як на підставу позовних
вимог - втрата права на проживання у
житлі - за статтями 71, 72 ЖК України). Так,
у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" дано роз'яснення, згідно якого
суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст.71
або ст.107 ЖК. Однак дана помилка не
впливає на правильність рішення та не
може бути підставою його скасування, а
посилання суду в мотивувальній частині
рішення на ст.107 ЖК України слід
виключити, як помилково зазначене.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що фактичні обставини справи судом
першої інстанції з'ясовано всебічно та
повно, дано їм вірну правову оцінку, а
рішення судом ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, тому підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 01 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський