Провадження №2/447/259/14 Справа №447/168/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

23.05.2014 року Миколаївський
районний суд Львівської області

в складі: головуючого -судді Березюк
Г. М.

при секретарі Федчук І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат" про
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості по
заробітній платі та стягнення
заробітної плати за весь час
вимушеного прогулу, матеріальної
допомоги на оздоровлення та
матеріальної і моральної шкоди ,-

в с т а н о в и в:

03.05.2012 року ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ВАТ «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат» ( на
даний час - ПАТ «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат», далі по
тексту - ПАТ «ЖЦПК») про скасування
наказів, поновлення на роботі,
стягнення заборгованості по
заробітній платі та стягнення
заробітної плати за весь час
вимушеного прогулу, матеріальної
допомоги на оздоровлення, витрат на
матеріальну та моральну шкоду. В
обґрунтування зазначених вимог
покликається на те, що працював у
відповідача на посаді автокранівника.
31.01.2012 року згідно наказу на нього було
накладено протиправно дисциплінарне
стягнення - догану за запізнення на
роботу. 30.03.2012 року його було звільнено
з роботи за угодою сторін. Даний наказ є
незаконним, так як від нього була
прихована інформація про те, що є план
звільнення з роботи 707 працівників ПАТ
«ЖЦПК» до 30.04.2012 року за п.1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку із скороченням штату
працівників. Вважає, що накази про
накладення дисциплінарного стягнення
та звільнення є безпідставними та
протиправними, оскільки він та його
рідні є акціонерами - власниками ПАТ
«ЖЦПК», а тому вони вправі вирішувати
дані питання на зборах акціонерів, як
власники. Підстав для притягнення його
до дисциплінарної відповідальності не
було, запізнення на декілька хвилин
відбулося з поважних причин, оскільки
на вулиці був сильний мороз, жодних
шкідливих наслідків для відповідача це
не спричинило. Згідно ст. 148 КЗпП
України дисциплінарне стягнення
застосовується власником за виявленим
проступком, він є власником акцій,
членом профспілкової організації, а
тому вважає, що відповідач не має права
притягати його до дисциплінарної
відповідальності. Не було дане питання
розглянуто профспілковою організацією
і не має рішення трудового колективу -
зборів власників - акціонерів ПАТ
«ЖЦПК». Крім цього, порушено його право
і на оплату праці, оскільки відповідач
систематично недоплачував зарплату,
надбавки за понадурочну роботу, роботу
у вихідні дні в 2-ох розмірах, не провів
кінцевого розрахунку в день
звільнення. Крім того, відповідач
порушував вимоги і ст. 163 КЗпП України,
так як не видавав спецодягу позивачу.

ОСОБА_1 було завдано також і моральну
шкоду в зв'язку з порушенням його
законних прямих конституційних прав на
працю. Звільнення його з роботи
призвело до не доступу і подальших
самоправних дій відповідача. Втрата
заробітку, дивідендів призвела до
втрати нормального життя, життєвих
зв'язків, що вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя та життя його матері.
Нервовий стрес призвів до погіршення
його стану здоров'я, тривалий час він
хворіє гіпертонією і перебуває під
диспансерним наглядом, однак не
отримував матеріальної допомоги ні на
оздоровлення, ні на санаторно -
курортні путівки на оздоровлення.

Уточнивши позовні вимоги, просив
відновити строк на оскарження наказу
про накладення дисциплінарного
стягнення, скасувати накази про
звільнення та накладення
дисциплінарного стягнення, зобов'язати
відповідача поновити його на посаді
автокранівника, стягнути з ПАТ «ЖЦПК»
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з урахуванням індексу
інфляції, моральну шкоду, компенсацію
за спецодяг, оплату за надурочні,
святкові, вихідні дні в подвійному
розмірі відповідно до чинного
законодавства та судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 позов підтримала та
пояснила, що ОСОБА_1 є акціонером ПАТ
«ЖЦПК». Позивач не вчиняв
дисциплінарного проступку, так як
запізнився через Пітулу, який його
затримав та погрожував йому, а потім
змусив написати пояснення про
запізнення на 10 хв на роботу. Однак
ОСОБА_1 запізнився з поважних причин,
так як того дня була ожеледиця. Наказ
про звільнення за згодою сторін є
незаконним, так як позивачу
погрожували через її звернення до
Адміністрації Президента, Кабінет
Міністрів України та інші державні
органи з приводу порушення трудових
прав акціонерів товариства, оплати
праці, виплати дивідендів та ін.. При
звільненні позивач не бачив керівника
підприємства і угоди між ними ніякої не
було, йому погрожували і примушували
писати заяву на звільнення. Позивач
сплачував профвнески, однак при
звільненні профспілка його не
захистила.

Представник позивача зазначала, що
ОСОБА_1 мав би отримувати заробітну
плату 2095 грн без категорії, а отримував
лише 1200-1600 грн, тому просила стягнути
заборгованість по недоплаченій
заробітній платі за 2010-2012 роки,
заробіток за час вимушеного прогулу за
2012-2014 р.р. Моральну шкоду оцінює в сумі
100 000 грн. Просить стягнути матеріальні
витрати, пов'язані із явкою до суду в
розмірі 90,50 грн. Матеріальна
допомога на оздоровлення позивача
полягає в тому, що ОСОБА_1 не виділялись
путівки на оздоровлення, тому просить
стягнути 5000 грн. Просить позов
задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «ЖЦПК» -
Старенький О.С. в судовому засіданні
проти позову заперечив та зазначив, що
позовні вимоги не обґрунтовані та не
доведені. Жидачівським районним судом
Львівської області вже розглядався
подібний позов, всі обставини доведені
в судових засіданнях, рішення по справі
набуло законної сили. З приводу наказу
про накладення дисциплінарного
стягнення, то сам позивач давав
письмові визнавальні пояснення щодо
запізнення на роботу на 10 хв. Щодо
наказу про звільнення , то ОСОБА_1
добровільно подав заяву про звільнення
за угодою сторін, а тому рішення про
звільнення було прийнято відповідно до
його заяви.

Заподіяння моральної шкоди позивачу не
доведено, розмір шкоди нічим не
обґрунтовано. Щодо вимоги про
стягнення матеріальної допомоги на
оздоровлення, то така нічим не
підтверджена, не представлено жодної
заяви про надання путівки. Заробітна
плата ОСОБА_1 виплачувалася відповідно
до встановлених чинним законодавством
норм. Просив в позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, дослідивши
докази, які мають значення для
розгляду справи та вирішення спору по
суті, вважає, що в даному позові слід
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до записів копії трудової
книжки позивача судом встановлено, що
ОСОБА_1 з 04.08.2002 року по 30.03.2012 року
працював водієм автокрану вантажністю
10 -20 тонн автоспецтранспорту у ПАТ
«ЖЦПК» .

Як вбачається із наказу №62 про
припинення трудового договору від
30.03.2012 року ОСОБА_1 звільнено за угодою
сторін відповідно до п.1 ст. 36 КзпП
України, підставою звільнення є
особиста заява ОСОБА_1 та згода
керівника. Заяву на звільнення ОСОБА_1
власноручно написав 23.03.2012 року, в якій
просив звільнити з роботи по згоді двох
сторін 30.03.2012 року, що стверджується
копією відповідної заяви (т.1 а.с. 53).

Згідно наказу №38к від 31.01.2012 року «Про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності» за порушення
правил внутрішнього трудового
розпорядку та трудової дисципліни у
товаристві , а саме за запізнення на
роботу без поважних причин водію
автокрану ОСОБА_1 оголошено догану.

Як вбачається із службової записки від
25.01.2012 року начальник АСТЦ Бабій В.І., у
зв'язку із порушенням трудового
розпорядку, просив винести догану,
зокрема працівнику цеху ОСОБА_1, який
25.01.2012 року запізнився на роботу,
прийшовши о 08:10 год. ОСОБА_1 подав
письмове пояснення з приводу даного
проступку, вказуючи причину свого
запізнення «голольод», що
стверджується копією пояснюючої
ОСОБА_1 та поясненнями його
представника в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Ч.1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1)догана; 2)звільнення.

За ч.1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні
стягнення застосовуються органом,
якому надано право прийняття на роботу
(обрання, затвердження і призначення на
посаду) даного працівника.

Враховуючи те, що позивач у поданому
особистому поясненні з приводу
дисциплінарного проступку визнав факт
запізнення на роботу, що фактично не
оспорювалось і його представником в
судовому засіданні, дисциплінарне
стягнення на нього за порушення правил
внутрішнього трудового розпорядку та
трудової дисципліни у товаристві
накладено керівником товариства, а
саме: в.о. голови правління товариства,
тобто особою, якій надано право
прийняття на роботу даного працівника,
тому суд вважає, що наказ про
накладення дисциплінарного стягнення
винесений з дотриманням вимог ст. ст. 148,
149 КЗпП України, а відтак підстав для
скасування даного наказу немає.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

23.03.2012 року позивач написав заяву на
звільнення за угодою сторін, в якій
зазначив дату звільнення 30.03.2012 року.
Твердження представника позивача з
приводу того, що на ОСОБА_1 чинився
тиск та його примушували написати
заяву на звільнення, є голослівні і не
підтверджуються жодними доказами. В
матеріалах справи відсутні відомості з
приводу того, що в період з 23.03.2012 року
по 30.03.2012 року ОСОБА_1 звертався із
заявами чи скаргами до голови
правління товариства, профкому щодо
написання ним заяви на звільнення під
тиском, не подано суду доказів про
відкликання заяви від 23.03.2012 р..

Не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні посилання сторони
позивача на те, що на час звільнення
ОСОБА_1 одиниця водія автокрану
вантажністю 10-20 тонн скорочувалась, так
як відповідно до наказу №71к від 23.02.2012
року «Про зміни в організаційній
структурі виробництва та штатному
розписі працівників товариства» по
цеху автоспецтранспорту, в якому
працював позивач, скорочувалась
одиниця електромонтера по ремонту
електрообладнання 5 розряду та посада
економіста.

Згідно ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктами 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і
3 статті 41 цього Кодексу, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника), первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

Враховуючи те, що підставою припинення
трудового договору із ОСОБА_1 є угода
сторін, у зв'язку з чим згідно норм
трудового законодавства попередньої
згоди виборного органу, первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, не потрібно.

Таким чином суд приходить до
переконання, що звільнення позивача
ОСОБА_1 було проведено відповідно до
норм трудового законодавства, а тому
підстав для визнання звільнення
незаконним та поновлення позивача на
роботі немає. У зв'язку з чим вимога
позивача про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу до
задоволення також не підлягає.

Покликання представника позивача щодо
неналежного нарахування заробітної
плати позивачу, у зв'язку з чим було
проведено відповідачем оплату праці в
заниженому розмірі та вимоги позивача
щодо перерахунку заробітної плати за
2010-2012 р.р., суд вважає голослівними,
тому судом враховуються подані
стороною відповідача копії положень
про оплату праці
робітників-почасовиків цеху
автоспецтранспорту ВАТ «ЖЦПК» за 2010-2011
р.р. відповідно до яких оплата праці
водія автокрану підйомністю 10-20 тонн
проводилась відповідно до
встановленої тарифної ставки за
відроблену годину в таких розмірах: з
01.01.2010 р - 8,35 грн; з 01.07.2010 р. - 8,53 грн; з
01.10.2010 р. - 8,71 грн; з 01.12.2010 р. - 8,86 грн;
01.01.2011 р. - 9,05 грн; з 01.04.2011 р. - 9,23 грн; з
01.10.2011 р. - 10,12 грн; з 01.12.2011 р. - 10,32 грн.

Як вбачається із наказу № 237 від 20.12.2011
року «Про зміну системи оплати праці
робітників товариства» з 01.03.2012 року у
ПАТ «ЖЦПК» впроваджувалась почасова
система оплати праці робітників
згідно встановлених окладів у
відповідності до присвоєних
кваліфікаційних розрядів із
застосуванням преміювання за
виконання доведених виробничих
показників та нормованих завдань.

З листа територіальної Державної
інспекції праці у Львівській області
від 30.03.2012 р. за №02-1103/07 вбачається, що
Інспекцією праці 19-22.03.2012 року в межах
наданих повноважень проведено
перевірку стану дотримання
законодавства про працю у ВАТ «ЖЦПК» та
зокрема встановлено, що посадові
оклади та тарифні ставки визначено з
врахуванням міжкваліфікаційних
(міжпосадових) співвідношень в оплаті
праці згідно даних зафіксованих в
табелях обліку робочого часу, чим
дотримано вимоги ст. 96 КЗпП України.

Що стосується вимог позивача про
стягнення доплати за надурочні,
святкові, вихідні дні в подвійному
розмірі, то стороною позивача суду не
надано жодних доказів про роботу
ОСОБА_1 у надурочний час, у святкові та
неробочі дні та відповідно відомостей
про оплату такої роботи з порушенням
норм КЗпП України., а покликання щодо
цього представника позивача є
голослівні.

Зважаючи на наведене, суд прийшов до
висновку, що заробітна плата позивачу
нараховувалась відповідачем без
порушень вимог ст. 97 КЗпП України
відповідно до встановлених на
підприємстві систем оплати праці, а
відтак вимоги позивача щодо
перерахунку заробітної плати,
стягнення недоплаченої заробітної
плати, а також доплат за надурочні,
святкові, вихідні дні в подвійному
розмірі до задоволення не підлягають,
так як не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні.

Вимоги позивача щодо стягнення
допомоги на оздоровлення та
санаторно-курортне лікування до
задоволення також не підлягають, так як
в підтвердження доводів представника
позивача не подано ні доказів
звернення ОСОБА_1 з відповідними
заявами про виплату вказаних коштів,
ні доказів безпідставної відмови
роботодавця у наданні такої допомоги.

Відповідно до ст.ст. 163, 164 КЗпП України
на роботах із шкідливими та
небезпечними умовами праці, а також
роботах, пов'язаних із забрудненням або
здійснюваних у несприятливих
температурних умовах, працівникам
видаються безплатно за встановленими
нормами спеціальний одяг, спеціальне
взуття та інші засоби індивідуального
захисту. Видача замість спеціального
одягу і спеціального взуття матеріалів
для їх виготовлення або грошових сум
для їх придбання не дозволяється.
Власник або уповноважений ним орган
повинен компенсувати працівникові
витрати на придбання спецодягу та
інших засобів індивідуального захисту,
якщо встановлений нормами строк видачі
цих засобів порушено і працівник був
змушений придбати їх за власні кошти.

Будь-яких доказів придбання спецодягу
та інших засобів індивідуального
захисту позивачем суду не надано, а
відтак стягувати компенсацію за
спецодяг підстав в суду немає.

Згідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи те, що моральна шкода
відшкодовується за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, суд
приходить до переконання, що позовна
вимога в частині відшкодування
моральної шкоди до задоволення не
підлягає, так як в судовому засіданні
не здобуто доказів порушення ПАТ
«ЖЦПК» трудових прав позивача ОСОБА_1

За таких обставин суд приходить до
висновку, що в позові ОСОБА_1 слід
відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Таким чином, понесені судові витрати
представником позивача, пов'язані з
явкою до суду, в розмірі 90 грн 50 коп до
стягнення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 221, 232 КЗпП України,
ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212, 215, 218 ЦПК України,
суд -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат" про
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості по
заробітній платі та стягнення
заробітної плати за весь час
вимушеного прогулу, матеріальної
допомоги на оздоровлення та
матеріальної і моральної шкоди
відмовити за недоведеністю.

Рішення можна оскаржити протягом
десяти днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Львівської області.

Суддя :
Березюк Г. М.