Справа № 265/7692/13-ц
Провадження № 2/265/137/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

при секретарі Хайтуловій Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Маріуполі Донецької області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

16 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області в
інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2
про визнання заповіту недійсним. В
обгрунтування своїх позовних вимог
зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
рідна сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_4, після
смерті якої вона дізналася, що ОСОБА_4
позбавила її спадщини, у тому числі й 3-х
кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1,
тому як 05 березня 2013 року склала
заповіт відносного усього свого майна
на користь відповідачки - ОСОБА_2, своєї
падчерки. Вказала, що відносини між
позивачкою та сестрою ОСОБА_4 були
добрі, теплі та довірчі, ОСОБА_1
підтримувала сестру не тільки
морально, а й матеріально, періодично
висилала грошові кошти шляхом
переказів. Зазначила, що через тяжку
(онкологічну) хворобу ОСОБА_4, яка
почалася з 2012 року, психічний стан
сестри погіршився, мова у останньої
була розсіяною, усунутою та плутаною,
змінювався настрій, спостерігалися
деякі провали у пам'яті, вона плутала
день та ніч, скаржилася на
запаморочення. Через це вважає, що
ОСОБА_4 у момент складання заповіту не
мала повної дієздатності, не розуміла
значення своїх дій та не усвідомлювала
їх. Вважає, що спірним заповітом
порушені її законні інтереси, як
спадкоємиці ОСОБА_4, оскільки вона має
право на спадщину за законом, а спірний
заповіт позбавив її цього права.
Посилаючись на ст.1257 ЦК України,
просила визнати недійним заповіт від 05
березня 2013 року, посвідчений
нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрованого в
реєстрі за №858988 серія ВТВ; покласти на
відповідача судові витрати.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, діюча на
підставі довіреності, позовні вимоги
підтримала у повному обсязі та надала
пояснення аналогічні викладеним у
позовній заяві. Додатково пояснила, що
квартира АДРЕСА_1 батьку ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, після смерті їх матері квартира
довгий час була порожньою, а потім там
почала проживати відповідачка, вона й
оплачувала комунальні послуги.
Позивачка с сином проживають в Росії,
весь час вона пересилала грошові кошти
матері, а потім померлій сестрі,
допомагала утримувати вищевказану
квартиру. Між сестрами існували
розмови про те, що квартира повинна
залишитися в сім'ї, сестри домовилися.
що ОСОБА_1 відмовляється від спадщини
після смерті їх матері на користь
ОСОБА_7, а остання повинна в подальшому
скласти заповіт на користь свого
племінника - рідного сина ОСОБА_1
Вважає, що відповідачка навмисно перед
смертю ОСОБА_4, почала доглядати за нею,
супроводжувати по лікарнях, з метою
введення в оману хворої та вчинення
всіх дії щодо складання заповіту
останньою на її користь.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала у
повному обсязі та пояснила, що коли її
батьки розвелися, мати з сестрою
поїхали, а вона залишилася проживати з
батьком. Померла ОСОБА_4 прожила з її
батьком без реєстрації шлюбу біля 20
років, і тому практично замінила їй
матір. Вони разом проживали в Сартані.
Відносини між нею та ОСОБА_4 були
нормальні. Вона знала, що ОСОБА_4 хоче
залиши їй квартиру, однак не знала, коли
остання це зробить. 04 березня 2013 року,
коли ОСОБА_4 стало погано, вона в
онкології взяла направлення в
хірургію, та 05 березня 2013 року привезла
її у лікарню. Стан ОСОБА_4 був
задовільний, можна було прокапати її
вдома, однак остання бажала лягти у
лікарню. ОСОБА_4 попросила її, щоб вона
привела нотаріуса у лікарню для
оформлення довіреності на отримання
пенсії. Оскільки поблизу був нотаріус
ОСОБА_6, вона звернулася саме до цього
нотаріусу. Поспілкувавшись у лікарні з
ОСОБА_4, нотаріус пішов. Коли вона після
обіду приїхала у лікарню, за проханням
ОСОБА_4 вони пішли до нотаріусу. У
нотаріуса ОСОБА_4 знаходилася біля 30
хвилин, а коли вийшла, віддала їй
заповіт та довіреність на отримання
пенсії. Після смерті матері ОСОБА_4
дійсно квартира АДРЕСА_1 час була
порожньою, а потім в зазначену квартиру
переїхала вона, оскільки стала
працювати на лівому березі. Позивачка з
2008 року до смерті сестри в Маріуполь не
приїжджала, похованням ОСОБА_4 повністю
займалася вона разом з батьком. Вони
спілкувалися з ОСОБА_1 з приводу
заповіту, остання повідомила, що вона з
цим не згодна та має намір оскаржувати
заповіт. Зазначила, що заповіт було
вчинено без примусу, за власним
рішенням ОСОБА_4, яке вона прийняла ще
до хвороби. Просила у задоволенні
позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
адвокат ОСОБА_10, що діє на підставі
договору, у судовому засіданні позовні
вимоги не визнав у повному обсязі та
підтримав пояснення відповідачки, у
задоволенні позову просив відмовити.

Допитаний в якості свідка приватний
нотаріус Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 суду
пояснив, що запросила його прийти у
лікарню до ОСОБА_4 її донька чи
падчерка, планувався виклик у лікарню.
У лікарні ОСОБА_4 попросила його вийти у
коридор, вони поспілкувалися, він
поцікавився її здоров'ям у лікаря та
медсестри, спитав, чи не призначалися
їй сильнодіючі препарати, обезболюючі
засоби. В момент бесіди нікого рядом з
ними не було. Переконавшись, що виїзд у
лікарню не потрібен, порадив прийти до
нього у контору разом з донькою. В той
же день вони приїхали до нього, ОСОБА_4
чітко висловила своє бажання скласти
заповіт на користь падчерки та
довіреність. Першим було оформлено
заповіт, тому як цей документ є
важливішим, а потім була оформлена
довіреність. Перед посвідченням
заповіту, він проводив бесіду з ОСОБА_4,
роз'ясняв наслідки укладання цього
документу та з'ясовував її дійсні
наміри, відповідачку при цьому він
просив вийти з кабінету. Зазначив, що
жінка виглядала втомленою, хворою,
однак розум її був чіткий та вона
повністю розуміла значення своїх дій
та керувала ними, в нього не на секунду
не виникло сумнівів в її адекватності.

Свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що померла
ОСОБА_4 була її кумою, хрестила її
доньку. В 2013 році ОСОБА_4 подзвонила їй
та повідомила, що лежить у лікарні. Вона
відвідувала її, ОСОБА_4 виглядала дуже
погано, навіть відмовилася від їжі. До
цього вони тривалий час з нею не
спілкувалися, приблизно біля п'яти
років. Їй нічого не відомо про заповіт
та наміри померлої щодо розпорядження
її квартирою. Зазначила, що під час
спілкування з померлою в неї не виникло
сумнівів щодо неадекватності
останньої, психічних відхилень в неї не
було.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона є
тіткою позивачки та її померлої сестри.
ОСОБА_1 ще при житті матері оплачувала
комунальні послуги по спірній
квартирі. ОСОБА_4 не дуже добре жилося з
відповідачкою та її батьком. Коли в неї
не вистачало грошів на лікування,
родичі їй пропонували продати
квартиру, однак ОСОБА_4 відмовилася. На
її питання, навіщо вона пустила
відповідачку жити в свою квартиру,
ОСОБА_4 відповідала, що не хоче її
бачити рядом з собою. Їй відомо, що
позивачка відмовилася від прийняття
спадщини у вигляді частини квартири
АДРЕСА_1 на користь померлої ОСОБА_4,
тому як вона є громадянкою Російської
федерації та їй дорого приймати
спадщину. Зазначила, що останній раз до
смерті вона спілкувалася з ОСОБА_4 у
січні 2013 року, психічно хворою остання
не була. Їй відомо, що ОСОБА_2
супроводжувала ОСОБА_4 у лікарні, в тому
разі і в Донецьк. Років п'ять тому були
розмови між родичами про те, що ОСОБА_4
залишить квартиру племіннику.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є
троюрідною сестрою позивачки та
померлої ОСОБА_4. 05 березня 2013 року
ОСОБА_4 госпіталізували та вона прийшла
відвідати її у лікарню. В ході
спілкування з нею, вона з'ясувала, що
ОСОБА_4 помирати не збиралася.
Позивачка часто висилала гроші матері,
а коли мати померла, іноді висилала
грошові кошти ОСОБА_4, хоча ОСОБА_4 не
просила у сестри грошей. Коли вона 05
березня 2013 року розмовляла з ОСОБА_4,
остання повідомила їй про те, що
зробила довіреність на ОСОБА_2 на
отримання пенсії, а про заповіт вона
нічого не говорила. До смерті ОСОБА_4 ні
їй, ні іншим родичам про заповіт відомо
не було. Психічно ОСОБА_4 була здорова.
Похованням повністю займалася ОСОБА_2,
хоча, і позивачка, і інші родичі
надавали гроші. ОСОБА_15 купували
ОСОБА_16 та ОСОБА_2, возила по лікарнях її
також ОСОБА_2. Зазначила, що у членів їх
сім'ї виникли обіди на сім'ю Белан з
приводу квартири.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що з 1993
року вони проживали з померлою ОСОБА_4
однією сім'єю без реєстрації шлюбу. На
цей час його доньці було 12 років, ОСОБА_4
ставилася до неї як до дочки, тому як
своїх дітей в неї не було. За п'ять років
до смерті ОСОБА_4 скоротили на роботі, а
потім вона захворіла на рак, хвороба
прогресувала, робили три хіміотерапії,
спочатку було полегшення, а потім знову
ОСОБА_4 стало погано. Її лікували,
ставили капельниці, возили у Донецьк,
однак нічого не допомогло, і
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Позивачка
відмовилася від своїй частки квартири
після смерті матері на користь ОСОБА_4,
говорила, що претензій з приводу
квартири не має. Після смерті матері
ОСОБА_4, в них була розмова, і ОСОБА_4
говорила, що квартира достанеться
ОСОБА_2. Донька здійснювала нагляд за
ОСОБА_4, возила її по лікарнях,
турбувалася про неї. Коли ОСОБА_4 лежала
у лікарні з 05 по 12 березня 2014 року, він
їздив до неї, вона була в нормальному
стані, повністю усвідомлювала свої дії
та керувала ними. Вона розповідала, що
їздила до нотаріуса та склала заповіт
на ОСОБА_2. З 12 по 15 березня 2013 року вона
знаходилася вдома, сусідка-медсестра
ставила їй капельниці, робила уколи.
Усі ліки він купував в загальних
аптеках, спеціальних рецептів не було.
Зазначив, що позивачка дізналася про
заповіт, коли приїхала на похорони.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона
знайома з ОСОБА_4 з 2005 року, оскільки є
сусідкою. ОСОБА_4 дуже хворіла, і вона за
призначеннями лікарів робила їй уколи
та капала глюкозу, в тому числі в період
з 12 по 15 березня 2013 року. ОСОБА_4 часто
говорила їй, що вдячна ОСОБА_2 за
турботу про неї. Також ОСОБА_4 їй
розповідала, що склала заповіт на
ОСОБА_2. Психотропні засоби ОСОБА_18 не
призначалися та не надавалися. ОСОБА_4
була у свідомості, психічних відхилень
в неї не було. Стосунки у ОСОБА_18 з
падчеркою були добрі, родинні.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, дослідивши письмові
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню за
наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що
Орджонікідзевським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Маріупольського міського управління
юстиції в Донецькій області 22 березня
2013 року зроблений актовий запис № 368
(а.с. 7).

05 березня 2013 року ОСОБА_4 склала
заповіт, відповідно до якого, усе майно,
де б воно не було та з чого б воно
складалось і взагалі все те, що їй буде
належати на день смерті, і на що вона за
законом матиме право, вона заповідає
ОСОБА_2. Текст заповіту прочитаний нею
уголос та підписаний власноручно, про
мається відповідний запис під текстом
заповіту. Заповіт посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрований в реєстрі за № 351 (а.с.
6).

02 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулася з
заявою про прийняття спадщини після
смерті її сестри ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, до приватного нотаріуса
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_19 (а.с. 8).

Факт родинних відносин позивачки з
померлою ОСОБА_4 підтверджується
свідоцтвом про народження ОСОБА_20 та
свідоцтвом про укладення шлюбу,
відповідно до якого остання змінила
прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 11).

Судом встановлено, що з 2012 року ОСОБА_4
хворіла на онкологічну хворобу - рак
прямої кішки, у зв'язку з чим в періоди з
05 березня 2013 року по 12 березня 2013 року,
та з 15 березня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1
перебувала на стаціонарному лікуванні
в міській лікарні № 4, що
підтверджується випискою з історії
хвороби № 2131 та оглянутими у судовому
засіданні медичними картками
стаціонарного хворого.

З наданих відповідачкою квитанцій,
пов'язаних з похованням ОСОБА_4
вбачається, що вони видані на ім'я
відповідачки - ОСОБА_2, що підтверджує
показання останньої в частині того, що
вона займалася похованням ОСОБА_4 (а.с.
41, 42).

Позивачем ОСОБА_1, з посиланням на ч.2
ст.1257 ЦК України, заявлена вимога про
визнання заповіту недійсним з підстав,
що волевиявлення заповідача - ОСОБА_4 не
було вільним і не відповідало її волі.
При цьому, при обґрунтуванні позову,
позивач ОСОБА_1 посилається на
нездоровий психічний стан заповідача,
стан при якому ОСОБА_4 не була здатна
розуміти значення своїх дій, керувати
ними та їх усвідомлювати.

З огляду на це, суд приходить до
висновку, що фактично позивачем ОСОБА_1
ставиться питання про визнання
спірного заповіту недійсним через
застосування ч.1 ст.225 ЦК України, яка
передбачає, що правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Згідно ст. 203 ч. 3 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі. У разі
недійсності заповіту спадкоємець, який
за цим заповітом був позбавлений права
на спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

Згідно ст. 225 ч. 1 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Згідно пункту 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 „Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо. При розгляді
справ за позовами про визнання
недійсними заповітів на підставі
статті 225, частини другої статті 1257 ЦК
суд відповідно до статті 145 ЦПК за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Вирішуючи питання про визнання
недійсним заповіту з вищевказаних
підстав, суд враховує, що предметом
доказування у цій справі є та
обставина, що особа-заповідач у момент
складання заповіту не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.1 ст.58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Частина 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
передбачають, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Оцінюючи подані позивачем ОСОБА_1 та її
представником докази, суд приходить до
висновку, що вони не свідчать про те, що
в момент складення заповіту ОСОБА_4 не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними.

Так, допитані під час судового розгляду
свідки, як з боку позивача, так і з боку
відповідача, не повідомили суду про те,
що саме в момент вчинення заповіту - 05
березня 2013 року, ОСОБА_4 не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Навпаки, з
показань свідків вбачається, що ОСОБА_4
під час хвороби, спілкуючись з
відповідними свідками, усвідомлювала
значення своїх дій та могла керувати
ними, психічно була здорова.

Письмові докази про те, що позивач
ОСОБА_1 періодично спілкувалася з
ОСОБА_4 за телефоном та матеріально їй
допомагала, суд до уваги не приймає,
тому як ці докази не стосуються
предмета доказування, тобто є
неналежними. Суд також не приймає до
уваги й показання свідків, які
стосуються особистих відносин ОСОБА_4
та ОСОБА_2, тривалості проживання
ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1, тому як вони
також не стосуються предмета
доказування, а отже також є
неналежними.

Крім того, суд звертає увагу, що
клопотань про призначення посмертної
судово-психіатричної експертизи для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підстави
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, ані від позивача ОСОБА_1, ані
від її представника ОСОБА_3 до суду не
надходило, у судовому засіданні не
заявлялося.

Інших доказів на підтвердження тих
обставин, що в момент вчинення
правочину ОСОБА_4 перебувала у такому
стані, коли не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
суду не надано.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене,
суд не вбачає правових підстав для
визнання заповіту, складеного 05
березня 2013 року приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу Донецької
області ОСОБА_6, від імені ОСОБА_4,
недійсним, а тому відмовляє у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
заповіту.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 88, 213 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
заповіту, складеного 05 березня 2013 року
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_6, від імені
ОСОБА_4, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області
через Орджонікідзевський районний суд
міста Маріуполя Донецької області
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
оголошення або у разі неприсутності
сторін під час проголошення судового
рішення протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
Т.С. Адамова