Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - судді
Куцина М.М.,

суддів: Павліченка С. В.,
Собослоя Г. Г.,

при секретарі - Чейпеш С.
І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 в інтересах
відповідачки ОСОБА_2 рішення
Ужгородського міськрайонного cуду від
27 вересня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, де треті особи: перша
Ужгородська державна нотаріальна
контора, Житлово- будівельний
кооператив «Алмаз», ОСОБА_4 про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
заповіту недійсним та визнання права
власності, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом в суд до ОСОБА_2, де треті особи:
перша Ужгородська державна
нотаріальна контора, Житлово-
будівельний кооператив «Алмаз», ОСОБА_4
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на частку в спільному
майні подружжя.

Первісний позов ОСОБА_3 мотивовано тим,
що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
28.08.2007 року належала квартира АДРЕСА_1.

31 серпня 2007 року ОСОБА_5 складено
заповіт на користь ОСОБА_3 (яка є його
внучкою і донькою ОСОБА_4), відповідно
до якого всю вищезазначену квартиру
він заповів їй.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після нього
відкрилася спадщина на спірну
квартиру.

Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 звернулася
у передбачений законом строк до Першої
Ужгородської державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини за заповітом .

У зв'язку з цим, нотаріусом першої
Ужгородської державної нотаріальної
контори Ластівкою А.В. було відкрито
спадкову справу щодо успадкування
позивачем майна за померлим ОСОБА_5.

15 травня 2012 року державним нотаріусом
Першої Ужгородської державної
нотаріальної контори Митровкою В.М.
видано ОСОБА_2, дружині померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, свідоцтво про
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що вищевказане
свідоцтво видано ОСОБА_2 всупереч
нормам матеріального права та є таким,
що підлягає скасуванню, оскільки,
спадкоємцями першої черги за померлим
є ОСОБА_4, яка являється донькою
спадкодавця, та ОСОБА_2 - дружина
померлого, які, виходячи з норм ЦПК
України, мають право на половину
частки, яка належала б кожному з них у
разі спадкування за законом, тобто по 1/2
частки квартири. Разом з тим, позивач
зазначає, що ОСОБА_5 у повному обсязі
виплатив ЖБК «Алмаз» пайовий внесок у
розмірі 4600,00 крб. за спірну квартиру ще
до укладення шлюбу з ОСОБА_2. Додає, що
державний нотаріус при видачі ОСОБА_2
свідоцтва про право власності на 1/2
частку спірної квартири повинна була
отримати документальні докази того
факту, що дане майно набуте подружжям в
період шлюбу - з 02 вересня 1978 по 20 серпня
2007 року, якими можуть бути виключно
платіжні документи із зазначенням дат
внесення коштів на сплату пайового
внеску, а також рішення загальних
зборів ЖБК «Алмаз» про надання ОСОБА_5
спірної квартири. Однак, всупереч
нормам Закону України «Про нотаріат»
нотаріусом не було вчинено зазначених
вище дій.

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулась
із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним та
визнання права власності.

Зустрічний позов ОСОБА_2 мотивовано
тим, що розпорядження, яке міститься у
заповіті, від імені ОСОБА_5, який
посвідчено державним нотаріусом
Бучацькою Л. В. , зокрема такого змісту :
" належну йому на праві приватної
власності квартиру АДРЕСА_1, він,
ОСОБА_5, заповідає ОСОБА_3, порушує
право власності на 1/2 частину у спірній
квартирі, яка є об'єктом права спільної
власності подружжя, оскільки набута за
час проживання у зареєстрованому
шлюбові"

ОСОБА_2 дане розпорядження ОСОБА_5
вважає незаконним з наступних підстав.

Вона ОСОБА_2, зареєструвала шлюб із
ОСОБА_5 2 листопада 1978 року.

2 листопада 1978 року вони стали
проживати у квартирі АДРЕСА_1, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет та із спільного бюджету
сплачували пайові щомісячні внески
за кооперативну 2-х кімнатну квартиру,
проводили поточний та капітальний
ремонт у цій квартирі.

28 серпня 2007 року під час спільного
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у
зареєстрованому шлюбові, ними
проведено приватизацію спірної
квартири та державну реєстрацію права
власності в КП „ БТІ м. Ужгорода" на
праві приватної власності за одним із
подружжям - ОСОБА_5

ОСОБА_2 вважає визначення нотаріусом
Митровка Валентиною Миколаївною
частки із спільної сумісної власності
подружжя , яка складається в 1/2 частин є
вірною, оскільки та є її особистою
власністю, у відповідності до положень
ст.22 КпШС УРСР, ст.60 СК України, оскільки
набута під час перебування у
зареєстрованому шлюбі.

Розпорядження ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
щодо квартири в цілому у заповіті від 30
серпня 2007 року утискує її право на 1/2
частину власності.

Позивачка за первісним позовом,
посилаючись на зазначені у позовній
заяві обставини справи, та з підстав,
передбачених ст. ст. 316, п.1 ст. 328, ч.1 ст.
1241, ст.1268 ЦК України, просила у суді
першої інстанції визнати недійсним та
скасувати свідоцтво на право власності
серії ВРР № 3777741 на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, видане 15 травня 2012
року ОСОБА_2 державним нотаріусом
першої Ужгородської державної
нотаріальної контори Митровкою В. М. та
зареєстроване в реєстрі за № 4-258.

ОСОБА_2, посилаючись на зазначені
у позовній заяві обставини справи, та з
підстав, передбачених ст. ст. 15,16,210, п.1
ст.328, ст. 1257 ЦК України, ст. 22 КпШС УРСР,
ст.60 СК України,. просила в суді першої
інстанції визнати заповіт від імені
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений
державним нотаріусом Бучацькою Л. В. 31
серпня 2007 року та
зареєстрований за №1-1091- незаконним та
скасувати .

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 27 вересня 2013
року первісний позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано та скасовано
свідоцтво на право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, видане 15
травня 2012 року ОСОБА_2 державним
нотаріусом першої Ужгородської
державної нотаріальної контори
Митровкою В. М.. У задоволенні
зустрічного позову відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

З даним рішення не погодився
представник відповідача ОСОБА_1 в
інтересах відповідачки ОСОБА_2, яка
оскаржила дане рішення в апеляційному
порядку, посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
судом норм процесуального права,
просила скасувати рішення місцевого
суду та ухвалити нове рішення ,яким
відмовити у задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічний
позов.

Представник позивача за первісним
позовом в суді апеляційної інстанції
вважає рішення суду першої інстанції
законним та обґрунтованим , а вимоги
апеляційної скарги безпідставними.

Представник відповідача ОСОБА_2
надіслала до суду апеляційної
інстанції заяву, у якій просила
розглянути справу у її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 та
представники третіх осіб не з'явилися
в судове засідання апеляційної
інстанції. Судова колегія вважає, що на
підставі ч.2 ст.305 ЦПК України, може
розглянути справу без їх участі, тому
що вони належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи, та їх неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися до суду апеляційної
інстанції по справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3,
місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_5
до укладення шлюбу з ОСОБА_2 до 2
листопада 1978 року були виплачені кошти,
як пайові внески за спірну квартиру
до ЖБК „ Алмаз" в розмірі половини її
вартості у сумі 23737,17 крб. від загальної
вартості цієї квартири з суми 5200 крб.,
а тому зазначена частина
паєнагромадження не є предметом
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_5. А видача нотаріусом спірного
свідоцтва є таким , що порушує майнові
права спадкоємців першої черги ОСОБА_3
та ОСОБА_4, у зв'язку з чим підлягає
визнанню недійсним та скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, місцевий суд виходив з положень
частини другої ст. 1257 ЦК України, 59, 60
ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 не подано
доказів для визнання заповіту
недійсним, та того, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого суду щодо
вирішення зустрічного позову,
оскільки, розглядаючи заявлений по
справі зустрічний позов, суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин.

Проте судова колегія не може
погодитися з висновком місцевого суду
щодо вирішення первісного позову,
оскільки місцевий суд у цій частині
допустився порушення норм
процесуального та матеріального права.

За таких обставини, судова колегія
вважає, що рішення суду у частині
вирішення первісного позову не
відповідає положенням ст. ст.
212, 213 та 214 ЦПК України , а тому,
відповідно до пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, дані обставини є
підставою для скасування рішення
місцевого суду у частині вирішення
первісного позову ОСОБА_3 - та
ухвалення у цій частині первісного
позову нового рішення про відмову у
задоволенні первісного позову ОСОБА_3 .
А рішення суду першої інстанції у
частині вирішення зустрічного позову
ОСОБА_2 підлягає залишенню без змін, з
наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлені
наступні факти.

Довідкою від 14 листопада 2012 року
стверджуються наступні факти: ОСОБА_5(
померлий) вступив у кооператив в 1966
році, і ним була внесена перша сума
пайового внеску у сумі 1100 крб.
загальна вартість квартири складала
5200 крб..

У 1969 році ОСОБА_5 вселився в квартиру
АДРЕСА_1.

У період з 1966 року по 1974 рік ОСОБА_5,
мешканцем квартири АДРЕСА_1, виплачено
ЖБК «Алмаз» пайові внески за
попередньо зазначену квартиру в
загальному розмірі щонайменше 2333,17
крб., що підтверджується наявними в
матеріалах справи квитанціями.

02.11.1978 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
прізвище після одруження - ОСОБА_5,
укладено шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1 від 02.11.1978 року, наявним в
матеріалах справи.

07.02.2007 року ЖБК «Алмаз» видано ОСОБА_5
довідку № 81 про те, що кооперативна
квартира АДРЕСА_1 вартістю 5200,00 руб.
виплачена повністю.

28.08.2007 року на підставі довідки ЖБК
«Алмаз» № 102 від 20.08.2007 року за ОСОБА_5
зареєстровано право власності на
нерухоме майно, а саме, квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на нерухоме майно
серії ЯЯЯ № 761486 від 28.08.2007 року, витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно серії ССГ № 137715 та
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно серії ССГ № 137716, копії
яких містяться в матеріалах справи.

31.08.2007 року ОСОБА_5 складено заповіт,
який зареєстровано у спадковому
реєстрі за № 43023538, відповідно до якого
він заповів ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, з
правом пожиттєвого проживання у ній
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2, виданим відділом
реєстрації актів цивільного стану по
місту Ужгород Ужгородського
міськрайонного управління юстиції
Закарпатської області ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_5 01.02.2010 року ОСОБА_3
звернулась до першої Ужгородської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини за
заповітом, що підтверджується наявною
у матеріалах справи копією заяви за № 59
по спадковій справі № 35/2010, у зв'язку
з чим вона вважається такою, що
прийняла спадщину.

05.02.2010 року до першої Ужгородської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини також
звернулась ОСОБА_4, що підтверджується
наявною у матеріалах справи копією
заяви № 70 по спадковій справі № 35/2010
року.

15.05.2012 року на підставі заяви ОСОБА_2
державним нотаріусом першої
Ужгородської державної нотаріальної
контори видано останній свідоцтво про
право власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, яка була спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_5, яке позивач
вважає таким, що порушує спадкові права
спадкоємців за померлим.

31 травня 2012 року ОСОБА_2 проведено
державну реєстрації 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, на праві спільної
часткової власності.

Позивачем перед судом не
ставилося питання про скасування
державної реєстрації права власності.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої ст.1236 ЦК
України заповідач має право охопити
права та обов'язки, які йому належать на
момент складання заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть належати
йому в майбутньому .

Відповідно до ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (далі - КпШС України)
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК
України, який набрав чинності з 1 січня
2004 року.

Відповідно до статті 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній
до внесення змін Законом N 2913-VI) було
встановлено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, у тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Речі для
професійних занять (музичні
інструменти, оргтехніка, лікарське
обладнання тощо), придбані за час шлюбу
для одного з подружжя, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон N
2913-VI, яким ст. 61 СК України доповнено
частиною п'ятою такого змісту: об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є житло, набуте одним із
подружжя під час шлюбу внаслідок
приватизації державного житлового
фонду, та земельна ділянка, набута
внаслідок безоплатної передачі її
одному з подружжя із земель державної
або комунальної власності, у тому числі
приватизації.

Зазначене узгоджується з вимогами
статті 15 Закону України «Про
власність», яким регулювались спірні
правовідносини у зазначений справі у
період, якою визначено, що члени
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, іншу будівлю або приміщення,
надані йому в користування, набуває
права власності на це майно.
Громадянин, який став власником цього
майна, має право розпоряджатися ним на
свій розсуд.

Підпунктами б), и) пункту 6 Постанови
пленуму Верховного Суду України від
18.09.1987 року № 9 «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи»
встановлено, що пай, внесений одним з
подружжя до вступу в шлюб, є його
особистим майном. До повної сплати
пайового внеску за квартиру суд
вирішує питання про право власності на
частку в паєнагромадженні, а після
завершення сплати - про право на частку
в праві власності на квартиру залежно
від належної особі частки у
паєнагромадженні.

Сторонами по справі не оспорюється
факт того, що 28 серпня 2007 року
подружжям ОСОБА_2 вчинено
приватизацію та державну реєстрацію
права власності в КП „ БТІ м. Ужгорода"
на вищезгадану квартиру, яка проведена
28 серпня 2007 року під час шлюбу за одним
із подружжям - ОСОБА_5, тобто проведено
під час спільного проживання ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбові.

ОСОБА_2 вважає доведеним факт
реєстрації права власності в КП „ БТІ
м. Ужгорода" на вищезгадану квартиру,
яка проведена 28 серпня 2007 року
під час шлюбу за одним із подружжя-
ОСОБА_5.

Цим стверджується факт набуттям
спірної квартири під час шлюбу
подружжям ОСОБА_2, а отже вона є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_5 .

Судова колегія вважає доведеними
факти того, що ОСОБА_5 02.11.1978 року
виплатив пайові внески за кооперативну
квартиру АДРЕСА_1 до ЖБК „ Алмаз" у
сумі 2337,17 крб. з 5200 крб., з яких 2863 крб.
було сплачено подружжям ОСОБА_5 під час
перебування у зареєстрованому шлюбові
.

Зокрема факт стверджується довідкою
ЖБК „ Алмаз" від 14 листопада
2012 за № 64.

З врахуванням наведеного, судова
колегія приходить до висновку, що під
час проживання подружжя ОСОБА_5 у
зареєстрованому шлюбові у період з 2
листопада 1978 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ними
з спільних грошових коштів було
сплачено пайові внески у рахунок
вартості квартири, що складала суму 5200
крб., у сумі 2863 крб. , що складає більшу
частину внесків паєнагромадження ,
зареєстровано право власності на
квартиру та проведено приватизацію
цієї квартири. Також подружжям ОСОБА_5
проводився поточний та капітальний
ремонт та утримання квартири за
рахунок їх спільних коштів подружжя.

Отже правильно визнано , що спірна
квартира є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_5 , а
тому ОСОБА_2 належить 1/2 частка у праві
спільної сумісної власності подружжя,
на квартиру АДРЕСА_1, а тому
правомірно видано свідоцтво на право
власності на частку в спільному майні
подружжя.

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого суду щодо
вирішення зустрічного позову щодо
відсутності правових підстав для
задоволення, оскільки у відповідності
до правил частини другої ст. 1257 ЦК
України, 59, 60 ЦПК України ОСОБА_2 не
подано доказів для визнання заповіту
недійсним та того, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

За таких обставин, рішення
Ужгородського міськрайонного суду
від 27 вересня 2013 року - у частині
вирішення первісного позову ОСОБА_3
слід скасувати та в цій частині
ухвалити нове рішення , яким у
задоволенні первісного позову ОСОБА_3
- відмовити., а рішення суду першої
інстанції у частині вирішення
зустрічного позову -залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
в інтересах відповідачки ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 27 вересня 2013 року - у
частині вирішення первісного позову
ОСОБА_3 - скасувати та у цій частині
ухвалити нове рішення.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3
- відмовити.

Рішення суду першої інстанції у
частині вирішення зустрічного позову
- залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, проте може бути
оскаржено на протязі двадцяти днів,
шляхом подання касаційної скарги до
суду касаційної інстанції .

Судді:

.