Справа № 523/1242/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2014 р.
м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси у
складі:

головуючого - судді
Дяченко В.Г.,

при секретарі
Чопик М.В.,

за участі представників: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним

В С Т А
Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вимогою
визнати недійсним договір Р-32 від 08.01.2014
року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
розірвання договору дарування
трикімнатної квартири АДРЕСА_1, який
був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
29.11.2008 року та посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 (Р-12235).

Свої вимоги позивач мотивує тим, що
між ним та відповідачем ОСОБА_3
укладено договори позики від 17.04.2013
року, 26.04.2013 року, 08.08.2013 року, відповідно
до яких позивач передав ОСОБА_3 грошові
кошти в розмірах: 37 000 доларів США з
зобов'язанням повернути їх до 17.06.2013
року, 20 000 доларів США з зобов'язанням
повернути їх до 20.05.2013 року, 39 263 доларів
США з зобов'язанням повернути їх до
08.11.2013 року.

До цього часу зобов'язання за
договорами позики не виконані, ОСОБА_3
ухиляється від виконання зобов'язання
тому позивач звернувся до суду з
вимогою про стягнення заборгованості.

Розуміючи наслідки розгляду справи
про стягнення заборгованості, ОСОБА_3
умисно, методом здійснення фіктивного
правочину - укладання договору про
розірвання договору дарування
квартири, реальні наслідки якого не
настали, зробила неможливим, у
майбутньому, виконання рішення суду
про стягнення заборгованості.

Оспорюваний правочин не містить
ознак правочину, а саме, дії сторін за
договором не були спрямовані ні на
набуття права власності у відповідача
ОСОБА_4, ні на припинення права
власності у відповідача ОСОБА_3 на
вищевказане майно.

Відповідач ОСОБА_4 знала про
зобов'язання відповідача ОСОБА_3 перед
позивачем, однак вони умисно уклали
оспорюваний правочин для уникнення від
виконання рішення суду про стягнення
заборгованості, отже, умисел на
укладення фіктивного правочину був у
обох відповідачів.

Спірне майно відповідач ОСОБА_3 не
передавала відповідачу ОСОБА_4, по
теперішній час житло не звільнила,
продовжує користуватись ним на свій
розсуд.

Як на підставу позову позивач
посилається на положення
ст.ст.202,203,2015,234 ЦК України.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідачі пояснили, що
домовились розірвати договір
дарування через те, що брату ОСОБА_3
немає де проживати.

Судом встановлено:

29.11.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір дарування
трикімнатної квартири АДРЕСА_1, який
посвідчено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 (Р-12235) (а.с.23).

08.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір про розірвання
договору дарування трикімнатної
квартири АДРЕСА_1, що був посвідчений
29.11.2008 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 (Р-12235) (а.с.33).

На зворотній стороні договору про
розірвання договору дарування
квартири (Р-12235) розміщена
розписка ОСОБА_4, про те, що вона
отримала правовстановлюючі документи
на квартиру АДРЕСА_1.

Між позивачем та відповідачем
ОСОБА_3 укладено договори позики з
заставою від 17.04.2013 року, 26.04.2013 року,
08.08.2013 року, відповідно до яких позивач
передав ОСОБА_3 грошові кошти в
розмірах: 37 000 доларів США з
зобов'язанням повернути їх до 17.06.2013
року, 20 000 доларів США з зобов'язанням
повернути їх до 20.05.2013 року, 39 263 доларів
США з зобов'язанням повернути їх до
08.11.2013 року. Предметом застави у всіх
договорах є харчові товари (рис,
цукор)(а.с.70-72).

З позовних вимог вбачається, що
позивач є зацікавленою особою у справі
і домагається відновлення порушеного
договором його права, не вимагаючи
повернення йому майна, яке є предметом
договору, а вимагає повернення сторін
до первісного стану з метою
забезпечення виконання рішення суду,
яке буде в майбутньому, про стягнення
грошей з ОСОБА_3 на його користь.

Аналізуючи правовідносини, що є
предметом судового розгляду, суд
враховує наступне.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчиняться у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК
України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд та має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України,
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України,
зміна або розірвання договору
допускається за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст.234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Згідно п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про практику розгляду цивільних
справ про визнання право чинів
недійсними», для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину, судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи з вищевказаних норм
закону, у фіктивних правочинах
внутрішня воля сторін не відповідає
зовнішньому її прояву, тобто сторони,
укладаючи його, знають заздалегідь, що
він не буде виконаний. Такий правочин
завжди укладається умисно і ознака
фіктивності повинна бути властива діям
обох сторін правочину.

Позивач, заявляючи вимоги про
визнання договору дарування недійсним,
зазначивши як підставу ст.ст.203,2015,234 ЦК
України, вважаючи договір фіктивним.

Позивач не довів в суді
відсутність в учасників правочину
наміру не створювати юридичні
наслідки. Якщо на виконання правочину
було передано майно або майнові права,
такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Як убачається з матеріалів справи,
пунктом 2 оспорюваного договору є умова
про повернення ОСОБА_4
правовстановлюючих документів на
квартиру АДРЕСА_1, яка виконана,
відповідно до розписки про їх
отримання (а.с.33).

Отже, оспорюваний договір,
безпосередньо після його підписання,
повністю виконаний сторонами договору,
що свідчить про реальне настання
наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, під час розгляду
справи не встановлено наявності жодної
підстави, з числа визначених
ст.ст.203,215,234 ЦК України для визнання
оспорюваного правочину недійсним.

Згідно ч.1ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-59,60,61,209,212,214-215
ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В позовних вимогах ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Одеської області
через суд Суворовського району м.Одеси
в 10-денний строк з дня проголошення.

Суддя:
В.Г. Дяченко

Справа № 523/1242/14-ц

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м.Одеса

вступна та резолютивна частини

Суворовський районний суд м.Одеси у
складі:

головуючого - судді
Дяченко В.Г.,

при секретарі
Чопик М.В.,

за участі представників: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним

В С Т А
Н О В И В:

Враховуючи довготривалість та
складність виготовлення рішення у
повному обсязі, суд вважає можливим
проголосити вступну і резолютивну
частину рішення та відкласти складання
повного рішення на п'ять днів, що
відповідає вимогам ч.3 ст.209 ЦПК
України.

Керуючись
ст.ст.10,11,57-59,60,61,209,212,214-215 ЦПК України,
суд-

В И Р І Ш И В :

В позовних вимогах ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Одеської області
через суд Суворовського району м.Одеси
в 10-денний строк з дня проголошення.

Суддя:
В.Г. Дяченко