Справа №487/3717/13-ц 29.04.2014 29.04.2014 29.04.2014
Провадження №22ц/784/1339/14
Головуючий в першій інстанції
Категорія 52 Доповідач в
апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участю позивача
ОСОБА_3,

представника відповідача
Лугвеневої Л.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу приватного
підприємства «ЖЕК-10»

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року по
справі за позовом

ОСОБА_3

до

приватного підприємства «ЖЕК-10»

(далі - ПП «ЖЕК-10»)

про визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості по
оплаті виконаної роботи, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

25 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ПП «ЖЕК-10» про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості по
оплаті виконаної роботи в розмірі 2000
грн., стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди в сумі
2000 грн.

Позивач зазначав, що 10 жовтня 2012 року
його було прийнято на роботу в ПП
«ЖЕК-10» на посаду слюсаря-електрика з
посадовим окладом 1300 грн. При укладанні
трудового договору між ним та
відповідачем було досягнуто
домовленості про те, що крім основної
роботи, він буде виконувати додаткові
роботи по ремонту покрівлі будинків,
які обслуговуються відповідачем. У
зв'язку з цим, відповідач зобов'язався
доплачувати йому до основного окладу 400
грн. за виконання вищезазначених робіт.
Умовою відповідача при прийнятті його
на роботу було написання ним заяви про
звільнення з займаної посади за
власним бажанням без зазначення дати
її написання. Свої трудові обов'язки
щодо ремонту електричного обладнання,
він належним чином виконував та, крім
того, згідно нарядів-замовлень, виданих
на його ім'я, він виконував роботи по
ремонту покрівлі будинків. Між тим,
відповідач не виконав взятих на себе
зобов'язань по додатковій оплаті праці
за ремонт покрівлі будинків та
відмовив йому у проведенні розрахунку
за виконану роботу. Крім того, 25 березня
2013 року йому стало відомо, що його
звільнено з займаної посади за власним
бажанням. Проте, 25 березня 2013 року він
не писав заяви про звільнення та
вважає, що дату на даній заяві
сфальсифіковано. До того ж, незаконними
діями відповідача йому була спричинена
моральна шкода, яку він оцінив у 2000 грн.

Посилаючись на вищезазначене та те, що
його звільнення проведено з порушенням
трудового законодавства, просив позов
задовольнити.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 20 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано
незаконним та скасовано наказ № 6-к від
25 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_3
за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України. Поновлено ОСОБА_3 на роботі в
ПП «ЖЕК-10» на посаді слюсаря-електрика 4
розряду. Стягнуто з ПП «ЖЕК-10» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу, починаючи з 25
березня 2013 року в розмірі 15 119 грн. 47 коп.
та 500 грн. моральної шкоди. В
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено. Допущено негайне виконання
рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_3 на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу за один календарний місяць.
Також вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі ПП «ЖЕК-10» просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову ОСОБА_3 в
задоволенні позову в повному обсязі. На
думку апелянта, рішення суду є
незаконним, необґрунтованим та
ухваленим без з'ясування всіх обставин
по справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача та представника відповідача,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду, в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до статті 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
працівник, який попередив власника або
уповноважений ним орган про розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву і звільнення в
цьому випадку не проводиться. Якщо
після закінчення строку попередження
трудовий договір не був розірваний і
працівник не наполягає на звільненні,
дія трудового договору вважається
продовженою.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач знаходився з відповідачем в
трудових відносинах з 16 жовтня 2012 року
по 25 березня 2013 року та займав посаду
слюсаря - електрика з посадовим окладом
1610 грн. та з тривалістю робочого дня при
роботі з неповним робочим часом 30 годин
(а.с. 10, 13).

Представник відповідача в суді
апеляційної інстанції пояснила, розмір
окладу в 1610 грн., який зазначений в
наказі, був передбачений при повному
робочому дні.

Трудові відносини сторін розірвані на
підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України наказом
відповідача від 25 березня 2013 року,
звільнення відбулося згідно із заявою
про звільнення за власним бажанням від
25 березня 2013 року (а.с. 9).

Наполягаючи на задоволенні позову,
позивач посилався на те, що однією із
умов прийняття на роботу було
написання заяви про звільнення без
зазначення дати цього звільнення. При
цьому, заяви про звільнення за власним
бажанням 25 березня 2013 року він не
подавав, а дата на заяві, яку він
написав при прийнятті його на роботу, а
саме дата звільнення дописана не ним.

Згідно висновку судово-почеркознавчої
експертизи від 17 січня 2014 року,
цифровий запис « 25.03.2013 г», розташований
після рукописного запису «Прошу
уволить по собственному желанию с …»
заяви ОСОБА_3 виконаний не самим
ОСОБА_3, а іншою особою (а.с. 40).

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
відсутність волевиявлення позивача на
звільнення та про порушення його
трудових прав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

При цьому, ухвалюючи рішення про
поновлення ОСОБА_3 на роботі та
стягуючи на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу - з
25 березня 2013 року до 20 лютого 2014 року - у
сумі 15 119 грн. 47 коп. на підставі ст. 235
КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про
оплату праці» і постанови Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», суд виходив з того, що середній
заробіток за час вимушеного прогулу
необхідно обчислювати шляхом множення
середньомісячної заробітної плати на
кількість місяців вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3
п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_3
відбулося 25 березня 2013 року, суд,
застосовуючи зазначені норми права,
дійшов правильного висновку про те, що
середня заробітна плата позивача
повинна обчислюватися з виплат,
отриманих ним за попередні два місяці
роботи, а саме за січень і лютий 2013 року.

Разом з тим, визначаючи розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, суд допустив неправильне
застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст.
27 Закону України «Про оплату праці» та
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, яке суперечить
змісту цих норм та практиці їх
застосування.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати, як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8
Порядку).

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд
першої інстанції неправильно
застосував норми ч. 2 ст. 235 КЗпП України,
ст. 27 Закону України «Про оплату праці»
та Порядок при визначенні розміру
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та помилково для її
обрахування виходив не із
середньоденної, а із середньомісячної
заробітної плати.

Вирішуючи питання щодо розміру
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, колегія суддів приходить до
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач був звільнений 25 березня 2013
року. Наказом № 106/1-к від 16 жовтня 2012
року визначені умови роботи позивача, а
саме: тривалість робочого дня (тижня)
при роботі з неповним робочим часом 30
годин (а.с. 10). Середньоденна заробітна
плата, виходячи з заробітної плати за
серпень і лютий 2013 року, складала 67 грн.
89 коп. (1391,75 + 1391,75 = 2783,50 : 41). Тому, середня
заробітна плата за час вимушеного
прогулу (228 днів) складає 15 478 грн. 92 коп.

Довідку ПП «ЖЕК-10» про середньоденну
заробітну плату позивача колегія
суддів не приймає до уваги, так як
розрахунок середньоденної заробітної
плати проведений в порушення
зазначеного Порядку, а саме, як
пояснила представник відповідача в
судовому засіданні апеляційної
інстанції, він був проведений виходячи
із заробітної плати позивача за 6
місяців.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
моральної шкоди, колегія суддів,
виходячи з положень ст. 237-1 КЗпП
України, вважає, що порушення законних
прав позивача призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків, а тому суд правильно вважав,
що 500 грн. буде достатньою компенсацією
цієї шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд безпідставно відмовив
відповідачу в призначенні повторної
судово-почеркознавчої експертизи не
заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України
якщо висновок експерта буде визнано
необґрунтованим або таким, що
суперечить іншим матеріалам справи або
викликає сумніви в його правильності,
судом може бути призначена повторна
експертиза, яка доручається іншому
експертові (експертам).

Проте, заявляючи вказане клопотання,
відповідач не зазначив мотивів і
підстав призначення повторної
експертиз, не надав додаткові
матеріали, що стосуються предмета
експертизи, які були зібрані після
надання первинного висновку та, які
викликали б сумнів в правильності
висновку експерта.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідачем клопотання про
призначення повторної експертизи не
заявлялось.

Рішення суду першої інстанції в
частині часткового задоволення позову
про відшкодування моральної шкоди та
відмови в задоволенні позову про
стягнення заборгованості по оплаті
виконаної роботи відповідає нормам
матеріального права та є законним.

В мотивувальній частині рішення суд
помилково зазначив, що «…позивач
підлягає поновленню на роботі на
посаді електрика 4 р. з 20 лютого 2014
року», тоді як особа вважається
поновленої на роботі з дня його
звільнення. Але, зазначена помилка
суду не вплинула на правильність
висновку суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині вимог
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу на підставі ст.
309 ЦПК України підлягає зміні.

В іншій частині вказане рішення суду є
законним і обґрунтованим, а тому
підстав для його скасування в цій
частині не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу приватного
підприємства «ЖЕК-10» задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 20 лютого 2014 року в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
змінити.

Стягнути з Приватного підприємства
«ЖЕК-10» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 26
березня 2013 року по 20 лютого 2014 року в
розмірі 15 478 грн. 92 коп. без
відрахування податків та інших
обов'язкових платежів.

В іншій частині зазначене рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді