АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ЛисенкоВ.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 серпня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Глибочицького відділення Київської
філії Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Південкомбанк» про витребування суми
депозиту,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Глибочицького
відділення Київської філії ПАТ «КБ
«Південкомбанк» про витребування суми
депозиту.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що 22.10.2013 між нею та Глибочицьким
відділенням Київської філії ПАТ «КБ
«Південкомбанк» було укладено договір
банківського вкладу № 4224Д-11Ф
«акційний», відповідно до умов якого
сума вкладу становила 25 000 Євро на строк
123 днів під 7% річних, дата повернення
якого припадає на 22.02.2014. Також 22.10.2013
був укладений договір на відкриття
поточного карткового рахунку, емісію
та обслуговування банківської картки.
24.02.2014 між нею та банком був укладений
договір банківського вкладу № 4907Д-11Ф,
відповідно до умов якого вкладник
передає, а банк приймає на депозитний
вклад грошові кошти 23 000 Євро на строк 28
днів, дата повернення вкладу - 24.03.2014
року, процентна ставка по вкладу 11%
річних з виплатою процентів щомісячно.
Позивач виконала умови договору та
передала готівкою відповідачу грошову
суму у розмірі 25 000 Євро та 23 000 Євро, а
відповідач в порушення умов договору
суму вкладу не повернув. Тому просила
суд стягнути з відповідача на її
користь, завдану їй матеріальну шкоду в
сумі 207 134 грн., моральну шкоду в сумі 30 000
грн., витрати на правову допомогу в сумі
8 000.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 28 серпня 2014
року позов задоволено частково:
стягнуто з Глибочицького відділення
Київської філії ПАТ «КБ
«Південкомбанк» на користь ОСОБА_2 суму
депозиту за договором банківського
вкладу № 4907Д-11Ф від 24.02.2014 в розмірі 207 134
грн. та судовий збір в розмірі 2 071,34 грн.
на користь держави. В іншій частині
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить рішення суду змінити
та постановити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволенні
позову в частині стягнення з
відповідача моральної шкоди та витрат
на правову допомогу, оскільки
позивачем було надано належні докази
на підтвердження спричинення
моральної шкоди та витрат на правову
допомогу.

Позивач та її представник в судовому
засіданні підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно постановлено з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено представником
позивача лише в частині відмови в
задоволенні вимог про відшкодування
моральної шкоди та витрат на правову
допомогу. В іншій частині рішення суду
сторонами не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди та відшкодування витрат на
правову допомогу, суд першої виходив з
їх безпідставності та
необґрунтованості.

Вказаний висновок суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, що 22.10.2013 між
ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Південкомбанк» було
укладено договір банківського вкладу
№4224Д-11Ф. Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого,
вкладник передає, а банк приймає на
депозитний вклад грошові кошти в сумі 25
000 Євро на строк 123 днів. Дата початку
строку розміщення вкладу - 22.10.2013. Дата
повернення вкладу 24.02.2014. Процентна
ставка по вкладу 7% річних з виплатою
процентів щомісячно.

22.10.2013 між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ
«Південкомбанк» було укладено договір
№ КS-11-1409 на відкриття поточного
(карткового) рахунку, емісію та
обслуговування банківської платіжної
картки ПАТ «КБ «Південкомбанк»,
відповідно до умов якого банк
відкриває клієнту картковий рахунок
2626.0.032010.001 у євро для обліку операцій з
банківською платіжною карткою.

ОСОБА_2 на виконання умов договору
банківського вкладу від 22.10.2013,
перерахувала відповідачу кошти в сумі
25 000 Євро, еквівалент у гривнях - 273 100,83
грн., що підтверджується квитанцією №
180419 від 22.10.2013.

Окрім того, 24.02.2014 між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ
«Південкомбанк» було укладено договір
банківського вкладу № 4907Д-11Ф.
Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого, вкладник
передає, а банк приймає на депозитний
вклад грошові кошти в сумі 23 000 Євро на
строк 28 днів. Дата початку строку
розміщення вкладу - 24.02.2014. Дата
повернення вкладу 24.03.2014. Процентна
ставка по вкладу 11% річних з виплатою
процентів щомісячно.

Відповідно до п. 12.2 договору
банківського вкладу від 24.02.2014, для
обліку суми вкладу банк відкриває
вкладнику рахунок № 2630.1.032010.002.

На виконання умов договору
банківського вкладу від 24.02.2014,
перерахувала кошти в сумі 23 000 Євро,
еквівалент у гривнях - 281 780,29 грн., що
підтверджується квитанцією № 222502 від
24.02.2014.

Судом встановлено, що позивач
неодноразово, 14.04.2014, 17.04.2014, 22.04.2014,
12.05.2014, зверталась до відповідача зі
скаргами та вимогами про виплату суми
вкладу, проте кошти за вкладом не були
повернуті, що суперечить вимогам
закону.

Встановивши вказані фактичні
обставини справи та з огляду на вимогу
ст. 1060 ЦК України, суд першої інстанції
дійшов висновку про стягнення
неповернутої суми банківського вкладу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції безпідставно
відмовив у задоволенні позову в
частині стягнення моральної шкоди,
спростовуються наступним.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено,
що моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

В порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів, на підставі яких
можна було б дійти висновку про
наявність моральної шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, проаналізувавши
норми права, які регулюють виниклі
спірні правовідносини сторін, оцінивши
наявні у справі докази в їх сукупності,
суд першої інстанції дійшов цілком
правомірного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення вимог
позивача про відшкодування моральної
шкоди.

Крім того, судом обґрунтовано
відмовлено позивачу у відшкодуванні
витрат, пов'язаних з оплатою правової
допомоги.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до зазначеної норми склад
та розмір витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, входять до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки).
Недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам. До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.

В матеріалах справи міститься договір
про надання правової допомоги позивачу
ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_3 та розписка
про те, що правова допомога надана
ОСОБА_2 на загальну суму 10 000 грн.

Разом з цим, в матеріалах справи
відсутній документ, який підтверджує
оплату вказаних витрат на правову
допомогу.

Крім того, положенням Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах»
затверджено граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу, пов'язаних з розглядом справ.
Так, граничний розмір витрат на правову
допомогу не може перевищувати 40%
розміру мінімальної заробітної плати
за годину роботи фахівця у галузі
права.

Розрахунку витрат на правову допомогу,
зробленому у відповідності до положень
вказаного Закону, позивачем до моменту
ухвалення судового рішення надано не
було.

За відсутності фактичних даних, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, якими
позивач обґрунтовував свої вимоги, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
стягненні витрат на правову допомогу.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість даного рішення в межах
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що з урахуванням всіх обставин
справи, рішення суду є законним і
обґрунтованим.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія судді приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 28 серпня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді