Провадження № 2/641/2755/2013
Справа № 641/8113/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м.Харків

Комінтернівський районний суд м.
Харкова в складі:

головуючого судді - Онупко
М.Ю.,

за участю секретаря - Вовк
К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: Колектив
власників автогаражів "Металіст",
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту
та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, треті особи:
Колектив власників автогаражів
"Металіст", ОСОБА_3, ОСОБА_4. Під час
розгляду справи позивач уточнила свої
позовні вимоги та просила встановити
факт проживання її однією сім'єю з
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в період
з 18.09.2004 року по 19.06.2012 року, та визнати
за неї в порядку спадкування за законом
після смерті ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на:
автомобіль ВАЗ 2103, державний номер
НОМЕР_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, гараж
АДРЕСА_6, заробітну плату ОСОБА_5,
нараховану йому, але не виплачену за
життя на ДП «Завод ім.В.О. Малишева» у
розмірі 5563,61 грн., пенсію, нараховану
ОСОБА_5 Пенсійним фондом
Комінтернівського району у розмірі 1052
грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначила про те, що з вересня 2004 року
вона почала спільне життя однією сім'єю
з ОСОБА_5 в квартирі за адресою АДРЕСА_1,
що належить їй на праві власності і
мешкала з ним однією сім'єю за вказаною
адресою до ІНФОРМАЦІЯ_2 до дати смерті
ОСОБА_5. Весь цей час ОСОБА_5 був
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,
хоча постійно проживав разом з нею.

Позивач з померлим ОСОБА_5 вели спільне
господарство, вона сплачувала за
комунальні послуги, та протягом 2006-2012
років супроводжувала його на
обстеження до приватного медичного
кабінету.

Також позивач зазначила, що
відповідно до заповіту НА 0438767 від 24
липня 1997 року ОСОБА_5 заповідав
належну йому частину приватизованої
квартири АДРЕСА_2 Баданес ОСОБА_3.

Окрім того, після смерті ОСОБА_5
залишився гараж АДРЕСА_6 вартістю 60000
грн. та автомобіль ВАЗ 2103, 1976 р.в., держ.
НОМЕР_1 вартістю 15000 грн., а також
позивач вважає, що їй як члену сім'ї
належить заробітна плата ОСОБА_5,
нарахована йому але не отримана ним за
життя на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» та
нарахована пенсія у розмірі 1052 грн.

На час відкриття спадщини після ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, позивач як
спадкоємець четвертої черги
звернулась з заявою до нотаріальної
контори про прийняття спадщини,
спадкоємці попередніх черг спадок не
прийняли або відсутні.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просила задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі,
встановити факт проживання однією
сім'єю та визнати право власності на
спадкове майно.

Позивач в судовому засіданні,
посилаючись на обставини викладені у
позовній заяві, позовні вимоги
підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового
засідання не з'явилася, про час та
місце розгляду справи була
повідомлена належним чином. В наданій
до суду заяві просила задовольнити
позовні вимоги позивача в повному
обсязі та зазначила, що позивач та її
брат ОСОБА_5 дійсно проживали близько
8 років, та за життя останній хотів
переоформити на ОСОБА_1 спірний
автомобіль та гараж. Також відповідач
зазначила, що не претендує на
спадщину після свого померлого
брата.

Представник третьої особи Колективу
власників автогаражів "Металіст"
ОСОБА_7 в судовому засіданні в частині
позовних вимог щодо визнання права
власності позивача на спірний гараж
заперечував, посилаючись на те, що
вказаний гараж за договором продажу
паєнакопичення на даний час
знаходиться в користуванні ОСОБА_4,
якого було прийнято в члени
вказаного кооперативу. Щодо
задоволення інших позовних вимог,
представник третьої особи у їх
вирішенні поклався на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_3 заперечувала проти
позовних вимог позивача та просила
відмовити у їх задоволенні,
посилаючись на недоведеність факту
спільного сумісного проживання
позивача з її померлим вітчимом. Та
пояснила, що померлий ОСОБА_5 був її
вітчимом та до смерті її матері
ОСОБА_8 проживава разом з нею. Після
смерті матері вона постійно, до самої
його смерті, спілкувалася з вітчимом
та часто була в нього вдома, при цьому
зазначила, що померлий постійно
проживав у своїй квартирі АДРЕСА_2.
ОСОБА_3 пояснила, що померлий після
смерті її матері та до своєї смерті у
вказаній квартирі проживав один, однак
їй було відомо, що він іноді
зустрічається з позивачем ОСОБА_1 При
цьому останні ніколи не проживали
разом однією родиною та ніколи не вели
спільне господарство, будь-яких речей
в квартирі померлого, які б належали
стороннім особам вона не бачила. Зі
слів сусідів померлого вітчима їй
відомо, що позивача ОСОБА_1 в
помешканні померлого вони ніколи не
бачили.

Третя особа ОСОБА_4 в частині позовних
вимог щодо визнання права власності
на спірний гараж в судовому засіданні
заперечував, посилаючись на те що
вказаний гараж на даний час
знаходиться в його користуванні на
підставі укладеного між ним та ОСОБА_3
договору. У вирішенні інших позовних
вимог поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази в їх
сукупності, приходить до висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2.
помер ОСОБА_5, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 (а.с.
а.с. 11).

Відповідно до копії спадкової справи,
наданої Сьомою харківською
нотаріальною конторою № 495/2012 з
заявами про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_5 з до нотаріальної
контори звернулись ОСОБА_3 та позивач
ОСОБА_1(а.с. 91-125). Після смерті ОСОБА_5
відкрилась спадщина, яка складалася з
1/2 частини квартири АДРЕСА_2, автомобіля
ВАЗ 2103, 1976 р.в. держ.НОМЕР_1, гаража
АДРЕСА_6, нарахованої йому, але не
отриманої ним за життя заробітної
плати на ДП "Завод ім. В.О. Малишева" та
нарахованої, але не виплаченої
пенсії.

Згідно до матеріалів вищезазначеної
спадкової справи ОСОБА_3 було видано
Свідоцтво про право на спадщину від
13.08.2013 року після смерті ОСОБА_5 на ?
частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 124).

Згідно до договору купівлі - продажу
паєнагромадження у пайовому фонді
Колективу власників авто гаражів
«Металіст» від 29.08.2013 року між членом
Колективу власників автогаражів
«Металіст» ОСОБА_3 та ОСОБА_4, останнім
було придбано паєнагромадження у
пайовому фонді Колективу власників
авто гаражів «Металіст» у розмірі 1230
грн.(а.с. 148).

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 256 ЦПК України, суд
розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка і жінки без шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про
судову практику у справах про
спадкування" при вирішенні спору про
право на спадщину осіб, які проживали
зі спадкоємцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини,
необхідно враховувати правила
частини другою статті 3 СК України про
те, що сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.3 СК України,
сім'я є первинним та основним осередком
суспільства. Сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Результати аналізу норм Сімейного
кодексу України, зокрема ст. 74,
дозволяють стверджувати, що фактичним
шлюбним відносинам притаманні певні
знаки. Серед них можна визначити:
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю, пов'язане із спільним побутом;
виникнення у зв'язку з цим взаємних
прав та обов'язків; відсутність
зареєстрованого в органах державної
влади шлюбу як між особами, що спільно
проживають, так і з будь-якою іншою
особою.

Справи про спадкування за законом
мають вирішуватись на основі правил
глави 86 ЦК.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

При цьому спадкоємці попередньої черги
усувають від спадкування спадкоємців
наступних черг.

Зокрема, у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, у тому числі зачаті за
життя спадкодавця та народжені після
його смерті, той з подружжя, який його
пережив, та батьки. У другу чергу право
на спадкування за законом мають рідні
брати та сестри спадкодавця, його баба
та дід як з боку батька, так і з боку
матері. У третю чергу право на
спадкування за законом мають рідні
дядько та тітка спадкодавця.

Статтею 1264 ЦК України встановлено
право на спадкування у четверту чергу
спадкоємців за законом осіб, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1264 ЦК України особи, які
відносяться до четвертої черги
спадкоємців за законом, повинні
відповідати таким двом вимогам:
вважатися членом сім'ї спадкодавця;
проживати зі спадкодавцем однією
сім'єю протягом п'яти років саме на день
відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3, ч.2 ст.10 ЦПК
України кожна сторона має в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
по зверненню фізичної чи юридичної
особи, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у розгляді справи.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно до положень ст. 59 ЦПК України
суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 ЦПК України
суд під час розгляду справи повинен
безпосередньо дослідити докази у
справі.

У відповідності до положень ст. 179
ЦПК України предметом доказування під
час судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини пропуску
строку позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення. Для встановлення у
судовому засіданні фактів, зазначених
у частині першій цієї статті,
досліджуються показання свідків,
письмові та речові докази, висновки
експертів.

Відповідно до довідки Комунального
житлово-експлуатаційного підприємства
Комінтернівського району м.Харкова №
28 ОСОБА_5 був зареєстрований та мешкав
за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

У відповідності до довідки з місця
проживання про склад сім'ї та прописку
№ 1608 від 14.08.2012 року за адресою:
АДРЕСА_1 зареєстрована проживаючою
ОСОБА_1 також у цій довідці
рукописнисним текстом вказано, що
відповідно до пояснень сусідів
ОСОБА_9 та ОСОБА_10, у вказані й квартирі
проживав без реєстрації ОСОБА_5(а.с. 14).

До позовної заяви позивачем надано
копії письмових показань свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 які
посвідчено начальником дільниці № 2 КП
"Жилкомсервіс" (а.с. 15-21).

У відповідності до положень ст. 63 ЦПК
України показання свідка - це
повідомлення про відомі йому
обставини, які мають значення для
справи. Не є доказом показання свідка,
який не може назвати джерела своєї
обізнаності щодо певної обставини.

Пунктом 27 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від
12.06.2009 року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції», встановлено, що
не можуть бути використані як
показання свідків їх письмові
пояснення, тому у відповідних
випадках (наприклад, якщо пояснення
таких осіб мають значення для справи і
допитати їх неможливо) вони
приймаються судом як письмові докази.

З наданих позивачем письмових
пояснень вищезазначених осіб, не
вбачається, з яких саме джерел їм
відомо про спільне проживання ОСОБА_1
та ОСОБА_5 та ведення ними спільного
господарства, а також не надано
доказів на підтвердження
неможливості їх допиту в судовому
засіданні.

Зокрема, порядок допиту свідків в
судовому засіданні встановлено ст. 180
ЦПК України.

Також, в позовній заяві позивачем у
якості осіб, які можуть надати
свідчення вказані ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20 та ОСОБА_21 Однак, на запитання
суду чи можна розцінювати посилання
на вказаних осіб, як заяву про виклик
свідків та чи бажає позивач заявити
клопотання про виклик та допит в
судовому засідання будь-яких осіб у
якості свідків, позивач пояснила, що
це посилання не є клопотанням про
виклик свідків і вона не просить
викликати будь-кого у якості свідка
до суду, та вважає що необхідності
виклику свідків немає.

Також, до позовної заяви позивачем
надано копії квитанцій про сплату за
комунальні послуги за житлове
приміщення, що розташоване за адресою:
АДРЕСА_2. У вказаних квитанціях у
якості платника вказано ОСОБА_5 та
ОСОБА_8, та відсутні відомості про
сплату за вказані послуги саме
позивачем ОСОБА_1 Факт знаходження у
позивача вказаних квитанцій не може
розцінюватися як беззаперечний доказ
спільного сумісного проживання
позивача з померлим ОСОБА_5 однією
сім'єю.

В судовому засіданні позивачу було
роз'яснено її права, та обов'язки.

Отже, під час судового розгляду
справи позивачем відповідно до
вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України в
обґрунтування своїх позовних
вимог не надано належних та
допустимих доказів, що
підтверджують наявність спільного
побуту, взаємних прав та обов'язків
з померлим ОСОБА_5

Окрім того, згідно із ст. 174 ЦПК України
позивач може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. Якщо відмову
позивача від позову, визнання позову
відповідачем викладено в адресованих
суду письмових заявах, ці заяви
приєднуються до справи.

У разі визнання відповідачем позову
суд за наявності для того законних
підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

Тобто, умовою ухвалення рішення про
задоволення позову у зв'язку із його
визнанням відповідачем є наявність
законних підстав для задоволення
позову.

Відносини, які склалися між позивачем
та ОСОБА_5, не можуть розцінюватись як
сімейні в розумінні положень ст. 3 СК
України, оскільки в матеріалах справи
відсутні будь-які докази наявності
обставин, які б засвідчували
реальність сімейних відносин, які
склалися між останніми, а саме,
наявність спільних витрат, спільного
бюджету, спільного харчування, купівлі
майна для спільного користування,
участі у витратах на утримання житла,
його ремонт, надання взаємної допомоги,
наявність усних чи письмових
домовленостей про порядок
користування житловим приміщенням
тощо.

Оскільки позивачем не було надано
доказів спільного сумісного
проживання однією сім'єю з померлим
ОСОБА_5 в період з 18.09.2004 року по
ІНФОРМАЦІЯ_2, суд приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині.

Також, суд зазначає, що відмова
позивачу у встановленні факту
проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 18.09.2004 року по
ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до положень
ЦПК України є підставою для відмови
позивачу в задоволенні позову про
визнання за нею права власності на
спадкове майно, оскільки її право на
зазначене майно витікає із
встановлення вказаного вище факту.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Колектив власників автогаражів
"Металіст", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
встановлення факту та визнання права
власності- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Комінтернівський районний суд м.
Харкова протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. Ю. Онупко