АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/208/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1373/14
Головуючий у 1-й інстанції Литвин М. М.
Доповідач Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна
С.А.,

суддів: Акопян В.І., Лобова
О.А.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Семенівського районного суду
Полтавської області від 24 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про розподіл спільного майна та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розподіл сумісного майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача
апеляційного суду Полтавської області
Гальонкіна С.А., -

в с т а н о в и л а :

11 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_1
про розподіл майна подружжя, в якому
просила розділити в натурі житловий
будинок з надвірними будівлями,
визнавши за нею право власності на 1/2
частину домоволодіння. Свої позовні
вимоги обґрунтовувала тим, що з
відповідачем перебувала в шлюбі з
24.12.1982 року по 04.12.2012 року. Під час
перебування в шлюбі вони побудували
житловий будинок з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 який було
зареєстровано за відповідачем.
Оскільки згоди про розподіл спільного
майна між ними не було досягнуто, вона
звернулася до суду.

В подальшому 24.09.2013 року ОСОБА_2 змінила
свої позовні вимоги та просила визнати
за нею право власності на 1/2 частину
житлового будинку з надвірними
будівлями без виділення частки в
натурі.

05 березня 2013 року відповідач
ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна
подружжя, в якому вказував, що позивач,
користуючись його відсутністю,
самостійно і без його згоди зібрала
речі, предмети побуту, посуд, побутову
техніку, які придбавались ними разом, в
період шлюбу, і винесла їх із будинку,
та розпорядилась ними на власний
розсуд. Кількість привласнених
спільних речей - 53 найменування на
загальну суму 45 000,00 грн. Також ОСОБА_2
взяла, без його згоди і дозволу
сумісні кошти, в розмірі 10000 російських
рублів (3833,00 грн.) та 1500,00 грн. Одержала
грошовий переказ на суму 18000 російських
рублів (6899 грн.) та витратила його на
власні потреби всупереч інтересам
сім'ї. Таким чином, вважає, що його
бувша дружина використала на свої
потреби грошові кошти на загальну
суму 12 233,00грн. Окрім того, ОСОБА_1
зазначив, що, для проведення ремонту
будинку під час шлюбу ним було отримано
в борг 74 404,00грн., які також підлягають
розподілу, оскільки подружжя спільно
несе відповідальність за борги. Просив
суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2
частину вартості спільного майна в
сумі 65 818,00 грн., а в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл
спільного домоволодіння відмовити.

Рішенням Семенівського районного суду
Полтавської області від 24 березня 2014
року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
розподіл спільного майна - задоволено.

Визнано, що ОСОБА_2 на праві приватної
власності належить 1/2 частина
житлового будинку НОМЕР_1 (в технічному
паспорті літера «А-2») загальною площею
189,2 кв.м., житловою площею 144,1 кв.м. з
надвірними будівлями: погріб (в
технічному паспорті літера «Б»),
огорожа (в технічному паспорті «№1»),
яма вигрібна (в технічному паспорті
літера «№2»), водогін (в технічному
паспорті літера «№3»), по АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл
сумісного майна подружжя - відмовлено в
повному обсязі в зв'язку з
необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави
991 грн. 30коп. (дев'ятсот дев'яносто одну
гривню 30 коп.) судових витрат.

В апеляційній скарзі та доповненнях до
них ОСОБА_1 просить рішення місцевого
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити зустрічний позов, а позов
ОСОБА_2 залишити без розгляду.
Посилається на те, що суд неповно
з'ясував обставини справи, висновки не
відповідають обставинам справи,
рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з підстав, визначених ст.308
ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 24.12.1982 року між сторонами
було укладено шлюб, який розірвано
04.12.2012 року. Під час перебування в шлюбі
сторонами спільно побудовано житловий
будинок з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1

Відповідно до технічного паспорту на
домоволодіння, житловий будинок
загальною площею 189,2 кв. м., погріб,
огорожа, яма вигрібна, водогін були
побудовані в 1998 році, власником
зазначено ОСОБА_1.

Згідно Звіту про незалежну оцінку
житлового будинку садибного типу з
надвірними будівлями, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, виконаного ФОП
ОСОБА_4, вартість вказаного будинку з
надвірними будівлями становить 122070
грн.

На даний час між сторонами не досягнуто
згоди, щодо розподілу спільно нажитого
майна.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції, виходив з того, що
домоволодіння на праві спільної
сумісної власності належить ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, як майно, що набуто сторонами за
час шлюбу. Тому позовні вимоги ОСОБА_2
про визнання за нею права власності на
1/2 частину домоволодіння підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, виходячи з наступного.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як було встановлено судом першої
інстанції, в 1998 році сторони,
перебуваючи в шлюбі, побудували
спірний житловий будинок з надвірними
будівлями.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Аналогічна норма закріплена в ч. 3 ст. 368
ЦК України, відповідно до якої, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до ЦК України. Дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності незалежно від розірвання
шлюбу (ст. 68,69 СК України).

Частиною 1 статті 70 СК України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності (ч. 1 ст. 370 ЦК
України).

Доводи апеляційної скарги про
неправильність судового рішення
безпідставні, суперечать встановленим
судом обставинам та вимогам закону.
Рішення суду достатньо повно
мотивовано з наведенням аналізу
доказів та правового обґрунтування.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог, місцевий суд виходив з
того, що відповідачем зустрічні
позовні вимоги не доведені належним
чином.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Колегія суддів повністю погоджується з
висновками суду щодо відсутності
підстав для задоволення зустрічного
позову, оскільки матеріали справи не
містять жодних належних та допустимих
доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК
України на підтвердження заявлених
зустрічних позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується з
критичною оцінкою, даною місцевим
судом, показам свідків, з огляду на
неприязнені їх стосунки з ОСОБА_2

Окрім того, слід зауважити, що покази
свідків про наявність певного майна не
можуть розцінюватися судом як
допустимі, оскільки придбання майна
(дата, вартість, ким придбано) може бути
доведено лише письмовими доказами
(чеки, гарантійні талони, тощо).

Так само, відповідачем на надано
доказів, що отримані ним у ОСОБА_5 в
позику 200000 руб. були витрачені саме на
проведення капітального ремонту
будинку та така позика була отримана за
згодою дружини, а тому доводи в цій
частині не заслуговують на увагу.

Матеріали справи не містять також
жодних доказів, які б вказували на
протиправне заволодіння ОСОБА_2
грошовими коштами на загальну суму 12233
грн.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта про те, що ОСОБА_2 фактично
частково визнала зустрічний позов. Як
вбачається із обставин, встановлених
судом, позивач не заперечувала, що
забрала лише подарунки та особисті
речі, які відповідно до норм ст. 57 СК
України є її особистою власністю.

Не підлягають задоволенню доводи
апелянта про те, що зміни до позову були
подані неповноважним представником
позивача, оскільки матеріали справи
містять належним чином оформлену
ОСОБА_2 довіреність на ім'я ОСОБА_6, який
в тому числі наділений правом зміни
підстав або предмету позову з правом
підпису всіх заяв та документів.

Колегія суддів не вбачає порушення
місцевим судом порядку прийняття до
розгляду позову з оплатою позивачем
судового збору в мінімальному розмірі
та в подальшому змінених позовних
вимог, оскільки остаточне визначення в
процесі розгляду справи ціни позову
(дійсної вартості спірного майна), а
отже, і суми судового збору
здійснюється судом із наступним
стягненням недоплаченого або з
поверненням переплаченого судового
збору.

Вартість спірного нерухомого майна по
первісному позову була визначена під
час судового розгляду справи. Суд,
залежно від конкретних обставин
справи, може стягнути належну суму
судового збору за результатами
вирішення спору з урахуванням положень
статті 88 ЦПК України.

Твердження ОСОБА_1 про те, що суд першої
інстанції допустив вихід за межі
позовних вимог ОСОБА_2, не відповідає
дійсності, оскільки як в первісних, так
і змінених вимогах, позивач ставила
питання щодо розподілу не лише
житлового будинку, а й надвірних
будівель, які в сукупності складають
домоволодіння. Обсяг надвірних
будівель, описаний в рішенні судом,
відповідає їх переліку, визначеному в
технічному паспорті.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Рішення суду повинно ґрунтуватись на
доказах, які були досліджені в судовому
засіданні, а не на припущеннях, які
нібито спростовують досліджені докази.

Колегія суддів вважає, що оцінка
наданих сторонами доказів під час
розгляду справи місцевим судом
проведена у відповідності до норм
статті 212 ЦК України, а розгляд справи
проведений місцевим судом з
дотриманням принципу змагальності та
диспозитивності. Доводи апеляційної
скарги висновків районного суду не
спростовують, не містять нових фактів
чи засобів доказування, а лише
зводяться до незгоди із оцінкою
обставин справи, наданою судом першої
інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
на невірний розподіл судових витрат по
справі. Разом з тим, оскільки рішення в
цій частині не оскаржується та
порушення норм процесуального права не
призвело до неправильного вирішення
спору, колегія суддів не вбачає підстав
для виходу за межі доводів апеляційної
скарги.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Семенівського районного суду
Полтавської області від 24 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
Гальонкін С.А.

Судді: (підпис)
Акопян В.І.

(підпис)
Лобов О.А.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Гальонкін С.А.