У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді:
Гордійчук С.О.

суддів : Буцяка З.І.,
Максимчук З.М.,

секретар судового
засідання : Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 04 березня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Управління малої
механізації» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди .

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 04 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Управління малої
механізації» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди - відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач вказує на його
незаконність, оскільки судом не
враховано, що у відповідача не було
необхідності скорочення штату
працівників, а позивачу не було
запропоновано іншу роботу, що
суперечить вимогам ст..49-2 КЗпП України.

Вважає, що висновок суду про те, що йому
була запропонована інша робота нічного
сторожа в травні 2012 року є
неправильним, оскільки роботодавець не
надав суду доказів про повідомлення
його через пошту про запропоновану
роботу. Крім того, порушення трудової
дисципліни не були підставою
звільнення його з роботи, а тому суд
безпідставно взяв до уваги покази
свідків щодо порушення ним трудової
дисципліни.

Суд безпідставно взяв до уваги те, що на
час прийняття судом рішення посада
денного сторожа відсутня, адже
роботодавець міг запропонувати йому
іншу рівнозначну посаду, або змінивши
штатний розпис ввести скорочену
посаду.

Судом не враховано факт заподіяння
йому моральної шкоди, яка є доведеною.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відмовляючи в позові про
поновлення на роботі суд першої
інстанції, правильно виходив із того,
що звільнення позивачки з роботи
проведено з дотриманням встановленого
законом порядком.

На підтвердження такого висновку
в рішенні наведені відповідні мотиви
та докази з якими погоджується і
апеляційний суд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі скорочення штату
працівників. Звільнення з цієї
підстави допускається, якщо неможливо
перевести працівника за його згодою на
іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається,
що позивач працював у товаристві на
посаді денного сторожа і наказом від
29.10.2012 р. за № 100 його було попереджено
про наступне звільнення з 31.12.2012 р. у
зв"язку із скороченням чисельності та
штату працівників. Із наказом ОСОБА_1
ознайомитись відмовився, що
стверджується актом від 31 жовтня 2012
року (а.с.24)

Наказом від 31.12.2012 р. за № 142 ОСОБА_1
звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв"язку із скороченням штату
працівників ( а.с. 4, 5).

У відповідності до вимог закону,
роз"яснень п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів", розглядаючи
трудові спори, пов'язані зі звільненням
за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Як вбачається зі штатного розкладу
станом на 08.10.2012 р. у товаристві, окрім
директора, перебувало у штаті 14
працівників. Згідно зі штатним
розкладом станом на 01.01.2013 р - три
працівники. Відповідно до штатного
розкладу сторожової охорони та
обслуговуючого персоналу станом на
08.10.2012 року перебувало 5 працівників ( в
т.ч. одна посада денного сторожа), а
згідно цього штатного розпису станом
на 01.01.2013 року - 4 працівники, посада
денного сторожа відсутня.

Таким чином, судом встановлено, що у
ТзОВ " Управління малої механізації"
мало місце скорочення штату
працівників. Оскільки у товаристві
мало місце істотне скорочення та
будь-які інші вакантні посади буди
відсутні (чого не заперечував і
позивач) інша робота позивачу не
пропонувалася.

Апеляційний суд вважає, що при
звільненні ОСОБА_1 були дотримані
вимоги ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, що
регулюють вивільнення працівників,
виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 42 КЗпП
України, до кола працівників, серед
яких визначаються особи, які мають
переважне право на залишення на роботі,
і працівників, які не мають таких
переваг, входять всі працівники, що
займають таку ж посаду і виконують таку
ж роботу на підприємстві.

Оскільки посаду денного сторожа було
виведено зі штатного розкладу і ця
посада була єдиною на підприємстві
посилання позивача щодо неврахування
його переважного права на залишення на
роботі ґрунтуються на невірному
тлумаченні норм трудового
законодавства.

Апеляційний суд вважає, що суд
правильно оцінив докази, що надані
сторонами, та дав їм належну правову
оцінку. Підстави для переоцінювання
наявних в матеріалах справи доказів
відсутні.

Доводи викладені у апеляційній
скарзі, не спростовують правильності
висновків суду.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення підлягає залишенню без змін, як
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 04 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :