Єдиний унікальний номер 243/2210/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2429/2014
Головуючий у 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Шевченко В.Ю., суддів
Новосьолової Г.Г., Агєєва О.В.

при секретарі Стрижак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського
міськрайонного суду Донецької області
від 05 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім`єю, визнання об`єктів нерухомого
майна спільною сумісною власністю,
поділ спільного сумісного майна,
визнання права власності на частку
нерухомого майна та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з даним позовом, в обґрунтування
якого зазначила, що вона перебувала з
відповідачем у фактичних шлюбних
відносинах з 01.01.1996р. по 28.04.2000р.,
проживали разом, мали спільний побут.
Протягом цього часу на їх спільні кошти
був придбаний будинок з господарськими
та побутовими спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, право власності на який було
зареєстроване за відповідачем. В
будинку ними (позивачем та
відповідачем) за час спільного
проживання за рахунок спільної праці
здійснено істотні покращення. 29.04.2000р.
між сторонами зареєстровано шлюб. Під
час шлюбу ОСОБА_2 приватизував земельну
ділянку, на якій розташований спірний
будинок. 13.05.2011р. шлюб між ними
(сторонами) розірвано. Зазначила, що
вона (позивач) разом із сином проживала
у вказаному спірному домоволодінні,
однак відповідач вигнав її з будинку,
не дає користуватись належним їй
майном, забрав ключі від будинку, чим
порушує її права як власника.

Просила встановити факт спільного
проживання однією сім'єю із
відповідачем з 01.01.1996р. по 26.04.2000р.;
провести розподіл будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
виділивши їй в натурі 1/2 частку
спірного домоволодіння; визнати за нею
право власності на вказану 1/2 частку
будинку; провести розподіл земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, виділивши їй в натурі 1/2 частку
земельної ділянки; визнати за нею право
власності на вказану частку земельної
ділянки; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити
їй перешкоди у користуванні її майном
та вселити її у будинок (т.1 а.с.3-7).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову
повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги, зазначає, що висновок суду про
відмову у задоволенні вимоги про
встановлення факту сумісного
проживання однією сім`єю з
відповідачем є помилковим, оскільки
суперечить встановленими судом та
наявним в матеріалах справи доказам
(відомості про реєстрацію, акти
обстеження місць проживання) та
визнаними відповідачем обставинами
щодо проживання однією сім`єю сторін
без реєстрації шлюбу з 1996р. по 28.04.2000р.

На думку апелянта, суд, відмовивши у
встановленні даного факту, позбавив її
можливості звернутися до суду з
аналогічними вимогами з інших підстав,
зокрема, поділу спільного сумісного
майна - предметів обстановки і вжитку,
які залишені судом (за її заявою) без
розгляду.

Висновок суду про відмову у
задоволенні позовних вимог про поділ
спільного майна подружжя (жилого
будинку) через не надання нею доказів
спільної участі у його придбанні та її
(апелянта) у часті у поліпшенні
спірного будинку, спростовується
встановленим судом факту проживання
сторін у період з 1996 по 2000р. однією
сім`єю, що свідчить про ведення з
відповідачем спільного бюджету, а
також наданими нею доказами (довідкою
про отримання у даний період аліментів,
даними про заняття трудовою
діяльністю, показами свідків ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, ощадною книжкою).

Відмовляючи у поділі земельної
ділянки, суд першої інстанції не
врахував роз`яснення Постанови ПВСУ №7
від 16.04.2004р. «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», відповідно
до яких, у разі проведення судом поділу
спільного жилого будинку між
подружжям, до неї (апелянта) переходить
право користування земельною ділянкою,
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку.

Апелянт також зазначає про
необґрунтовану відмову у її вселенні
до спірного жилого будинку, оскільки
вона була у зареєстровану шлюбі з
відповідачем, продовжує бути
зареєстрованою у даному будинку, та у
випадку не визнання її власником
частини будинку, за нею, відповідно до
ст.156 ЖК України зберігається право
користування ним.

Апелянт в судове засідання
апеляційного суду не з`явилась, про час
та місце розгляду справи повідомлена
належним чином.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційного суду
заперечував проти доводів скарги,
просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони проживали однією сім'єю в
період часу з 01.01.1996р. по 28.04.2000р., що
підтверджується даними форми про
реєстрацію осіб (а.с.13), актами
обстеження від 25.02.2013р. (а.с.14,15) та не
заперечується сторонами.

25.10.1999р. ОСОБА_2, відповідно до договору
купівлі-продажу житлового будинку,
зареєстрованого в реєстрі за №4144,
придбано будинок зі спорудами за
адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано своє
право власності у відповідності до
чинного законодавства, що вбачається з
витягу з реєстру прав нерухомого майна
(а.с.48, 54).

З витягу з реєстру актів цивільного
стану від 25.09.2012р. вбачається, що між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29.04.2000р. зареєстровано
шлюб.

У відповідності до відомостей
Держземагенства № 02-17/139 від 04.02.2014р., за
ОСОБА_2 зареєстровано право власності
на земельну ділянку при будинку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1
(державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯД № 144221 від
06.02.2008р.).

13.05.2011р. шлюб між сторонами розірваною
та з цього часу ОСОБА_1 не мешкає у
спірному домоволодінні.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині поділу жилого будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
виділення в натурі 1/2 його частки та
визнання права власності на 1/2 частку
жилого будинку, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_1, відповідно до
вимог законодавства (що діяло на час
придбання спірного майна) не доведено,
з наданням належних та допустимих
доказів, придбання спірного будинку
внаслідок спільної з відповідачем
праці, а також, що за час спільного
проживання за їх спільні кошти
відбулися істотні поліпшення спірного
будинку, що давало би право позивачу на
частку у будинку.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у
вимогах про поділ земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
виділення їй в натурі 1/2 частки
земельної ділянки та визнання за нею
право власності на вказану частку
земельної ділянки, суд першої
інстанції послався на те, що відповідно
до вимог ст.61 СК України, на час
придбання ОСОБА_2 спірної земельної
ділянки, остання не могла бути об`єктом
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки отримана відповідачем у
приватну власність.

Суд першої інстанції з урахуванням
встановлених обставин справи та
висновків про відсутність підстав для
задоволення вищевказаних позовних
вимог ОСОБА_1, також відмовив у позовній
вимозі про встановлення факту
проживання однією сім`єю без
реєстрації шлюбу, оскільки даний факт
не містить для позивача ніяких
правових наслідків та вимозі про її
вселення до жилого будинку.

Апеляційний суд, з урахуванням доводів
апеляційної скарги, погоджується з
висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України встановлено,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
спірний будинок придбано ОСОБА_2
25.10.1999р., тобто до введення у дію СК
України і ЦК України. Правовідносини в
даному випадку регулюються нормами
КпШС та ЦК УРСР.

Відповідно до ст.86 ЦК УРСР 1963 року,
право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР спільною
сумісною власністю є майно подружжя
придбане ними за час шлюбу.

Згідно ст.112 ЦК УРСР, майно може
належати на праві спільної сумісної
власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до вимог ст.17 Закону України
«Про власність» (яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
право спільної власності може бути у
громадян на майно, яке придбано
внаслідок спільної праці громадян, що
об`єдналися для спільної діяльності, чи
внаслідок спільної праці членів сім'ї.

Відповідно до роз`яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених в
п.5 Постанови від 22 грудня 1995 року №20
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності», розглядаючи позови,
пов`язані зі спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст.16
Закону «Про власність», ст.22 КпШС
України); майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім`ї чи майно, що
є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об`єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17
Закону «Про власність»); квартира
(будинок), кімнати в квартирах та
одноквартирних будинках, передана при
приватизації з державного житлового
фонду за письмовою згодою членів
сім`ї наймача у їх спільну сумісну
власність (ст.8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Частиною 1 ст.57 ЦПК України встановлено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ч.1 ст.58 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про не можливість
виникнення у сторін на час придбання
спірної квартири у жовтні 1999р. права
спільної сумісною власності з підстав
находження у фактичних шлюбних
відносинах та проживання однією сім`єю,
без доведення участі позивача у
набутті спірного майна, оскільки таке
право діючим на той час законодавством
передбачено не було.

Належних та допустимих доказів про
власну участь у набутті спірного майна
ОСОБА_1 суду надано не було.

Як зазначено вище, судом першої
інстанції також було встановлено, що
29.04.2000р. між сторонами зареєстровано
шлюб, за час якого ОСОБА_2 в 2008 році
придбано у власність на підставі
приватизації земельну ділянку, що
знаходиться під спірним нерухомим
майном (будинком).

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч.1 ст.81 ЗК України громадяни
України можуть набувати право
власності на земельну ділянку шляхом
приватизації за умови наявності
підстав набуття права на землю,
передбачених ст. 116 ЗК України.

Згідно п.5 ч.1 ст.57 СК України (яка діяла
на час виникнення спірних
правовідносин) Особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є земельна
ділянка, набута нею, ним за час шлюбу
внаслідок приватизації земельної
ділянки, що перебувала у її, його
користуванні, або одержана внаслідок
приватизації земельних ділянок
державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій, або одержана із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених Земельним
кодексом України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
одержана ОСОБА_2 у період шлюбу в
приватну власність земельна ділянка,
розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, тому вимоги про її
поділ, виділення позивачці в натурі 1/2
її частки та визнання за нею право
власності на вказану частку земельної
ділянки не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції також вірно
виходив з того, що, з урахуванням
роз`яснень Пленуму Верховного Суду
України, викладених в п.1 постанови від
31.03.95 №5 «Про судову практику в справах
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення», відповідно до яких,
суд може встановлювати факти, якщо вони
породжують юридичні наслідки, тобто
від них залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
громадян, факт проживання однією сім`єю
сторін, за відсутності правових
підстав для визнання майна спільною
сумісною власністю, не породжує
правовий наслідок і від нього не
залежить виникнення у ОСОБА_1 майнових
прав.

Згідно ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири, має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім`ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про відсутність підстав для
вселення ОСОБА_1 у спірний жилий
будинок, оскільки позивач не є його
співвласником (на що остання
посилалась при обґрунтуванні вимог в
цій частині).

Доводи апеляційної скарги про
необґрунтовану відмову у вселенні
апелянта до спірного жилого будинку
через перебування з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, реєстрацію у
спірному будинку у даному будинку, у
зв`язку з чим, на думку апелянта, за нею
відповідно до ст.156 ЖК України
зберігається право користування ним -
не впливають на правильність рішення
суду в цій частині, оскільки в
порушення вимог ст.60 ЦПК України,
позивач не надала суду доказів на
підтвердження перешкоджання
відповідачем здійсненню її прав
передбачених ст.156 ЖК.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального законодавства, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов`янського міськрайонного
суду Донецької області від 05 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:

Судді: