АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/1957/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №2033/9979/2012
Доповідач - Шаповал Н.М.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Харківської
міської ради на рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 17 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Харківської міської ради про визнання
права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
визнати за ним право власності на
кімнату АДРЕСА_1

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на те, що він, будучи
працівником ВАТ «Харківський завод
«Кондіціонер», у березні 2000 року був
вселений у спірну кімнату, що на момент
вселення належала товариству.
Постановою господарського суду
Харківської області від 20 травня 2004
року ВАТ «Харківський завод
«Кондіціонер» визнано банкрутом та
відкрито ліквідаційну процедуру.
Рішенням Харківської міської ради
будинок АДРЕСА_1 виключений з числа
гуртожитків та надано дозвіл
ліквідатору ВАТ «Харківський завод
«Кондіціонер» та Фрунзенському
райвиконкому м. Харкова закріпити за
мешканцями зазначеного будинку
займану ними площу та відкрити особові
рахунки. На засіданні членів
ліквідаційної комісії встановлено, що
документація щодо заселення
робітників ВАТ «Харківський завод
«Кондіціонер» у гуртожиток за
вищезазначеною адресою з 1975 по 2004 роки
не була передана заводом до
ліквідаційної комісії і в матеріалах
архіву не значиться, тобто, її визнано
втраченою.

Протоколом № 1 членів ліквідаційної
комісії ВАТ «Харківський завод
«Кондіціонер» за позивачем закріплено
кімнату АДРЕСА_1. Позивач протягом
більш ніж 10 років відкрито та
безперервно користується спірним
житловим приміщенням, тому вважає себе
таким, що набув право користування
житловим приміщенням.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 17 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
кімнату АДРЕСА_1

З таким рішенням суду не погодилась
Харківська міська рада та подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати вказане рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції
не з»явився про час і місце слухання
справи повідомлений належним чином.

За змістом ч. 8 ст. 76 ЦПК України у разі
відмови адресата одержати судову
повістку, особа, яка її доставляє,
робить відповідну помітку на повістці
і повертає її до суду. Особа, яка
відмовилася одержати судову повістку,
вважається повідомленою.

З акту КП « Жилкомсервіс» від 16 квітня
2014 вбачається, що судову повістку про
виклик до суду ОСОБА_2 відмовився
одержати.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
слухання справи, не перешкоджає
розгляду справи.

З урахуванням розумних строків
розгляду справи судом апеляційної
інстанції, судова колегія вважає за
можливе розглянути справу у
відсутності ОСОБА_2

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід скасувати з підстав,
передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Ухвалене у справі судове рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Приймаючи рішення про визнання за
позивачем право власності на спірну
квартиру, районний суд виходив із того,
що він добросовісно заволодів чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно їм володіти. А тому,
відповідно до вимог ст. 344 ЦК України,
набув на нього право власності.

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна за таких підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок
АДРЕСА_1. Квартира НОМЕР_1 у вказаному
будинку належить територіальній
громаді м. Харкова.

Неприватизовані квартири відчужуються
на користь громадян України у
відповідності до Закону України « Про
приватизацію державного житлового
фонду» та Положення про порядок
передачі квартир ( будинків), жилих
приміщень у гуртожитках у власність
громадян, затвердженого наказом
міністерства з питань житлово -
комунального господарства України від
16. 12. 2009 р. № 396.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Сам факт постійного проживання
позивача у спірній квартирі не є
підставою для визнання за ним права
власності на квартиру.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, на
підставі якої вирішено спір, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п»яти років , набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Цивільний кодекс України
набрав чинності з 01 січня 2004 року і
зворотної сили не має.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
статті 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.
Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня
2004 року, норми ст. 344 ЦК поширюються на
правовідносини, що виникли з 01 січня 2001
року, а отже визнати право власності за
набувальною давністю суд може не
раніше 1 січня 2011 року.

Дійшовши висновку про наявність
підстав для застосування до спірних
правовідносин ст. 344 ЦК України, суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що однією з ознак володіння майном
за правилами ст. 344 ЦК України є
добросовісність, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи,
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна.

Фактичне володіння вважається
правомірним, якщо інше не випливає з
закону або не встановлено рішенням
суду.

Встановивши, що ОСОБА_2 в розумінні ст.
344 ЦК України не є володільцем спірної
квартири, яка знаходиться у власності
територіальної громади м. Харкова,
судова колегія вважає за необхідне
відмовити у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Харківської міської
ради - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 17 квітня 2014 року -
скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову
про визнання права власності на
кімнату АДРЕСА_1

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді: