Єдиний унікальний номер 271/6529/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2793/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції товариства з обмеженою
відповідальністю «Управляюча компанія
Альянс Град» на рішення
Червоногвардійського районного суду м.
Макіївки від 11 лютого 2014 року у справі
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Управляюча компанія
Альянс Град» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: служба у справах
дітей Червоногвардійського району м.
Макіївки, управління освіти
Макіївської міської ради, Макіївська
міська рада - про визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернувся
представник позивача з апеляційною
скаргою на рішення суду, яким
товариству було відмовлено у
задоволенні вимог про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням у
квартирах №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 будинку
АДРЕСА_1

Судом встановлено, що вказані дві
3-кімнатні квартири були передані як
службові під будинок сімейного типу, де
батьками-вихователями було подружжя
ОСОБА_1. Серед вихованців цього
дитячого будинку була і відповідачка
ОСОБА_2.

У 2001 році цей дитячий будинок сімейного
типу був закритий, однак там лишились
зареєстрованими вихователька ОСОБА_1
та ОСОБА_2, а у 2006 та 2011 роках за цією ж
адресою були зареєстровані також діти
ОСОБА_2.

Відмовляючи товариству у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
установив, що після закриття дитячого
будинку сімейного типу відповідачці
ОСОБА_1 як виховательці цього будинку
мали надати інше житлове приміщення,
однак цього не сталось.

Суд також установив, що на праві
власності ОСОБА_1 належить ? частина
квартири № АДРЕСА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 02 лютого
2005 року, однак наявність у неї іншого
житла не свідчить про втрату ОСОБА_1
права користування житловою площею у
спірних квартирах.

Суд установив, що ОСОБА_1, яка була
наймачем спірних квартир, за період з
листопада 2008 року не сплачує квартирну
плату по цих квартирах, через що
утворилась заборгованість у загальній
сумі 8 055 грн. 90 коп., однак на думку суду
це також не може бути підставою для
визнання її такою, що втратила право
користування спірною житловою площею.

Що стосується відповідачки ОСОБА_2, то
суд першої інстанції вказав, що хоча
вона та її малолітні діти і не
проживають за місцем реєстрації, однак
з поважних причин, бо ОСОБА_2
перешкоджають сторонні особи у доступі
до спірного житла.

В апеляційній скарзі представник
товариства просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити та визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування спірними житловими
приміщеннями, оскільки вважає, що
рішення суду не відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
а висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

Так, суд першої інстанції безпідставно
не прийняв до уваги акт, складений
працівниками товариства, з якого
вбачається, що у спірних квартирах №№
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1 ніхто
не проживає понад 17 років.

Суд першої інстанції вказав, що акт
складений заінтересованими особами,
однак товариство є єдиним
підприємством, яке обслуговує житловий
фонд у Червоногвардійському районі м.
Макіївка.

Крім того, своє не проживання у спірних
квартирах підтверджують і самі
відповідачки, при цьому, ОСОБА_1 вказує,
що через поганий стан свого здоров»я та
похилий вік вона змушена переїхати до
своєї доньки, яка здійснює догляд за
нею.

Суд першої інстанції вказав, що час
відсутності ОСОБА_1 за місцем
реєстрації не перевищує визначений
законом строк, однак такий висновок
суду не підтверджений ніякими
належними доказами.

Відповідачка ОСОБА_2 вказала, що у 2006
році після народження дитини вона
переїхала жити до свого чоловіка, де
вони мешкають до цього часу у квартирі
АДРЕСА_3 а спірна квартира, де вона
зареєстрована, нібито потребує
ремонту. Через брак коштів вона такий
ремонт не може зробити.

Однак суд першої інстанції не прийняв
до уваги, що ОСОБА_2 не надала ніяких
доказів про те, що матеріальний стан її
сім»ї менший, ніж прожитковий мінімум.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
безпідставно прийняв у якості поважних
причин відсутності відповідачок за
місцем реєстрації такі причини, як стан
здоров»я відповідачки ОСОБА_1 та
відсутність коштів на ремонт квартири
у відповідачки ОСОБА_2.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги
товариства, з таких підстав.

Зі справи вбачається, що на виконання
рішення Макіївської міської ради про
створення дитячого будинку сімейного
типу батькам-вихователям цього будинку
ОСОБА_1 на підставі ордеру № 10 від 11
жовтня 1995 року було виділено дві
3-кімнатні квартири №№ НОМЕР_1 та
НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1, які є
службовим житлом управління освіти
Макіївської міської ради.

Основним наймачем цього житла стала
відповідачка ОСОБА_1

За ордером у ці квартири вселились
ОСОБА_1 та восьмеро вихованців, у тому
числі, відповідачка ОСОБА_2) - а.с.11, 146.

Таким чином, зі справи вбачається, що
відповідачки вселились у спірні
квартири у встановленому законом
порядку, проживали у цих службових
квартирах та користувались цими
житловими приміщеннями в період дії
дитячого будинку сімейного типу, який
був створений у цих квартирах: ОСОБА_1 -
як вихователька, ОСОБА_2 - як вихованка.

Рішенням виконкому Центрально-Міської
районної ради м. Макіївки від 14 лютого
2001 року № 23 цей дитячий будинок був
закритий з 15 лютого 2001 року, ОСОБА_1
звільнені з посад батьків-вихователів,
районному відділу освіти було доручено
розпорядитись майном дитячого будинку,
вирішити питання подальшого
використання квартир №№ НОМЕР_1 та
НОМЕР_2, а також було зобов»язано
влаштувати тих вихованців, які
лишились, у тому числі, відповідачку
ОСОБА_2 на навчання до ПТУ № 46 на повне
державне забезпечення (а.с.141-142).

На виконання вказаного рішення
виконкому управлінням освіти
Макіївської міської ради був виданий
наказ № 54 від 15 лютого 2001 року, за яким,
зокрема, батькам-вихователям ОСОБА_1
було наказано у строк до 01 березня 2001
року здати ключі від квартир №№
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1, а
інспектору з охорони прав дитинства у
той же строк надати інформацію про
влаштування дітей, які на час закриття
лишались на вихованні у цьому дитячому
будинку (а.с.140).

Довідкою від 15 березня 2001 року № 07-3/39
підтверджується той факт, що
відповідачка ОСОБА_1 дійсно виконувала
обов»язки вихователя дитячого будинку
сімейного типу в період з 20 грудня 1989
року по 14 лютого 2001 року (а.с.49).

Отже, після закриття дитячого будинку
сімейного типу, розташованого у
квартирах №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 будинку
АДРЕСА_1, як батьки-вихователі, так і
їхні вихованці зобов»язані були
звільнити займане приміщення, а
відповідні державні органи були
зобов»язані влаштувати вихованців.

Проте зі справи вбачається, що на цей
час у спірних квартирах лишились
зареєстрованими колишня вихователька
ОСОБА_1 та колишня вихованка ОСОБА_2, при
цьому, на спірній житловій площі також
зареєстровані двоє малолітніх дітей
ОСОБА_2 - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Судом першої інстанції було
встановлено, що відповідачки дійсно не
проживають у спірних квартирах, однак
суд першої інстанції зробив висновок
про те, що для цього є поважні причини.

Натомість апеляційний суд вважає, що з
таким висновком суду погодитись не
можна, оскільки цей висновок не
відповідає фактичним обставинам
справи та не підтверджується наданими
сторонами доказами.

Так, стосовно відповідачки ОСОБА_1 суд
першої інстанції у своєму рішенні
вказав, що хоча вона і не проживає за
місцем своєї реєстрації, однак без
вирішення питання про надання їй
іншого житлового приміщення як
колишньому вихователю закритого
дитячого будинку сімейного типу даний
позов є передчасним.

Проте при цьому суд першої інстанції не
врахував, що товариство, звертаючись до
суду, ставило питання про визнання
відповідачок такими, що втратили право
користування спірною житловою площею
на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України.

У відповідності до вимог ч.1 ст.71 ЖК
України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім»ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців.

Цей строк може бути продовжений за
заявою відсутнього, а в разі спору -
судом, якщо наймач або члени його сім»ї
були відсутні з поважних причин (ч.2 ст.71
ЖК України).

З наданих сторонами доказів
вбачається, що відповідачки, у тому
числі, ОСОБА_1 за місцем реєстрації
фактично не проживають понад 17 років,
що підтверджується актом № 59 від 23
липня 2013 року, складеним комісією
позивача (а.с.8).

Не прийнявши до уваги цей доказ, суд
першої інстанції вказав, що акт
складений заінтересованою особою,
однак при цьому, справа не містить
жодного належного та допустимого
доказу на спростування безпосередньо
факту, встановленого цим актом, щодо
тривалого непроживання відповідачок у
спірних квартирах.

Більш того, посилаючись на
незабезпечення житлом ОСОБА_1 як
колишньої виховательки дитячого
будинку сімейного типу, суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог товариства, оскільки таке
питання сторонами не ставилось, у
судовому засіданні не розглядалось.

Крім того, судом першої інстанції також
встановлено, що ОСОБА_1 має у власності ?
частину квартири № АДРЕСА_2, тобто
житлом вона забезпечена.

ОСОБА_1 також пояснила, що вона весь час
проживає зі своєю донькою, яка здійснює
за нею догляд через стан її здоров»я та
похилий вік, хоча будь-яких медичних
висновків щодо цього вона до суду не
надала.

Більш того, судом встановлено, що з
листопада 2008 року ані наймачка квартир
ОСОБА_1, ані відповідачка ОСОБА_2 не
вносять квартирну плату та інші
комунальні платежі по спірних
квартирах, тому не можна погодитись з
висновком суду першої інстанції про те,
що вони не втратили зв»язок з цим
житлом та інтерес до нього.

Отже, об»єктивно встановлено, що
відповідачка ОСОБА_1 дійсно не проживає
за місцем своєї реєстрації у спірних
квартирах без поважних причин понад
строки, встановлені правовою нормою
ст.71 ЖК України, втратила зв»язок та
інтерес до цього житла, тому за законом
втратила право користування спірною
житловою площею.

Що стосується відповідачки ОСОБА_2, то
вона також підтвердила, що після
народження дитини у 2006 році вона
переселилась до свого чоловіка, який
проживає за адресою: АДРЕСА_2 де і
проживає весь цей час.

Даний факт підтверджується актом від 08
серпня 2013 року, складеним директором ПП
«МакРинокСервіс» (а.с.150).

Відмовляючи позивачеві у задоволенні
вимог стосовно цієї відповідачки, суд
першої інстанції послався, як на
поважні, такі причини відсутності
ОСОБА_2 за місцем реєстрації:
відсутність коштів на ремонт спірного
житла та перешкоди з боку третьої особи
щодо вселення ОСОБА_2 у квартиру за
місцем реєстрації.

Проте зроблені судом висновки
ґрунтуються тільки на поясненнях самої
ОСОБА_2 та не підтверджуються жодним
об»єктивним доказом.

Навпаки, з акту обстеження спірних
квартир від 10 лютого 2014 року
вбачається, що принаймні квартира №
НОМЕР_1 є житловою, цілком відповідає
санітарно-технічним та іншим вимогам,
тобто придатна для проживання (а.с.172),
тому висновок суду першої інстанції
про відсутність коштів на ремонт
квартири як на поважну причину
тривалого не проживання ОСОБА_2 за
місцем реєстрації не можна вважати
дійсно поважною.

Другу квартиру № НОМЕР_2 комісії не
вдалось оглянути через відсутність
ключів від вхідних дверей (а.с.171).

Суд першої інстанції також послався на
перешкоди, які нібито ОСОБА_2 вчиняє
якась третя особа та перешкоджає їй
вселитись і проживати за місцем
реєстрації. Однак жодного належного та
допустимого доказу щодо цього
відповідачка ОСОБА_2 до суду не надала,
тому апеляційний суд вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не
ґрунтується на фактичних обставинах
справи та доказах, які містяться у
справі.

Отже, апеляційний суд вважає, що і
відповідачка ОСОБА_2 втратила право
користування спірною житловою площею,
оскільки понад встановлений законом
строк без поважних причин не проживає
за місцем своєї реєстрації.

Крім того, апеляційний суд вважає, що
вона також втратила до цього житла
інтерес, оскільки не оплачує квартирну
плату та комунальні платежі, у
встановленому законом порядку не
ставила питання про вселення або
усунення перешкод у користуванні
спірним житлом тощо.

Оскільки у відповідності до ч.4 ст.29 ЦК
України місцем проживання фізичної
особи, яка не досягла десяти років, є
місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, апеляційний суд вважає,
що малолітні сини відповідачки ОСОБА_2
також разом з нею втратили право
користування спірною житловою площею.

На підставі викладеного апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити, рішення суду скасувати
як таке, що ухвалене з порушенням вимог
матеріального права, та задовольнити
позовні вимоги товариства, визнавши
відповідачів такими, що втратили право
користування житловою площею у спірних
квартирах.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Управляюча компанія Альянс Град»
задовольнити.

Рішення Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки від 11 лютого
2014 року скасувати.

Позовні вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю «Управляюча компанія
Альянс Град» задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
такими, що втратили право користування
житловою площею у квартирах №№ НОМЕР_1
та НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1 Донецької
області.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: