КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/210/14-ц
Провадження №2/319/82/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року
смт Куйбишеве

Куйбишевський районний суд
Запорізької області у складі:

головуючого судді
Мальованого В.О.,

при секретарі Синяковій
О.І.

за участю позтвача ОСОБА_1,

предствника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Куйбишевського
районного суду Запорізької області
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист права
власності та визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням ,-

ВСТАНОВИВ:

На підставі частини 3 статті 209
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) в судовому
засіданні 19 березня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

05 березня 2014 року ОСОБА_1
звернулась до суду з вищевказаним
позовом. В обґрунтування позовних
вимог зазначила, що згідно договору
купівлі-продажу від 17.03.2000 року вона є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.
До того часу будинок належав її матері -
ОСОБА_4. Крім неї, матері ОСОБА_4 в
будинку зареєстрований та проживав
відповідач ОСОБА_3 З 2001року відповідач
проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 в
будинку своєї дружини. На прохання
позивача знятися з реєстраційного
обліку, відповідач згоди не дав без
пояснення причини відмови. На час
пред'явлення позову до суду відповідач
ОСОБА_3 понад шість місяців у будинку не
проживає, чим порушує права ОСОБА_1, як
власника будинку. З урахуванням
викладеного, позивач прохає визнати
відповідача таким, що втратив право
користування житлом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
заявлені вимоги підтримала, надавши
судові відповідні пояснення, а саме, що
реєстрація відповідача в належному їй
будинку, розташованого по АДРЕСА_1
створює їй перешкоди у користуванні і
розпорядженні її майном - житловим
будинком, що змушує ї звернутись до
суду з позовом про усунення перешкод у
здійсненні права користування ті
розпорядження своїм майном.

Позицію позивача в судовому засіданні
підтримав і її представник ОСОБА_2,
надав відповідні пояснення та навід
підстави в обгрунтування позовних
вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги позивача ОСОБА_1 визнає
в повному обсязі, зазначені в позові
обставини не оспорює.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача та
її представника, відповідача,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, надавши їм оцінку, вважає, що
позов підлягає задоволенню.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
визначено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Судом встановлені наступні обставини у
справі та відповідні їм
правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 06
травня 2005 року відділом реєстрації
актів цивільного стану Куйбишевського
районного управління юстиції
Запорізької області зареєстровано
шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, якій після
одруження присвоєно прізвище чоловіка
«ОСОБА_1» (а.с.18).

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового
будинку АДРЕСА_1, що підтверджується
копією договору купівлі-продажу
житлового будинку ( а.с.22)

Відповідно до ч.1ст.319 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч.1ст.321 ЦК України). При
цьому відповідно до ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» (далі -
Закон України) зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, вбачається, що положення
ст.7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (стст.379,382 ЦК України ).

Права власника житлового будинку
визначені ст.383 ЦК України та ст.150
Житлового кодексу України ( далі - ЖК
України), які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

На момент набуття права власності
позивачем ОСОБА_1 на житловий будинок
АДРЕСА_1 (17 березня 2000року), відповідач
був зареєстрований та проживав в ньому.

Частиною 3 статті 9 ЖК України
передбачено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать: дружина власника,
їх діти і батьки. Членами сім'ї власника
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство. При цьому припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї.

Згідно копії домової книги житлового
будинку, розташованого по АДРЕСА_1,
ОСОБА_3 значиться зареєстрованим за
вказаною адресою з 1994 року (а.с. 12-13).

Відповідач ОСОБА_3 більше року в
будинку позивача ОСОБА_1 не проживає,
проживає з 2001 року в будинку своєї
дружини по АДРЕСА_2, що підтверждується
поясненнями позивача ОСОБА_1, актами
від 02 серпня 2013 року та 17 лютого 2014 року
про підтвердження факту непроживання
ОСОБА_3 та визнається відповідачем
ОСОБА_3 З часу вибуття відповідач не
ставився до спірного будинку як до
свого основного місця проживання.

Крім того, відповідач перешкоджає
позивачу ОСОБА_1 користуватися в
повному обсязі належним їй будинком,
оскільки він зареєстрований в ньому (
а.с.12-13,28). Виходячи з матеріалів справи,
вбачається, що реєстрація відповідача
об'єктивно створює для позивача
перешкоди у здійсненні права
користування, володіння та
розпорядження належним їй будинком.

Таким чином, суд приходить до висновку
про необхідність задоволення позову,
оскільки відповідач ОСОБА_3 без
поважних причин понад один рік був
відсутнім в житловому будинку,
належному ОСОБА_1, а тому втратив право
користування цим житлом. Будь-яких
договірних правовідносин між
сторонами, які б давали підстави для
обмеження прав ОСОБА_1, як власника
житлового будинку, немає.

Керуючись стст.383,405 ЦК України,
стст.9,150,156 ЖК України, стст.10,11,60,209,212-215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування житлом -
житловим будинком АДРЕСА_1

Рішення суду відповідно до частини 1
статті 223 ЦПК України набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції - Куйбишевський
районний суд Запорізької області
шляхом подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10-денного
строку з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
В.О.Мальований