Справа №487/9676/13-ц 29.04.2014 29.04.2014 29.04.2014
Провадження №22-ц/784/1212/14
Провадження № 22ц-784/1212/14
інстанції Павлова Ж.П.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем
України

29 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Рудніку Є.М.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивачки ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4,

- представника відповідачки
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 11 березня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради,
ОСОБА_4

про

скасування рішення, визнання недійсним
Державного акту на право власності на
земельну ділянку,

в с т а н о
в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до Миколаївської міської
ради про скасування рішення та
визнання недійсним Державного акту на
право власності на земельну ділянку.

Позивачка зазначала, що є власником
житлового будинку АДРЕСА_1. Вона
користується земельною ділянкою
розміром 0,26 га, яка у 1959 році була
відведена її чоловіку ОСОБА_7 в
користування радгоспом «Іскра».

На суміжній земельній ділянці
розташований житловий будинок АДРЕСА_2,
в якому проживають ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Рішенням Миколаївської міської ради
від 28 квітня 2009 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за
вказаною адресою надано у власність
земельну ділянку площею 1 000 кв.м. На
підставі цього рішення 11 листопада 2009
року на ім'я ОСОБА_9 був виданий
державний акт на право власності на
земельну ділянку. Крім цього, на
підставі договору оренди землі,
укладеного між Миколаївською міською
радою і ОСОБА_8 та ОСОБА_9, останнім
передано в оренду земельну ділянку
площею 1 098 кв.м, яка також розташована
за вказаною адресою.

Посилаючись на те, що державний акт був
виданий з порушенням норм чинного
законодавства, оскільки межі земельної
ділянки не були з нею узгоджені, а
ОСОБА_4 та ОСОБА_9 самовільно зайняли
частину належної їй земельної ділянки,
позивачка з урахуванням уточнених
позовних вимог, просила визнати
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 1 000 кв.м,
розташовану по АДРЕСА_2, виданий 11
листопада 2009 року ОСОБА_9, недійсним та
скасувати його державну реєстрацію.
Також скасувати рішення Миколаївської
міської ради від 28 квітня 2009 року за №
34/42, на підставі якого ОСОБА_9 був
виданий державний акт.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Миколаєва від 27 лютого 2014 року до
участі у справі в якості
співвідповідача залучена ОСОБА_4

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 11 березня 2014 року позов
задоволено.

Визнано незаконним на скасовано п.1 та
п. 1.2 розділу 2 рішення Миколаївської
міської ради від 28 квітня 2009 року № 34/42
в частині затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання державного акту та договору
оренди на земельну ділянку, загальною
площею 2098 кв.м у тому числі 1000 кв.м у
спільну сумісну власність, а 1098 кв.м в
оренду, за рахунок земель міста, не
наданих у власність або користування з
віднесенням їх до земель житлової
забудови, для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_2 та переданої у
власність ОСОБА_4 та ОСОБА_9.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку, що
розташована по АДРЕСА_2, виданого на
підставі рішення Миколаївської
міської ради від 28 квітня 2009 року на
ім'я ОСОБА_9 та ОСОБА_4 та скасовано його
правову реєстрацію в книзі реєстрації
державних актів на право власності на
землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі № реєстраційного запису 10.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що вона
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з обґрунтованості
позовних вимог та наявності правових
підстав для задоволення позову.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається що
ОСОБА_2 є власником житлового будинку
АДРЕСА_1 на підставі рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 19 вересня 2002 року (а.с.49).

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначено
співвласниками сусіднього житлового
будинку з господарськими будівлями,
розташованими по АДРЕСА_2.

Рішенням Миколаївської міської ради
від 28 квітня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_9 за
вказаною адресою надано у спільну
сумісну власність земельну ділянку
площею 1000 кв.м. Цим же рішенням їм
передано в оренду земельну ділянку
площею 1098 кв.м, яка теж розташована за
вказаною адресою строком на 25 років.

На підставі даного рішення 11 листопада
2009 року на ім'я ОСОБА_9 був виданий
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 1000 кв.м з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд. У
вказаному державному акті також
зазначено, що співвласником земельної
ділянки є ОСОБА_4

Крім цього, 26 серпня 2009 року з ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 був укладений договір оренди
земельної ділянки площею 1098 кв.м
строком на 25 років.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_2
вбачається, що її вимоги безпосередньо
направлені на позбавлення ОСОБА_9 права
власності на земельну ділянку.

Ухвалюючи рішення, суд не залучив до
участі у справі співвласника спірної
земельної ділянки, як співвідповідача,
не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
не роз'яснив позивачці право залучення
його до участі у справі та не вирішив
цього питання відповідно до ст. 33 ЦПК
України.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто
під час розгляду даної справи судом
першої інстанції ОСОБА_9 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданого міським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану 21
листопада 2013 року та долученого в суді
апеляційної інстанції.

Однак суд не встановив, хто на даний час
звернувся до нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_9, не з'ясував, чи не
порушуються права цих осіб ухваленим
рішенням без залучення їх до участі у
справі, а, відтак, у порушення норм
процесуального права належним чином не
встановив обставини справи та коло
осіб, які повинні брати участь у справі
та не вирішив питання про їх залучення
до участі у справі, ухвалив рішення про
задоволення позову.

Апеляційний суд в силу ст. ст. 11,
ч.1 ст. 303 ЦПК України позбавлений
повноважень усунути порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, оскільки не наділений
повноваженнями залучення до участі у
справі сторін на стадії апеляційного
провадження.

За такого, рішення суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості.

Згідно положень пунктів 1.12,1.16
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Державного Комітету України по
земельних ресурсах № 43 4 травня 1999 року
з наступними змінами, для одержання
державного акту на право власності на
землю в силу необхідно виготовлення
відповідної технічної документації, в
тому числі кадастрового плану ділянки,
складеного за результатами зйомки, яка
передбачає погодження меж земельної
ділянки з суміжними землевласниками та
землекористувачами на підставі ст. 198
ЗК України.

Наполягаючи на задоволенні позову,
позивачка зазначала, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_9 отримавши державний акт на
право власності на землю, не узгодили з
нею межі земельної ділянки й
самовільно зайняли частину належної їй
земельної ділянки, як суміжного
землекористувача.

При цьому на підтвердження факту
належності їй земельної ділянки вона
посилалася на довідку ВАТ «Родніки»
від 13 квітня 2004 року. Із копії цієї
довідки вбачається, що ОСОБА_7 у 1959 році
радгоспом «Іскра» в с. В.Корениха була
відведена земельна ділянка 0,26 га для
тимчасового користування, а згідно
акту від 06 грудня 1971 року - в постійне
користування (а.с.9).

Між тим, така довідка не може бути
прийнята до уваги, оскільки видана
підприємством, яке не є
правонаступником радгоспу «Іскра», що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців (а.с.106)

Водночас, як видно з архівного витягу з
земельної шнурової книги, присадибна
ділянка площею 0,26 га, без визначення
адреси та її цільового призначення,
була надана ОСОБА_7 у тимчасове
користування (а.с.31).

Згідно з довідкою Державного архіву
Миколаївської області від 28 лютого 2012
року, у державному архіві відсутні
документи щодо виділення у 1971 році у
постійне користування ОСОБА_7
земельної ділянки по АДРЕСА_1

Виходячи з положень ст. ст. 15, 16 ЦК
України, ст. 3 ЦПК України судовому
захисту підлягають лише законні права
та інтереси фізичної особи, які
порушені, не визнані або оспорюються.

Позивачкою не надано належних та
допустимих доказів, у відповідності до
вимог ст.ст.57-59 ЦПК України, на
підтвердження того, що їй у
встановленому законом порядку
виділялася у користування земельна
ділянка за вказаною адресою.

При цьому, посилання позивачки на
те, що за вказаною адресою її чоловіку
ОСОБА_7, у 1959 році у тимчасове
користування виділялася земельна
ділянка площею 0,26 га, само по собі не
свідчить про її право користування
земельною ділянкою саме в такому
розмірі. До того ж, не надано доказів
про те, що на даний час у фактичному
користуванні позивачки, знаходиться
земельна ділянка меншого розміру, ніж
0,26 га.

Більш того, в матеріалах справи
містяться рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 23
жовтня 2007 року, від 01 лютого 2013 року,
якими встановлено факт самовільного
зайняття ОСОБА_2 належної ОСОБА_9 та
ОСОБА_4 земельних ділянок (а.с. 71,74,87 ).

Вирішуючи спір, суд не звернув
увагу на вказані обставини справи, а
також на те, що сам по собі факт
відсутності підпису ОСОБА_2 щодо
погодження меж земельної ділянки у
технічній документації не може
свідчити про недійсність державного
акту про право приватної власності на
земельну ділянку за умови дотримання
порядку виготовлення технічної
документації на земельну ділянку та
узгодження меж земельної ділянки з
іншими суміжними землекористувачами.

Крім того, відповідно до ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішивши питання про визнання
незаконним та скасування рішення
Миколаївської міської ради від 28
квітня 2009 року № 34/42 в частині
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання договору
оренди на земельну ділянку площею 1098
кв.м, суд вийшов за межі позовних вимог,
заявлених ОСОБА_2, оскільки остання
таких вимог не заявляла.

За наведених обставин, оскаржуване
рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 11 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 про
скасування рішення, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді