Номер провадження 22-ц/775/2262/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Біляєвої
О.М.,

суддів Мальованого
Ю.М., Папоян В.В.,

при секретарі Саєнко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 03 лютого
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3,
Орган опіки та піклування Ленінського
району м. Донецька про усунення
перешкод у здійснені права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні і
розпорядженні власністю та виселенні.
В обґрунтування позову зазначила, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 30.11.2005 року вона є власником
квартири АДРЕСА_1 На даний час
зареєстрованими в квартирі значаться
вона, її колишня невістка -
відповідачка ОСОБА_2 та малолітній онук
- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачка
була прописана у спірній квартирі
разом з онуком з 05 вересня 2007 року як
дружина сина позивачки - ОСОБА_3

19 березня 2013 року рішенням Ленінського
районного суду м. Донецька шлюб між
сином позивачки та відповідачкою
розірвано, однак звільнити квартиру та
знятися з реєстрації у добровільному
порядку ОСОБА_2 не бажає, має
заборгованість по сплаті комунальних
послуг. У позові просила суд усунути
перешкоди в користуванні і
розпорядженні належною їй власністю
шляхом виселення відповідачки разом з
онуком зі спірної квартири; позбавити
відповідачку та її малолітнього сина
права користування цією квартирою,
зобов'язавши ОСОБА_2 надати від неї
ключі. Вирішити питання судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 03 лютого 2014 року
відмовлено у задоволені вказаного
позову.

Не погодившись з рішенням позивачка,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
повністю позовні вимоги, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи. В обґрунтування
скарги зазначає, що у заяві, яку вона
особисто писала 05.09.2007 року на ім'я
директора КП ЖЕК № 4 Ленінського району
м. Донецька, зазначено, що вона не
заперечувала проти реєстрації у
належній їй квартирі дружини сина -
ОСОБА_2, а також те, що спільне
господарство з сином і його дружиною
позивачка не веде і разом з ними не
проживає, членами її сім'ї вони не
являються.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_4 підтримав доводи
апеляційної скарги, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити заявлений позов.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_5 проти скарги заперечували,
просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників судового розгляду, вивчивши
матеріали справи та перевіривши доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у
п.11 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 14 роз'яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка, ОСОБА_1 є власником квартири
АДРЕСА_1. Право власності на вказану
квартиру зареєстровано за позивачкою з
13 грудня 2005 року у Комунальному
підприємстві Бюро технічної
інвентаризації м. Донецька на підставі
договору купівлі-продажу(а.с.11-13).

Згідно довідки з Комунального
підприємства «Керуюча компанія
Ленінського району міста Донецька» від
16.05.2013 року за вих. 913 у квартирі АДРЕСА_1
на даний час зареєстровані позивачка,
її колишня невістка - відповідачка
ОСОБА_2 та малолітній онук - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження (а.с.19).

Відповідачка була прописана у
вищевказану квартиру разом з
малолітнім онуком позивачки з 05
вересня 2007 року, так як на той час вона
знаходилася у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
доказів щодо систематичного
руйнування відповідачкою жилого
приміщення, або використання його не за
призначенням та таке інше відповідно
до положень ст. 116 ЖК України позивачкою
суду не надано. Позивачка, як власниця
спірної квартири, не заперечувала
проти реєстрації у ній ОСОБА_2, що
вбачається з її заяви. Доводи позивачки
щодо неможливості розпорядження своїм
майном при наявності реєстрації в
спірній квартирі відповідачки,
безпідставні і не ґрунтуються на
законі.

Однак погодитися з таким рішенням
не можна, оскільки суд дійшов його з
порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Права власника житлового будинку
чи квартири визначені ст. 383 ЦК України
та ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпорядження своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ст. 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту зазначених правових
норм свідчить про те, що право члена
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим житлом існує лише при
наявності у власника права власності
на це майно.

Отже, апеляційний суд приходить до
висновку про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири) на
користування цим житлом та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку (квартири) права
власності на це майно, а, відтак,
припинення права власності особи на це
житло припиняє право членів її сім'ї на
користування цим будинком (квартирою).

Як вбачається з заяви від 05.09.2007
року на ім'я директора КП ЖЕК № 4
Ленінського району м. Донецька
позивачка, ОСОБА_1, як власниця спірної
квартири АДРЕСА_1 не заперечувала проти
реєстрації у вищевказаній квартирі
відповідачки, ОСОБА_2, зазначивши, що
сама вона в даній квартирі не
зареєстрована, є лише її власником,
спільне господарство з сином і його
дружиною позивачка не веде, разом з
ними не проживає і вони не є членами її
сім'ї. (а.с. 48).

Установивши, що ОСОБА_2 була вселена
у спірну квартиру для спільного
проживання із чоловіком ОСОБА_3, який не
був власником квартири, після
припинення шлюбних відносин вони
спільно не проживають і її колишній
чоловік не має права на спірну
квартиру, а ОСОБА_2 не була і не є членом
сім'ї власника квартири - позивачки,
суд першої інстанції безпідставно
дійшов висновку про те, що
відповідачка, яка вселилася з дозволу
позивачки, має право на користування
нею. При цьому не звернув уваги на те, що
ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження права користування житлом
лише для членів сім'ї, які припинили
сімейні відносини з власником будинку
(квартири), а ОСОБА_2 не була і не є
членом сім'ї матері її колишнього
чоловіка - ОСОБА_3

Ці висновки не є порушенням ст. 47
Конституції України чи ст. 9 ЖК України,
оскільки право на житло (користування
ним, усунення перешкод у користуванні
ним) підлягає захисту лише у випадку
порушення прав особи.

Враховуючи вищенаведене,
апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції дано невірну оцінку доказам,
наявним в матеріалах справи, висновки
суду суперечать діючому законодавству,
в зв'язку із чим апеляційну скаргу слід
задовольнити, рішення суду скасувати
та постановити нове, яким позов
задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
документально підтверджені судові
витрати, які складаються із судового
збору за подання позовної заяви в сумі
229 грн. 41 коп. та судового збору за
подання апеляційної скарги в сумі 121
грн. 40 коп., а всього 351 грн. 21 коп. слід
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-316 ЦПК України,
апеляційний суд -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 03 лютого 2014 року
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Усунути перешкоди у здійсненні права
власності ОСОБА_1 шляхом виселення
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
квартири АДРЕСА_1 в Ленінському районі
м.Донецька.

Зобов'язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі
від квартири АДРЕСА_1 в Ленінському
районі м.Донецька.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений судовій збір у сумі 351 грн. 21
коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовій збір у сумі 14 грн. 19 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено безпосередньо
до суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання чинності.