Справа № 2/1522/9851/11
Номер провадження №2/522/2226/14
РІШЕННЯ

Іменем України

« 20» травня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого - судді Суворової О.В.

при секретарі - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, за участю
третіх осіб Органу опіки та піклування
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради, приватного
нотаріуса Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
прокуратури Приморського району м.
Одеси, Приморського РВ ОМУ УМВС України
в Одеській області про визнання
договору дарування квартири недійсним
та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

29 липня 2011 року до Приморського
районного суду м. Одеси звернувся
ОСОБА_6 із позовною заявою про визнання
договору дарування однокімнатної
квартири АДРЕСА_1, укладеного 02 червня
2011 року між ним та ОСОБА_3, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
котрий зареєстровано в реєстрі за №755 -
недійсним.

Заочним рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 02 грудня 2011
року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.
Договір дарування однокімнатної
квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 20 квітня 2012 року заяву ОСОБА_3
про перегляд заочного рішення залишено
без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 14 вересня 2012 року
відмовлено у задоволенні апеляційної
скарги ОСОБА_3 на заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси.

13 березня 2013 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційну скаргу ОСОБА_3
задоволено. Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 14.09.2012 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції. Підставою
скасування вказаних рішень було
посилання на матеріальні норми, котрі є
різними за своєю правовою природою, як
то вчинення правочину в наслідок
помилки та вчинення удаваного
правочину, так як кожна із них є
підставою для пред'явлення позову про
визнання правочину недійсним.

15 квітня 2013 року вказану справу
прийнято суддею Приморського
районного суду м. Одеси до свого
провадження.

11 липня 2013 року до Приморського
районного суду м. Одеси представником
правонаступника позивача - ОСОБА_2 було
подано уточнену позовну заяву з
проханням поновити строк позовної
давності зі скороченого на більш
тривалий щодо розірвання договору
дарування, визнати договір дарування
квартири АДРЕСА_1 , укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 недійсним,
здійсненого у результаті омани та
виселити ОСОБА_3 та її неповнолітнього
сина ОСОБА_4 із даної квартири.

В обґрунтування уточнених позовних
вимог правонаступник позивача
зазначила, що при житті ОСОБА_6 маючи на
руках заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 02 грудня 2012
року про визнання договору дарування
укладеного між ним та ОСОБА_3 недійсним,
31 березня 2012 року склав нотаріально
посвідчений заповіт на нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2

Крім цього правонаступник позивача та
її представник вказують, що фактично
ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_3 оформити на
неї заповіт. Довіряючи ОСОБА_3, ОСОБА_6
являючись людиною похилого віку, з
онкозахворюванням, юридично не
освідомивши не уважно слухав нотаріуса
та погодився з ОСОБА_3 на укладення
договору дарування. Доказами, що
договір дарування являє собою удавану
угоду та метою ОСОБА_3 є захват
квартири, підтверджуються її
подальшими діями насильне увезення
ОСОБА_6 в Роздільнянську лікарню.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Після його смерті, ОСОБА_2 29 квітня 2012
року подала заяву про прийняття
спадщини, що було зареєстровано в
реєстрі №52749496, спадкова справа №3/2012.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2013 року до
участі у справі в якості
правонаступника позивача було
залучено ОСОБА_2 ( а.с. 187).

В ході розгляду справи до участі у
справі в якості третіх осіб, що не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, було залучено прокуратуру
Приморського району м. Одеси та орган
опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, а також
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
Приморський РВ ОМУ УМВС України в
Одеській області.

У судовому засіданні правонаступник
позивача ОСОБА_2 та її представник
позов підтримали в повному обсязі,
наполягали на його задоволенні з
підстав викладених в уточненій
позовній заяві від 11 липня 2013 року.

Відповідачка та її представник
позов не визнали, вважають, що
правонаступником позивача та її
представником не доведено суду, що
вчинення правочину під впливом помилки
та обману є необґрунтованими та не
знаходить свого підтвердження в
матеріалах справи. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Також представник відповідачки
зазначив, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Крім цього зазначили, що в уточненій
позовній заяві представником
правонаступника не було враховано
вимог ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 березня 2013
року, щодо посилання на матеріальні
норми, котрі є різними за своєю
правовою природою, як то вчинення
правочину в наслідок помилки та
вчинення удаваного правочину, так як
кожна із них є підставою для
пред'явлення позову про визнання
правочину недійсним.

Хоча представник правонаступника
позивача в тексті уточненої позовної
заяви від 11 липня 2013 року посилається
на удавану угоду з метою захвату
квартири, проте керується нормами
законодавства щодо вчинення правочину
під впливом помилки та обману.

Просили в задоволенні позову відмовити
в повному обсязі.

Третя особа без самостійних вимог
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 в судовому
засіданні надала пояснення, що 02 червня
2011 року нею дійсно було посвідчено
договір дарування однокімнатної
квартири АДРЕСА_1. У відповідності до
умов договору ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3
однокімнатну квартиру, при цьому нею
було перевірено дієздатність сторін.
Встановлено волевиявлення
дарувальника, його свідомість щодо
відчуження квартири шляхом укладення
договору дарування квартири, а не
будь-якого іншого договору. Також нею
було роз'яснено правові наслідки
укладення правочину, а також вимоги ст.
ст. 229-231 ЦК України, які передбачають
майнову відповідальність сторони
договору за вчинення договору в
результаті недбальства, під впливом
обману та під впливом насильства. Зміст
ст. ст. 203, 717-728 ЦК України сторонам
також було роз'яснено. ОСОБА_6
власноручно було підписано даний
договір та він погодився із даним
текстом договору. Просила суд у
задоволенні позову відмовити.

Представник прокуратури Приморського
району м. Одеси позов не визнала та
пояснила, що в разі задоволення
позовних вимог будуть порушені права
неповнолітньої дитини.

Представник третьої особи - органу
опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради в судове засідання не
з'явилася, про час та місце судового
засідання повідомлялась належним
чином, до суду надала заяву про розгляд
справи у її відсутність. Просила
розглянути справу із врахуванням
інтересів неповнолітнього ОСОБА_4.

Представник Приморського РВ ОМУ УМВС
України в Одеській області у судове
засідання не з'явився, про час і місце
судового засідання повідомлявся
належним чином, причин своєї неявки
суду не повідомив. Сторони не
заперечували, щодо розгляду справи за
відсутності представника Приморського
РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.
Суд, вислухавши пояснення
учасників процесу, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, в межах
заявлених позовних вимог, вважає, що у
задоволенні позову необхідно
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира за
АДРЕСА_1 , належала на праві приватної
власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства міськвиконкому Одеської
міської ради 22 вересня 1995 року на
підставі розпорядження органу
приватизації від 22вересня 1995 року №63320.

02 червня 2011 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 було укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстровано в реєстрі за №755.
Згідно п.1 вказаного договору ОСОБА_6
подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар
квартиру. Згідно п.7 того ж договору
сторони стверджували, що цей договір не
є фіктивним, удаваним і відповідає
дійсним намірам сторін створити для
себе юридичні наслідки.

Після укладення договору
дарування, ОСОБА_6 проживав у
подарованій ним квартирі, до моменту
смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджено свідоцтвом про смерть,
виданого 17 квітня 2012 року Відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану у місті Одесі Одеського міського
управління юстиції.

Відповідно до ст. 37 ЦПК України у
випадку смерті фізичної особи до
участі у справі залучається
правонаступник відповідної сторони на
будь-якій стадії процесу, якщо рішення
може вплинути на їх права й обов'язки.
Отже процесуальне правонаступництво -
це заміна сторони або третьої особи
(право попередника) іншою особою
(правонаступником) у зв'язку із
вибуттям із процесу суб'єкта спірного
або встановленого рішенням суду
правовідношення, за якої до
правонаступника переходять усі
процесуальні права та обов'язки право
попередника і він продовжує в
цивільному судочинстві участь
останнього. При цьому провадження у
справі не зупиняється. Це пояснюється
тим, що всі дії, вчинені в процесі
правопопередником, обов'язкові для
правонаступника в такій самій мірі, в
якій вони були обов'язкові для
правопопередника. Правонаступник
продовжує брати участь у справі
правопопередника, а тому процес
продовжується.

А відтак суд не вважає, що
правонаступником позивача пропущено
строк спеціальної позовної давності,
котрий застосовується до вимог про
розірвання договору дарування.

Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом. У разі визнання правочину
недійсним особа, яка помилилася в
результаті її власного недбальства,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсним» від 6
листопада 2009 року, відповідно до ч. 1
статті 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ст. 203 ЦК України, саме на
момент вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК
України правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною
або внаслідок впливу тяжкої обставини,
є оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК
України) мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним
повинна довести, що така помилка дійсно
мала місце, а також що вона має істотне
значення. Не є помилкою щодо якості
речі неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі
сторін зобов'язань, які виникли з
правочину, і не пов'язане з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Отже, доказуванню підлягає наявність
помилки ОСОБА_6 у розумінні правочину,
його наслідків, прав і обов`язків
сторін.

Із договору дарування квартири від 02
червня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6
та ОСОБА_3 вбачається, що він
підписаний власноруч дарувальником та
обдаровуваною, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5

Зі змісту пункту 6 зазначеного договору
вбачається, що вимоги законодавства
щодо змісту й правових наслідків
правочину, що укладався між сторонами
договору, норми ст.ст. 229-231, 717-728 ЦК
України, роз'яснені їм нотаріусом.
При цьому сторони договору
стверджували ( п. 7 Договору ), що цей
договір не є фіктивним, удаваним і
відповідає дійсним намірам сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК
України), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»).

Позивач, як сторона, повинен довести
наявність умислу з боку відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких його введено до омани щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін.

Обов'язок доказування зазначених
обставин, за законом покладається саме
на сторону договору, яку обманули.
Проте, як вбачається зі свідоцтва про
смерть дарувальник ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач ОСОБА_6 не приймав
участі у судових засіданнях та не
надав, як сторона по справі пояснень
щодо мотивів та підстав звернення до
суду, а також чи це є дійсно його
волевиявленням.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Наведене свідчить, що укладений 16
квітня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3
договір дарування містить всі
необхідні істотні умови, визначені ст.
ст. 718-728 ЦК України. Волевиявлення при
укладенні договору ОСОБА_6 було вільним
і відповідало його внутрішній волі, він
міг усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними, правочин був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
ОСОБА_6 бажав укласти саме договір
дарування квартири, а не договір
довічного утримання, або заповіт, про
що вказує правонаступник позивача та
її представник.

Зазначене підтвердила приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, яка
посвідчувала договір дарування, а
також свідок ОСОБА_8 , котрий підтвердив
свідомість та волевиявлення ОСОБА_6 на
укладення договору дарування і саме
договору дарування, а не будь-якого
іншого правочину

Отже, жодних достовірних доказів про
те, що договір дарування квартири від 02
червня 2011 року укладено внаслідок
помилки або ж відповідач при укладанні
договору дарування ввела в оману
ОСОБА_6 судом не здобуто. Матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів того, що договір
дарування спірної квартири було
укладено внаслідок помилки чи обману,
не підтвердили це і у судовому
засіданні допитані свідки, так як вони
не були присутнім під час укладення
договору дарування, а ті свідчення
котрі давалися ними під час судових
засідань стосувалися фактів та подій,
свідками яких вони були вже після
укладення оспорюваного правочину або ж
факти їм стали відомі від інших осіб, а
відтак суд ставиться до таких свідчень
критично. У відповідності до ст. 63 ЦПК
України показання свідка - це
повідомлення про відомі йому
обставини, які мають значення для
справи. Не є доказом показання свідка,
який не може назвати джерела своєї
обізнаності щодо певної обставини. З
цього можна зробити висновок, що
обставини, про які свідок дає
показання, повинні бути відомі йому
особисто. Тому, показання свідка з
чужих слів не допускаються взагалі, а
не лише тоді, коли він не може назвати
джерела.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
пункті 27 постанови Пленуму «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК
України та з урахуванням положень
частини 1 ст. 218 ЦК України не може
стверджуватися показаннями свідків
наявність правовідносин, що виникають
з правочинів, для яких законом
встановлено письмову форму.

Всупереч ч. 3 ст. 10, ст. ст. 57- 60 ЦПК
України правонаступник позивача та її
представником не надано належних і
переконливих доказів, які б свідчили,
що договір дарування вчинений під
впливом обману, зокрема судом не
встановлено у ОСОБА_3 умислу ввести в
оману ОСОБА_6, щоб спонукати його до
укладення правочину, що є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України. Крім
цього посилання правонаступник
позивача, що ОСОБА_6 помилявся щодо
характеру самої нотаріальної дії,
вважаючи, що оформляє заповіт, не
підтверджено будь-якими доказами,
напроти, спростовується наведеними
вище поясненнями приватного нотаріуса
ОСОБА_5

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За таких обставин суд вважає, що
відсутні правові підстави для визнання
недійсним внаслідок укладення під
впливом обману чи помилки договору
дарування квартири за АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 02
червня 2011 року, а тому в задоволенні
позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, за
участю третіх осіб Органу опіки та
піклування Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради,
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
прокуратури Приморського району м.
Одеси, Приморського РВ ОМУ УМВС України
в Одеській області про визнання
договору дарування квартири недійсним
та виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

О.В.Суворова

20.05.2014