Справа № 448/327/13
Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/1695/14
Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Крайник Н.П.

суддів - Мельничук О.Я., Курій Н.М.

секретаря - Данилик І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 10 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 до Довгомостиської сільської
ради Мостиського району Львівської
області, ОСОБА_2, третя особа
Реєстраційна служба Мостиського
районного управління юстиції
Львівської області про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на будинковолодіння,
визнання нечинним рішення виконавчого
комітету Довгомостиської сільської
ради Мостиського району та визнання
права власності на частку
будинковолодіння в порядку
спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Мостиського районного суду
Львівської області вищевказаний позов
задоволено.

Скасовано рішення виконавчого
комітету Довгомостиської сільської
ради Мостиського району Львівської
області № 64 від 27.07.2011 року про
оформлення ОСОБА_2 права власності на
житловий будинок в АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно серії САЕ № 229650, видане
26.09.2011 року виконавчим комітетом
Довгомостиської сільської ради
Мостиського району Львівської області.

Визначено, що частка ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 в праві спільної сумісної
власності на будинковолодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
становила 1/2 частини.

Визнано за ОСОБА_3 право власності 1/8
частини будинковолодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4, право власності на 1/8
частини будинковолодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5, право власності на 1/8
частини будинковолодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 344, 10 грн. судового
збору та 500 грн. витрат на правову
допомогу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

Вважає зазначене рішення незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
безпідставно задоволив даний позов,
оскільки суду було подано достатньо
доказів на підтвердження того, що
спірний будинок будувався нею
одноосібно. Стверджує, що її син ОСОБА_6
участі у будівництві будинку не брав,
так як був на той час неповнолітнім і до
будівельних робіт не залучався, а його
участь у в облаштуванні вже готового
будинку була незначною. Крім того,
вказує, що на момент зведення основної
частини будинку, 1979-1980 рр., ОСОБА_6
проходив строкову військову службу,
відтак не мав можливості приймати
участі в будівництві будинку, а тим
більше у його фінансуванні. Також судом
не взято до уваги покази свідків, які с
твердили, що ОСОБА_6 не брав участі у
будівництві будинку.

Відтак вважає, що участь ОСОБА_6 у
будівництві будинку коштами є не
підтверджена, а участь у здійсненні
внутрішніх робіт будинку є настільки
незначною, що не дає підстав вважати
його співзабудовником спірного
будинку.

Також зазначає, що згідно Постанови
пленуму Верховоного Суду СРСР «Про
судову практику в справах про право
особистої власності на жилі будівлі»
від 31.07.1962 р., за загальним правилом
участь окремих осіб своєю працею і
коштами у будівництві жилого будинку
на земельній ділянці відведеній
забудовникові не може бути підставою
для визнання за ними права спільної
власності на жилий будинок, а такі
особи можуть лише претендувати на
відшкодування забудовником понесених
ними витрат.

Безпідставним вважає і висновок суду
про те, що позивачі вважаються такими,
що прийняли спадщину, оскільки на час
смерті ОСОБА_6 не був співвласником
спірного будинку, а отже такий не
входть до спадкового майна.

Крім того, позивачами пропущено строк
позовної давності та такі не подавали
заяви про його поновлення, як і не
навели поважних причин, які б давали
підстави для поновлення такого.

Просить рішення Мостиського районного
суду Львівської області від 10 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
мотивів.

Задовольняючи позов, скасовуючи
рішення виконавчого комітету
Довгомостиської сільської ради
Мостиського району Львівської області
№ 64 від 27.07.2011 року про оформлення
ОСОБА_2 права власності на житловий
будинок в АДРЕСА_1; свідоцтво про право
власності на нерухоме майно серії САЕ
№ 229650, видане 26.09.2011 року виконавчим
комітетом Довгомостиської сільської
ради Мостиського району Львівської
області та визначаючи, що частка
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в
спільній сумісній власності -
будинковолодінні, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину
та в наступному визнаючи за позивачами
право власності по 1/8 частині
будинковолодіння в порядку
спадкування за кожним після смерті
ОСОБА_6, районний суд, керуючись ст. 355
та ст.368 ЦК України, ч.2 ст.64 ЖК України
виходив з того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2, які
проживали однією сім»єю, фактично
здійснювали сумісну діяльність з метою
задоволення особистих побутових
потреб - будівництво житлового будинку
АДРЕСА_1. А тому, спірний житловий
будинок належить їм - ОСОБА_2 та ОСОБА_6
на праві спільної сумісної власності,
що передбачає рівність часток кожного
у створеному майні.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції не можна погодитися з
наступних мотивів.

Постанова Пленуму Верховного Суду СРСР
"Про судову практику в справах про
право особистої власності на жилі
будівлі" від 31 липня 1962 р., яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин зазначала, що участь
окремих осіб своєю працею і коштами у
будівництві жилого будинку на ділянці,
відведеній забудовникові, не може бути
підставою для визнання за ними права
спільної власності на жилий будинок.
Такі особи лише мають право
претендувати на відшкодування
забудовником понесених ними витрат.
Разом з тим Пленум зазначив, що за
фактичним співзабудовником можуть
бути визнані права співвласника, якщо
буде встановлено наявність
домовленості між забудовником і
фактичним співзабудовником про
будівництво будинку з метою створення
спільної власності і буде дано згоду
виконкому місцевої ради народних
депутатів на зміну договору про
надання земельної ділянки.

Відповідно до положень п.4 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 7 від
04.10.1991 року «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на
будинок» земельна діянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність,
участь інших осіб у будівництві не
створює для них права приватної
власності на жилий будинок. Жилий
будинок може бути визнаний спільною
сумісною власністю лише у випадку, коли
він будувався подружжям в період шлюбу.
Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку не на
підставі угоди про створення спільної
власності вправі вимагати не визнання
права власності на будинок, а
відшкодування своїх затрат на
будівництво будинку, при можливості
документального їх підтвердження.

Встановлено, що 10 грудня 1977 року
рішенням зборів уповноважених
колгоспу «Правда» ОСОБА_2 надано
земельну ділянку під забудову
житлового будинку .

Рішенням Довгомостиської сільської
ради народних депутатів від 03.03.1978 року
№ 13 ОСОБА_2 надано дозвіл для
будівництва житлового будинку в с.
Довгомостиська.

Рішенням виконкому Мостиської
районної ради депутатів трудящих
від .09.1979 р. № 224 ОСОБА_2 дозволено
забудову земельної ділянки та видано
свідоцтво на забудову садиби в
сільських населених пунктах
Української РСР.

17 вересня 1979 року ОСОБА_2 проведено
відвід земельної ділянки в натурі в
розмірі 600 кв.метрів.

18 грудші 1979 року було районним
архітектором Мостиського району
проведено викопіювання із генплану
наданої ОСОБА_2 земельної ділянки га
виготовлено будівельний паспорт
вказаної земельної ділянки.

Будівництво будинку ОСОБА_2 розпочала у
1978 році.

Згідно даних технічного паспорту на
житловий будинок по АДРЕСА_1, такий
зведений у 1984 році.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, був сином ОСОБА_2

На час відведення земельної ділянки
для будівництва житлового будинку та
виготовлення технічної документації
на будинок був неповнолітнім (16-17
років), з 24 травня 1979 року і по 26 травня
1981 року проходив строкову військову
службу у лавах Збройних Сил СРСР.

Як вбачається з матеріалів справи,
станом на 1981 р. - на час повернення з
армії ОСОБА_6, будівництво житлового
будинку було фактично завершено,
залишились невиконаними внутрішні
ремонтні та оздоблювані роботи та
підведення до будинку газопостачання.

26.02.1983 року ОСОБА_6 та позивачка ОСОБА_3
зареєстрували шлюб.

Сторонами не заперечується, що
померлий ОСОБА_6 з часу повернення з
армії своєю особистою працею допомагав
у проведенні внутрішніх ремонтних та
оздоблювальних робіт будинку, а після
одруження ОСОБА_6 з позивачкою ОСОБА_3,
родичі останньої також працею та
коштами допомагали у проведенні
зазначених робіт.

Однак, вищенаведене не може слугувати
підставою для визнання збудованого
житлового будинку спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 і померлого ОСОБА_6,
оскільки угода про створення спільного
майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не
укладалася, до виконкому місцевої ради
про визнання його співзабудовником
останній не звертався.

Крім того, при житті ОСОБА_6 знав, що
забудовником будинку була його мати
ОСОБА_2, однак не вимагав оформлення на
нього права власності на частку в
будинку та не звертався до суду з
відповідними позовами.

Позивачами не подано, а в суді не
здобуто, жодних письмових доказів, що
будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1 з 1979р. (початку будівництва) і
до 1984р. ( часу введення його в
експлуатацію згідно технічного
паспорту) велося за спільні кошти сім»ї
ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_6

Відповідно до ст..1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов»язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті.

Відтак, якщо за життя спадкодавець не
набув права власності на житловий
будинок, земельну ділянку, то
спадкоємець також не набуває права
власності у порядку спадкування. До
спадкоємця переходять лише визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини.

Тому, районний суд не мав передбачених
законом підстав для визнання за
позивачами права власності на частки в
будинку в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_6

З наведених мотивів, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням у
справі нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Керуючись ст. ст. 309, 316,317,319 ЦПК України
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 10 грудня 2013 року
скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 до Довгомостиської сільської
ради Мостиського району Львівської
області, ОСОБА_2, третя особа
Реєстраційна служба Мостиського
районного управління юстиції
Львівської області про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на будинковолодіння,
визнання нечинним рішення виконавчого
комітету Довгомостиської сільської
ради Мостиського району та визнання
права власності на частку
будинковолодіння в порядку
спадкування відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: