Справа № 297/493/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в складі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі Куні О. І.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її
представника за договором ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3 та його
представника за договором ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Берегово цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного сумісного майна ,

встановив:

Позивачка - ОСОБА_1 звернулась до суду
із позовом про поділ спільно набутого,
під час шлюбу з відповідачем,
нерухомого майна. В обґрунтування
заявлених позовних вимог позивач та її
уповноважений представник зазначили,
що на підставі договору
купівлі-продажу від 24.06.2002 року
посвідченого Берегівською державною
нотаріальною конторою, відповідачем
придбано нерухоме майно - а саме:
нежитлові приміщення будівлі клубу під
літерою А-1, які знаходяться по АДРЕСА_1
у м. Берегово, Закарпатська область,
які на даний час є предметом судового
спору. Укладений між сторонами шлюб
розірвано на підставі Рішення
Берегівського районного суду
Закарпатської області від 03.12.2004 року.
Зважаючи на вказані обставини, позивач
та її уповноважений представник
просили суд здійснити поділ спільно
набутого під час шлюбу нерухомого
майна, шляхом визнання за позивачем
права власності на 1/2 частки нежитлових
будівель розташованих за вищезгаданою
адресою.

В судовому засіданні позивач та її
уповноважений представник позовні
вимоги підтримали повністю з підстав
зазначених у позові та доданих до нього
доказів. Щодо, посилань відповідача про
застосування строку позовної давності,
позивачка та її представник пояснили,
що договори оренди 2006 та 2008 років
спірних приміщень укладалися між
сторонами формально, для зайняття
підприємницькою діяльністю ПП ОСОБА_1,
жодної орендної плати остання
відповідачу не вносила, оскільки між
ними була домовленість. Тобто
зазначеними договорами спільна
сумісна власність позивачки не
порушувалась.

Крім того, доповнили, що з дня придбання
відповідачем спірного приміщення за
адресою АДРЕСА_1, а також і до
сьогоднішнього дня, позивачка займає
спірне приміщення, користується
постійно для проживання зі своєю
малолітньою донькою, тобто її право
власності порушено не було, а на
сьогоднішній день в остатньої виникла
необхідність для розподілу спільно
набутого майна, яке було придбано під
час шлюбу. Жодного разу відповідач не
ставив питання про її виселення зі
спірного приміщення, так - як іншого
житла для проживання в неї та їх
спільної неповнолітньої доньки не має.

Вважають, що перебіг позовної давності
слід рахувати з 20.12.2013 року, коли
позивачка ініціювала звернення до
відповідача із вимогою знайти час для
узгодження питання про поділ майна в
нотаріальній конторі, звернення до
відповідача були як і усні так і
письмові, однак відповідач ухиляється
від добровільного поділу спільного
майна, що не дає можливості позивачці
реалізувати своє право на
розпорядження майном. Просили позов
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов не визнали,
вважають що позивачкою пропущено строк
позовної давності, який слід рахувати з
дня укладення договорів оренди частини
нежитлових приміщень в 2006 та 2008 роках,
які призвели до порушення її права
власності на спірне майно, що остання
повинна була і могла усвідомлювати.
Стверджували, що перебіг трьохрічного
строку позовної давності почався 02
вересня 2006 року, а закінчився - 02
вересня 2009 року, тобто більше як 4,5 роки
тому назад.

Відповідач не заперечує, що вказане
нерухоме майно було придбано під час
шлюбу та є їх спільною сумісною
власністю. Крім того доповнив, якщо
позивачці нема де проживати, він не
заперечує щодо її подальшого
проживання в спірному майні, а також
зареєструвати її там.

Просили відмовити позивачці в
задоволені позову про поділ спільного
майна подружжя - з підстав пропущення
строку позовної давності.

Суд, заслухавши сторін та їх
представників, перевіривши матеріали
справи, з'ясувавши повно і всебічно
обставини, на які позивач та її
представник посилались, як на підставу
своїх вимог, оцінивши докази на
ствердження цих обставин в їх
сукупності, вважає за необхідне позов
задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 30 жовтня 1993 року
між ОСОБА_1 (позивачем у справі) та
ОСОБА_3 (відповідачем у справі) було
укладено шлюб, який згодом розірвано на
підставі Рішення Берегівського
районного суду Закарпатської області
від 03 грудня 2004 року.

Від вказаного шлюбу сторони спору
мають спільних дітей - ОСОБА_5
(ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.) та ОСОБА_6
(ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н.), як визнається
сторонами спору та не потребує
додаткового доведення.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1,
відповідачем, відповідно до договору
від 24.06.2002 року посвідченого
Берегівською державною нотаріальною
конторою за реєстром №1-660, придбано
нерухоме майно, а саме: нежитлові
приміщення будівлі клубу під літерою
А-1, які знаходяться по АДРЕСА_1 у м.
Берегово, Закарпатської області.

На підставі приписів ч.2 ст.60 СК України,
вважається, що кожна річ набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, згідно із
ч.1 цієї ж статті названого Кодексу,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

В ст.68 СК України передбачено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно
набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік
розпоряджаються спільним майном за
взаємною згодою - ч.1 ст.65 СК України.

Зважаючи на вказані законодавчі
положення, нежитлові приміщення, що є
предметом цього судового спору є
спільною сумісною власністю сторін.

В ст.69 цього ж Кодексу встановлено
право кожного з подружжя ініціювати
питання про поділ майна, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу,
дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

За відсутності згоди подружжя щодо
порядку поділу спільного майна спір
про його поділ може бути вирішено в
судовому порядку, при поділі такого
майна судом приймаються до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення - ч.1 ст.71 СК України.

Відповідно до правової позиції п.22
Постанови Пленуму ВС України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді спорів про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими ст.ст. 69-72
СК України та ст. 372 ЦК України. В п.25
цієї ж Постанови передбачено, що у разі
реальної неподільності речі, що є
предметом спору між подружжям, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ними або законом.

Таким чином, суд вважає, що спірне
нерухоме майно придбане в період шлюбу
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
а тому слід визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частки із спільної
сумісної власності нежитлового
приміщення за адресою АДРЕСА_1

Суд не вбачає підстав для відмови
позивачу у позові на підставі
застосування наслідків спливу
позовної давності, про що просить
відповідач та представник відповідача
у справі, із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно Акту обстеження матеріально -
побутових умов сім'ї за №5 від 16.01.20014
року, складеного соціальним
працівником, позивачка ОСОБА_1 проживає
в квартирі за адресою АДРЕСА_1, разом з
нею проживає донька ОСОБА_6. У вказаному
помешканні є усі комунальні зручності
(а.с. 45).

Відповідач в судовому засіданні не
заперечив твердження позивача, що така
проживає безперервно з часу припинення
шлюбних відносин, постійно
користується спірним майном. Крім того,
питання про порушення права
користування спільним сумісним майном,
між подружжям до цього часу не
виникало.

Посилання представника відповідача на
те, що позивачка пропустила строк
позовної давності, суд вважає
необґрунтованим, оскільки позивачем
строк позовної давності не пропущений
через відсутність порушеного права.

Відповідно до ст.72 СК України до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки, яка
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права. У
зв'язку з цим позовна давність не
розпочнеться, якщо після розірвання
шлюбу права того, хто залишив свою
частку у спільному майні за попереднім
місцем проживання, не вимагаючи його
поділу, не будуть порушені колишньою
дружиною або колишнім чоловіком.

При цьому, вказаною нормою визначено,
що позовна давність обчислюється від
дня, коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги
про поділ спільного майна подружжя,
шлюб якого розірвано, обчислюється не з
дати прийняття постанови державного
органу РАЦС, чи з дати набрання
рішенням суду законної сили, а від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності.

Така правова позиція міститься в
роз'ясненнях, викладених в Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя».

При цьому, звернення одного з подружжя
з позовом про поділ спільного
сумісного майна є правом та може бути
реалізоване незалежно від факту
порушення його права як співвласника, з
настанням якого пов'язується початок
спливу позовної давності.

Щодо договорів оренди спірних
приміщень на які посилається
відповідач, які нібито порушили права
позивачки в 2006 році та є підставою для
застосування строку позовної давності,
суд до уваги не приймає, оскільки
наявність даних договорів не є доказом
порушення права позивачки на спільне
майно, а були необхідні останній для
зайняття підприємницькою діяльністю в
цей період, жодної орендної плати
відповідачу ПП ОСОБА_3 не вносила.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 після
розірвання шлюбу з ОСОБА_3 безперервно
до цього часу залишається проживати
разом з неповнолітньою донькою у
спірному приміщенні за адресою
АДРЕСА_1, а договори оренди, які
укладенні між сторонами в 2006 та 2008
роках ( а.с. 37-40) не є доказами, які слід
брати до уваги, що порушували право
ОСОБА_1 з приводу здійснення нею права
спільної сумісної власності на вказане
майно, або оспорення відповідачем його
права, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для застосування
позовної давності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої постановлено рішення,
суд присуджує з другої сторони всі
судові витрати.

Враховуючи те, що позовні вимоги
підлягають задоволенню, суд вважає за
необхідне стягнути з відповідача
судовий збір в розмірі 1238,16 грн.

З огляду на вищевикладене та керуючись
ст.ст. 10, 60, 61, 174 ч.4, 212-215 ЦПК України, п.1 ч.
2 ст. 16, ст.372 ЦК України, ст.ст .65, 68, 69, 70,
71 СК України, п.п.22, 25, 30 Постанови
Пленуму ВС України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді спорів про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», суд,-

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право
власності на 1/2 частки із спільної
сумісної власності нежитлового
приміщення загальною площею 221,30 кв.м.
за адресою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 1238 (одна тисяча
двісті тридцять вісім) гривень 60
копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Ільтьо І. І.