Справа № 373/1016/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
Переяслав-Хмельницький міськрайонний
суд Київської області в складі:

головуючого - судді Залеської А.О.

за участі секретаря Руденко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Переяслав-Хмельницький
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права власності на
майно ,-

В С Т А
Н О В И В :

10.04.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою та просить визнати за
ним право власності на наступне майно :
кухню вартістю 6500 грн., стіл кухонний
вартістю 300 грн., табуретка-4 шт.
вартістю 160 грн., куточок кухонний
м'який вартістю 600 грн., поличку кутову
вартістю 190 грн., стіл комп'ютерний
вартістю 420 грн., ліжко вартістю 1800 грн.,
комод вартістю 600 грн., навісну шафу
вартістю 420 грн., холодильник
двохкамерний «Самсунг» вартістю 2500
грн., пральну машину «LG» вартістю 1450
грн., телевізор «Самсунг» вартістю 1300
грн., чотирьохкамфорну газову плиту
«Горенья» вартістю 1150 грн., дзеркало
вартістю 200 грн., бойлер електричний
«Горенья» вартістю 700 грн. та м'який
куточок вартістю 2000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
вищевказане майно він придбав за свої
кошти та 22 травня 2007 року передав на
зберігання з правом користування
своєму сину ОСОБА_1, який на той час
перебував в шлюбі з ОСОБА_2 У квітні 2014
року син повідомив його про те, що його
колишня дружина посягає на це майно,
подавши до суду позов про розподіл
спільного майна, нажитого подружжям
під час шлюбу, куди включила і майно, що
належить позивачу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав і пояснив, що
у 2001 - 2007 роках він проживав та працював
в м. Одеса, а потім переїхав проживати в
АДРЕСА_3, де в нього була квартира. З
Одеси при переїзді він привіз придбані
там меблі та речі, однак всі вони в цю
квартиру не поміщались, а тому частину
з них, в тому числі м'який куточок він
перевіз в двокімнатну квартиру АДРЕСА_2
до сина ОСОБА_3 та невістки ОСОБА_2 Тоді
ж у 2007 році він розпочав будівництво
власного будинку в АДРЕСА_3. Він бачив,
недостатнє матеріальне забезпечення
молодої сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а тому
вирішив покращити їх побутові умови.
Всі меблі та побутову техніку, які є
предметом позову він, придбав
(виготовив на замовлення та купив) за
свої кошти та передав сину в тимчасове
користування, розраховуючи на те, що
він згодом зможе забезпечувати
самостійно свою сім'ю та поверне все, а
він на той час збудує будинок і
розмістить в ньому меблі та побутову
техніку, що передав в тимчасове
користування молодій сім'ї. Саме з
такою метою він уклав з сином договір
зберігання майна, яким одночасно
спонукав сина ОСОБА_3 до самостійності
та матеріального росту. Він (позивач)
розраховував також на те, що у випадку
зношення меблів та побутової техніки
син відшкодує їх вартість, як то
передбачено договором.

Однак, сталось так, що сім'я
відповідачів розпалась і між ними
виник спір про розділ спільного майна,
нажитого за час шлюбу. Колишня невістка
ОСОБА_2 в перелік цього майна включила
також і те, яке належить йому на праві
приватної власності, чим демонструє
невизнання його прав на це майно. Тому
він вимушений звернутися до суду з
вказаним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнала та пояснила, що все спірне
майно, окрім м'якого куточка, придбане
нею та ОСОБА_3 за весільні кошти, а тому
є їх спільною власністю. Ні про який
договір зберігання чи користування
майном їй до цього часу не було відомо,
а тому вона його не визнає.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов визнав та пояснив, що його
батько - позивач по справі, дійсно за
власний кошт придбав побутову техніку
та меблі, які передав в користування
його сім'ї допоки не побудує власний
дім. Він зобов'язався перед батьком
зберігати це майно в належному стані,
по що уклав з ним договір. В їхній сім'ї
не було достатнього доходу, щоб
облаштувати побут. Весілля з ОСОБА_2
було 29.06.2002 року, на той час молода
дружина не працювала, навчалась, згодом
народився син, його заробітки були
невеликі. Атому подаровані на весілля
кошти вони використали для проживання
та відпочинку.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
було встановлено наступне.

Між сторонами існує спір про право
власності на майно.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі з
29.06.2002 по 14.01.2014. Після розірвання шлюбу
ОСОБА_2 звернулась до
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
з позовом до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна, нажитого подружжям
під час шлюбу (справа № 373/602/14-ц). До
переліку спірного майна увійшли речі,
яки є предметом цього спору. На даний
час провадження у названій справі
зупинено.

До розірвання шлюбу відповідачі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 проживали в АДРЕСА_2. На даний
час в цій квартирі проживає позивач
ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3, а
відповідачка ОСОБА_2 проживає окремо в
орендованій квартирі. В квартирі
АДРЕСА_2 знаходяться меблі та побутова
техніка, яка є предметом цього спору.

Зазначені вище обставини сторони
визнають, а тому вони за правилами ч.1
ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

В підтвердження того, що саме позивач
купив майно, яке є предметом цього
спору ним надані наступні докази.

- гарантійний лист, виданий відділом
«Техніка для кухні» мебельного салону
«ЯРЕС» та товарний чек від 05 лютого 2007
року з печаткою продавця ПП Якименко на
газову плиту «Gorenje» вартістю 1150 гривень
(а.с. 7.9).

- гарантійний лист від 17.03.2007, виданий
магазином «Техніка для дому», м. Київ,
вул. Декабристів, 2 з печаткою продавця
та підписом покупця ОСОБА_1 на пральну
машину«LG Electronics» (а.с.8).

- гарантійний лист з підписом покупця
ОСОБА_1 та товарний чек від 22 травня 2007
року магазину «Електродім» м.
Переяслав-Хмельницький на холодильник

«Samsung» вартістю 250 гривень (а.с.10).

- товарний чек №8 від 20 березня 2007
року на загальну суму 10990 гривень,
виданий ПП ОСОБА_5 м.
Переяслав-Хмельницький на такі
відпущені ним меблі: кухня - 6500 грн.,
стіл - 300 грн., табуретки - 40 грн., куточок
кухонний мякий - 600 грн., полиця під
телевізор - 190 грн., стіл комп'ютерний - 420
грн., ліжко - 1800 грн., комод - 600 грн.,
навісна шафа - 420 грн.(а.с.11-13)

Ці докази визнаються судом належними
та допустимими, оскільки вони містять
відомості про спірне майно, особу
покупця та продавця, оригінали
вказаних документів знаходяться в
позивача та оглянуті судом.

Відповідно до договору зберігання від
22 травня 2007 року та Акту передачі майна
слідує, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 на
безоплатне зберігання в квартирі
АДРЕСА_2 наступне майно: кухню, стіл
кухонний, табуретки 4 шт., куточок
кухонний м'який, поличку кутову, стіл
комп'ютерний, ліжко, комод, навісну
шафу, холодильник двохкамерний
«Самсунг», пральну машину «LG»,
телевізор кінескопічний «Самсунг»,
газову плиту «Горенья», дзеркало,
бойлер електричний «Горенья» та м'який
куточок. В свою чергу ОСОБА_3 прийняв це
майно на зберігання та зобов'язався
повернути його на першу ж вимогу
поклажодавця (а.с.19-21). Оригінал цього
договору наданий позивачем для огляду
в суді.

Цей доказ в сукупності з вищеназваними
документами: гарантійними листами та
товарними чеками, які позивач зберігає
у себе, як покупець товару, вказує на те,
що ОСОБА_1 вважав себе власником
спірного майна з моменту його
придбання і не мав наміру безоплатно
передавати його у власність подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 підтвердила факт
знаходження цього майна у вказаній
квартирі, однак вважає його спільним
майном подружжя, таким, що придбане за
сімейні кошти, і визнає право власності
позивача лише на м'який куточок, який
він привіз з Одеси та який зображений
на фотокартках, наданих ним суду. В
обґрунтування своїх заперечень вона не
надала жодного доказу.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу,
зокрема у спосіб визнання права.

Відповідно до ст. 10 та ст.60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексом.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 936, ст. 937 ЦК України, за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності. Такий
договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження ним.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 довів
своє право власності не на все майно, що
було ним передане на зберігання ОСОБА_3
та тепер є предметом цього спору. Так,
позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження того, що саме він за
власні кошти придбав телевізор
«Самсунг», чотири табуретки, бойлер
«Горенья» та дзеркало.

На думку суду, сам по собі договір
зберігання майна не підтверджує права
власності поклажодавця на нього,
оскільки розпорядження майном є лише
однією зі складових змісту права
власності, визначеного в ст. 317 ЦК
України.

Суд вважає, що відповідно до ст. 936 ЦК
України поклажодавцем може бути не
лише власник майна, а й інша особа, якій
це майно ввірене власником в
незаборонений законом спосіб або
договором.

Таким чином, проаналізувавши показання
сторін та з'ясувавши обставини справи,
суд дійшов висновку про доведеність
позивачем свого права власності на те
майно, придбання якого підтверджується
доказами (товарними чеками,
гарантійними листами) та на м'який
куточок, визнаний відповідачами
власністю позивача.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2,
заперечуючи проти позову, не довела
того, що спірне майно набуте подружжям
у сумісну власність під час її шлюбу з
ОСОБА_3

А тому позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Позивачем при зверненні до суду було
сплачено судовий збір у розмірі 243 грн.
60 коп., який підлягає стягненню з
відповідачів на користь позивача
відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 321, 328, 368, 392, 936
ЦК України, керуючись ст. ст.10, 11, 57-62, 88,
212, 213, 214,215 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И
В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на майно -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
таке майно: кухню вартістю 6500,00 грн.,
стіл кухонний вартістю 300,00 грн.,
куточок кухонний м'який вартістю 600
грн.00 коп., поличку кутова під телевізор
вартістю 190,00 грн., стіл комп'ютерний
вартістю 420,00 грн., ліжко вартістю 1800,00
грн., комод вартістю 600,00 грн.. навісну
шафу вартістю 420,00 грн., холодильник
двохкамерний «Самсунг» вартістю 2500,00
грон., пральну машину«LG», вартістю 1450,00
грн., газову плиту «Горенья» вартістю
1150 грн., м'який куточок вартістю 2000,00
грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на користь ОСОБА_1 суму сплаченого
судового збору в розмірі 243 гривні 60
копійок.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
шляхом подачі апеляційної скарги через
Переяслав-Хмельницький міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя : підпис

З оригіналом згідно.

Суддя А. О. Залеська