Справа №483/3060/13-ц 08.04.2014 08.04.2014 08.04.2014
Провадження №22ц/784/1004/14 Головуючий
в першій інстанції Медюк С.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Богуславській О.М.,

за участю позивачки
ОСОБА_3,

представника позивачки
ОСОБА_4,

представника відповідачів
ОСОБА_5,

третьої особи
ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 18 лютого 2014 року по справі
за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - ОСОБА_6

про виселення без надання іншого
жилого приміщення та стягнення
матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

12 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
виселення без надання іншого жилого
приміщення та стягнення матеріальної
шкоди в розмірі 68 278 грн.

Позивачка зазначала, що їй на праві
власності, згідно договору
купівлі-продажу, належить частка
житлового будинку АДРЕСА_1. У 2006 році за
усною домовленістю вона дозволила
відповідачам проживати у спірному
будинку з подальшим його придбанням. У
зв'язку з чим, останні повинні були
виплачувати їй кошти у грошовому
еквіваленті частинами. В подальшому,
відповідачі сплатили їй 1000 доларів США,
а через де який час ще 300 доларів США.
Проте, більше від відповідачів коштів
за спірний будинок не надходило. Вона
неодноразово попереджала відповідачів
про виселення з вказаного житлового
будинку, але останні не звільняють
спірне приміщення. Крім того,
відповідачі грубо порушують умови
проживання у житлових приміщеннях, про
що 09 вересня 2013 року комісією
Кам`янської сільської ради було
складено акт обстеження
матеріально-побутових умов житлового
приміщення. На даний час проживання у
вказаному будинку неможливе, оскільки
пошкоджені стіни та стелі будинку,
зруйнований дах, розвалений сарай. Інші
господарські приміщення також мають
пошкодження. Вартість
відновлювального капітального ремонту
житлового будинку та інших
господарських споруд становить 68 278
грн.

Посилаючись на те, що відповідачі
добровільно не бажають звільняти
спірний будинок, чим перешкоджають їй
як власнику майна володіти,
користуватися та розпоряджатися
належним їй нерухомим майном,
пошкодили його, чим спричинили
матеріальну шкоду, просила позов
задовольнити.

Рішенням Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 18
лютого 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її позову
в повному обсязі. На думку апелянта,
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивачки, її представника,
представника відповідачів, третьої
особи, дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що в
судовому засіданні не встановлено
самовільного зайняття відповідачами
спірного будинку та позивачкою не
доведено порушення її прав, як
співвласника житлового будинку та
розмір матеріальної шкоди.

Між тим, з таким висновком суду не можна
погодись в повній мірі, оскільки
висновок суду за позовними вимогами
про виселення не відповідає вимогам
матеріального права, що відповідно до
ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування в зазначений частині
оспорюємого рішення і ухвалення в цій
частині нового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірний будинок з господарськими
будівлями належить на праві спільної
часткової власності позивачці та
третій особі, а саме по ? частині
кожному ( а.с. 6, 13).

Між позивачкою та відповідачами 24
вересня 2007 року в простій письмовій
формі був укладений договір
купівлі-продажу спірного будинку за 3000
доларів США, але нотаріально вказаний
договір посвідчений не був та не
пройшов державну реєстрацію (а.с. 48).

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно і сплатити за нього
певну грошову суму. Зазначене
передбачено положеннями ст. 655 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України, в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, договір, якій підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України
не застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків
сторін. Зазначене було роз'яснено у п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК
України, в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Проте, відмовляючи в задоволенні
позову по виселення відповідачів, суд
першої інстанції залишив поза увагою
те, що договір купівлі-продажу від 24
вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7,
ОСОБА_8 укладений у простій письмовій
формі, не врахував, що такий договір в
силу ст. 657 ЦК України підлягав і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, а тому, відповідно до ч. 1 ст.
220, ч. 3 ст. 640 (в старій редакції) ЦК
України не є укладеним і не створює
прав і обов'язків для сторін, внаслідок
чого дійшов до помилкового висновку
про те, що на підставі цього договору у
відповідачів виникло право вселитися
та користуватися спірним будинком.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані
з позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Проте, встановивши, що власниками
спірного будинку є позивачка та третя
особа, суд першої інстанції вважав, що
оскільки позивачка є власником ?
частини цього будинку доказів того, що
вчинення перешкод з боку відповідачів
у користуванні саме її частиною
будинку, позивачкою не надано.

При цьому, матеріалами справи
підтверджується, що третя особа ОСОБА_6
знав про домовленість його колишньої
дружини з відповідачами про продаж
будинку та не заперечував проти цього.

Зазначене він підтвердив в судовому
засіданні апеляційної інстанції.

Крім того, відповідачі у своїх
запереченнях на позов вказане
підтвердили, а також зазначали про те,
що позивачка не виконала свої
зобов'язання щодо оформлення договору
купівлі-продажу (а.с. 44).

Позивачка є власником ? частини
спірного будинку, відповідачі права
власності та користування спірним
будинком не набули, а тому ОСОБА_3 як
співвласник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні нею
права володіння та користування
майном, яке є спільною сумісною
власністю, а тому відповідачі
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення.

Висновок суду про безпідставність
позовних вимог про відшкодування
матеріальної шкоди, так як позивачкою
не доведено пошкодження спірного
будинку саме відповідачами та розмір
шкоди, є правильним, а тому рішення суду
в цій частині є законним і
обґрунтованим.

Так, відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позивачка звернулась до суду з двома
вимогами: немайнового характеру
(виселення) та майнового характеру (про
стягнення матеріальної шкоди).

Законом України «Про судовий збір» (п. 1
ч. 2 ст. 4) передбачено, що за вимогу
немайнового характеру до суду першої
інстанції підлягає сплаті судовий збір
в розмірі 243 грн. 60 коп., а за вимогу
майнового характеру 1% від ціни позову.

Позивачкою при подачі позову до суду
сплачено 682 грн. 78 коп. судового збору,
що складає 1% від позовних вимог
майнового характеру (68 278 грн. х 1%), але
за вимогу немайнового характеру нею
при подачі позову до суду 243 грн. 60 коп.
судового збору не було сплачено.

Отже, з відповідачів підлягає
стягненню на користь держави по 121 грн.
80 коп. судового збору з кожного (243 грн. 60
коп. : 2).

Також, при подачі апеляційної скарги
позивачкою було сплачено 121 грн. 80 коп.
судового збору за позовну вимогу
немайнового характеру (50% ставки, що
підлягає сплаті при поданні позовної
заяви), тому з відповідачів підлягає
стягненню на користь позивачки по 60
грн. 90 коп. судового збору з кожного.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
відмови в задоволенні позову про
виселення підлягає скасуванню, як
незаконне і необґрунтоване, з
ухваленням нового рішення в цій
частині.

В частині відмови в задоволенні позову
про відшкодування матеріальної шкоди
зазначене рішення суду є законним, а
тому підстав для скасування рішення
саме в цій частині не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 18
лютого 2014 року в частині відмови в
задоволенні позову про виселення
скасувати та в цій частині ухвалити
нове рішення.

Виселити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з жилого
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення.

Рішення суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
стягнення матеріальної шкоди залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_3 по 60 грн. 90 коп. судового збору з
кожного.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь
держави по 121 грн. 80 коп. судового збору
з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді