АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк Л.М.

секретар: Тодоряк Г.Д.

представника позивача Кесаревої
Г.І.

розглянувши апеляційну скаргу
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 28 січня 2014 року у цивільній справі
за позовом публічного акціонерного
товариства «Дельта банк» до ОСОБА_3,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
відсотками по кредитному договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство
«Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
відсотками по кредитному договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на те, що 05 липня 2006 року між
АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір № 0,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит в сумі 17 644 доларів США
під 12,5 % річних на строк до 04 липня 2013
року, з цільовим призначенням кредиту -
для придбання транспортного засобу.

Зазначає, що виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором
забезпечується договором поруки № 21776
від 05 липня 2006 року, укладеним між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_2

08 грудня 2011 року між АКІБ «Укрсиббанк»
та ПАТ «Дельта банк» було укладено
договір купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами, відповідно до якого АКІБ
«Укрсиббанк» передає ПАТ «Дельта банк»
права вимоги за кредитами та
забезпечувальними договорами,
внаслідок чого ПАТ «Дельта банк»
замінює АКІБ «Укрсиббанк» як кредитора
у зазначених зобов'язаннях, отримує
право вимагати від боржників повного,
належного та реального виконання
обов'язків за кредитними та
забезпечувальними договорами.

________________________________________________________________________
______________________

№ 22ц-475
головуючий по 1
інстанції Григорчак Ю.П.

Категорія: 19/27

доповідач Кулянда М.І.

Вказує, що ОСОБА_3 умови кредитного
договору належним чином

не виконав, а тому станом на 12 серпня 2013
року за ним утворилася заборгованість
за відсотками, нарахованими по
кредитному договору у сумі 71 281 грн. 34
коп.

У зв'язку із наведеним, просив суд
стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2
заборгованість за кредитним договором
у сумі 71 281 грн. 34 коп. та судові витрати
по справі.

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 28 січня 2014
року позовні вимоги ПАТ «Дельта банк»
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2
заборгованість за відсотками,
нарахованими по кредитному договору в
сумі 71 281 грн. 34 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подано
апеляційну скаргу. Просять його
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог у
повному обсязі.

Апелянти вважають, що оскаржуване
рішення суду ухвалене із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Із вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України
вбачається, якщо позичальник своєчасно
не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Якщо позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549-552 цього
Кодексу, яка нараховується від дня,
коли речі мали бути повернуті, до дня їх
фактичного повернення позикодавцеві,
незалежно від сплати процентів,
належних йому відповідно до статті 1048
цього Кодексу.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 05 липня 2006 року
між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 0,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит в сумі 17 644 доларів США
під 12,5 % річних на строк до 04 липня 2013
року, з цільовим призначенням кредиту -
для придбання транспортного засобу.
Виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором забезпечувалося
договором поруки № 21776 від 05 липня 2006
року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк»
та ОСОБА_2

08 грудня 2011 року між АКІБ «Укрсиббанк»
та ПАТ «Дельта банк» було укладено
договір купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами, відповідно до якого АКІБ
«Укрсиббанк» передає ПАТ «Дельта банк»
права вимоги за кредитами та
забезпечувальними договорами,
внаслідок чого ПАТ «Дельта банк»
замінює АКІБ «Укрсиббанк» як кредитора
у зазначених зобов'язаннях, отримує
право вимагати від боржників повного,
належного та реального виконання
обов'язків за кредитними та
забезпечувальними договорами.

Як вбачається із довідки від 12 серпня
2013 року за ОСОБА_3 станом на 12 серпня 2013
року рахується заборгованість за
відсотками в сумі 71 281 грн. 34 коп., за
період з 22 лютого 2007 року по 12 серпня 2013
року.

А тому, суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, задовольнивши
позовні вимоги позивача.

Доводи апелянта проте, що ПАТ «Дельта
Банк» не отримував право вимоги по
договору поруки не відповідає
дійсності.

Відповідно до п. 1.1 Договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08 грудня 2011 року
укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та
ПАТ «УкрСиббанк» сторони домовилися,
що всі права вимоги продавця, в якості
кредитодавця, по відношенню до
позичальників, в якості позичальників,
стосовно кредитів, за відповідними
кредитними договорами, а також права
вимоги продавця до осіб, що надають
забезпечення, за відповідними
договорами забезпечення переходять до
ПАТ «Дельта Банк».

Таким чином, при передачі прав вимоги
по кредитному договору № 0 від 05
липня 2006 року, боржником по якому є
ОСОБА_3, первісним кредитором було
передано ПАТ «Дельта Банк» право
вимоги і за забезпечувальними
договорами. А саме, за договором поруки
№ 21776 від 05 липня 2006 року, згідно якого
ОСОБА_2 виступає поручителем та
зобов'язується перед кредитором
відповідати за виконання
позичальником його зобов'язань перед
кредитором в повному обсязі, що виникли
з кредитного договору № 0 від 05
липня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги про
безпідставність суми заборгованості
за кредитним договором в сумі 71 281 грн. 34
коп. спростовується наступним.

Із матеріалів справи вбачається, що
наявність судового рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 06 червня 2007
року про задоволення вимог кредитора,
яке не виконано боржником не припинило
правовідносини сторін кредитного
договору, не звільнило останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавило
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. 526 ЦК України.

Коштів, отриманих від реалізації
заставного майна згідно виконавчого
листа № 2-211 від 06 червня 2007 року після
проведення їх зарахування 22 березня 2009
року в сумі 57 356,34 грн. в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 0 від 05 липня 2006 року
виявилося не достатньо - залишок по
тілу кредиту становив 12 229,17 доларів
США.

Із розрахунку заборгованості
вбачається, що сума 71 281 грн. 34 коп., яка є
еквівалентом на момент розгляду справи
в суді 8 918,97 доларів США є сумою
заборгованості за відсотками,
нарахованими та не сплаченими
відповідачами після винесення рішення
06 червня 2007 року Глибоцьким районним
судом Чернівецької області, за період з
22 лютого 2007 року по 12 серпня 2013 року.

Отже, сума заборгованості за
відсотками по кредитному договору не є
подвійним стягненням тих самих сум, на
що посилаються апелянти.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для скасування рішення
суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 28 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: