Справа № 144/1461/13-ц
Провадження № 2/144/3/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2014 р. Теплицький районний суд
Вінницької області

в складі :
головуючої - судді
Задорожної Л.І.,

секретаря
судового засідання - Кошмелюк А.С.,

за участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
прокурора Куцого В.В., представника
Служби в справах дітей Теплицької РДА
Вербоватої Н.А., представників
Метанівської сільської ради Мазуренко
В.П. та Плахотнюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт Теплик
цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8
про визначення місця проживання
дитини,

установив:

У вересні 2013 року ОСОБА_8
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3
про надання дозволу на тимчасові
поїздки в інші держави неповнолітнього
сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та
супроводу батька, та надання дозволу
без згоди другого з батьків на
виготовлення проїзного документу для
виїзду дитини. Вказала, що з
відповідачем перебувала в
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано за рішенням Замостянського
районного суду м.Вінниця від 25 червня
2011 року. Дитина проживає тимчасово
разом з відповідачем, є інвалідом з
дитинства, потребує особливого підходу
за станом здоров'я. Оскільки, вона
проживає за кордоном, одружена з
громадянином Польщі, має намір
оздоровити дитину та покращити її
загальний розвиток, проконсультувати
її у фахівців в сфері психіатрії, а
відповідач заперечує проти поїздки
дитини за кордон, не надає дозволу на
виготовлення проїзного документу для
дитини, просить в судовому порядку
дозволити тимчасові поїздки в інші
держави з поверненням на територію
України разом з дитиною без згоди та
супроводу відповідача, який є батьком
дитини, строком на три роки.

21 листопада 2013 року ОСОБА_3
подав зустрічну позовну заяву до
ОСОБА_8 про визначення місця проживання
неповнолітнього сина ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним, посилаючись
на те, що з 2007 року дитина проживає
разом з ним, перебуває на його
утриманні та вихованні, а відповідач,
проживаючи за кордоном не цікавилась
дитиною, не приймала участі в виховані
та піклуванні про сина.

В судовому засіданні
представник позивача ОСОБА_1, який діє
на підставі нотаріально посвідченої
довіреності від 29 липня 2013 року,
підтримав позовні вимоги. Пояснив, що
неповнолітній ОСОБА_9 є хворою дитиною,
яка потребує більшого спілкування з
матір'ю. Позивач, зважаючи на потребу
дитини у лікуванні, хоче повезти сина
за кордон, де пройти консультації з
спеціалістами в сфері психології і
психіатрії, при цьому вона просить
надати дозвіл на тимчасові поїздки за
кордон. На сьогоднішній день позивач
ОСОБА_8 зареєстрованого місця
проживання в Україні немає, проживає в
Фінляндії, навчається на курсах
іноземних мов, однак вказати її точної
адреси проживання, її щомісячного
доходу не може. Також, на сьогоднішній
день неможливо вказати в якій медичній
клініці буде проходити лікування
неповнолітній ОСОБА_9, який термін
лікування та його вартість, однак
вказує, що дитина буде перебувати за
кордоном в умовах лікувального
закладу. Тривалість виїзду за кордон та
термін перебування будуть вирішувати
медичні фахівці. Вважає, що надання
дозволу без згоди і супроводу батька
дитини на тимчасові поїздки в інші
держави з поверненням на територію
України відповідає інтересам дитини.
Проти задоволення зустрічного позову
заперечує, оскільки протягом останніх
трьох років дитина проживає разом з
батьком ОСОБА_3, мати дитини ОСОБА_8 не
заперечує проти того, щоб і надалі
дитина проживала з батьком, вона тільки
хоче тимчасово вивозити дитину за
кордон. Також, вважає, що за рішенням
Замостянського районного суду
м.Вінниці в 2011 році було визначено
місце проживання дитини разом з
матір'ю.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнав. Пояснив, що з 2007 року
неповнолітній син проживає разом з ним,
а його мати тільки тепер згадала про
дитину. Вона повідомила, що хоче
забрати його за кордон, щоб він був
разом з нею. З пропозицією надання
нотаріально посвідченої згоди на виїзд
дитини на 20-30 днів в конкретну державу
ОСОБА_8 до нього не зверталась. Якщо
йому буде надано повну інформацію про
те де проживає позивачка, який її дохід,
в якому лікувальному закладі буде
обстежено дитину, в яких умовах вона
буде проживати, яка вартість лікування
і хто її буде сплачувати, тоді він
згоден надати такий дозвіл, оскільки це
буде відповідати інтересам дитини і
він буде спокійний за неї. Крім того,
протягом останніх трьох місяців
позивач не перераховує аліментів на
дитину. Вимоги зустрічного позову про
визначення місця проживання дитини
підтримує. Пояснив, що ОСОБА_8
пропонувала йому віддати дитину до
інтернату, оскільки сидіти з сином не
хотіла. Однак, він з цим не погодився і
дитина постійно проживає з ним. Коли
розглядалась справа про розірвання
шлюбу, то він не заперечував проти того,
що у рішенні було вказано, що між ними
досягнуто згоди про те, що дитина
проживатиме з матір'ю, так як він не
хотів, щоб дружину позбавили
материнства, хоча на той час позивачка
була за кордоном, а дитина проживала з
ним. З того часу жодного разу ОСОБА_8 не
заявляла про те, що дитина має
проживати з нею, не заперечувала, що
дитина проживає разом з ним.
Неповнолітній син ОСОБА_9
зареєстрований разом з ним в
с.Метанівка.

Представник відповідача
ОСОБА_4, який діє на підставі
нотаріально посвідченого доручення
від 11 листопада 2013 року, заперечує
проти позову. Пояснив, що більше шести
років неповнолітній син проживає разом
з батьком. Жодного разу ОСОБА_3 не
перешкоджав у спілкуванні ОСОБА_8 з
сином коли вона приїжджала до України.
В своїй позовній заяві позивач не
вказує до якої країни вона бажає
тимчасово вивезти сина, який є
інвалідом з дитинства і потребує

- 2 -

особливого догляду, не вказує
лікувального закладу, в якому планує
обстежити дитину, яка вартість
лікування, які будуть умови проживання
дитини, чи має вона матеріальну
можливість забезпечити йому належні
умови перебування. Все це викликає у
батька підставні побоювання та
стурбованість долею сина в умовах, що
будуть новими для нього. Оскільки,
позивач заявляла, що ОСОБА_3 більше не
побачить дитини після вивезення її за
кордон, то батько підозрює, що
позивачка не планує повертати дитину
до України.

Від УДМС України у Вінницькій
області надійшла заява про розгляд
цивільної справи за позовом ОСОБА_8 без
участі представника управління, у
вирішенні справи покладаються на
розсуд суду.

Свідок ОСОБА_12 у своїх
показаннях пояснив суду, що проживає по
сусідству з матір'ю позивача ОСОБА_8 в
с.Орлівка, знає ОСОБА_3 протягом
останніх п'яти років. Коли позивачка
приїжджала з-за кордону, то брала
дитину в с.Орлівка, він разом з нею
їздив в с.Метанівка за дитиною. Вона
двічі на рік приїжджає в Україну на
місяць і довше. До дитини ОСОБА_8 дуже
гарно ставиться, купляє їй іграшки,
одежу, возила на екскурсії в
Софіївський парк, в монастирі, на
лікування у Вінницьку лікарню. З-за
кордону висилала посилки з одежею та
солодощами. ОСОБА_8 йому розповідала, що
бажає взяти дитину на лікування за
кордон. При цьому на ОСОБА_3 вона не
скаржилась.

Свідок ОСОБА_13 у своїх
показаннях пояснила суду, що є матір'ю
відповідача ОСОБА_3. Вказала, що
неповнолітній ОСОБА_9 проживає разом з
батьком ОСОБА_3 і його сім'єю. Він
хороший батько, доглядає за дитиною, а
ОСОБА_8 казала, що їй соромно, що у неї
така дитина, пропонувала здати його до
інтернату, але ОСОБА_3 не погодився.
ОСОБА_9 проживає з батьком з 2007 року,
усім матеріально забезпечені. ОСОБА_3
має велике господарство, добудовує
будинок. За потреби сина возить до
лікарні і в Теплик, і в Вінницю, влітку
на морі були. ОСОБА_8 висилала посилки
на адресу своєї матері, а вона їхала і
забирала ті речі, що для ОСОБА_9 були. В
2013 році вперше виникло питання про те,
що ОСОБА_8 хоче забрати дитину за
кордон, сказала, що забере і більше її
не побачать.

Представник Служби в справах
дітей Теплицької районної державної
адміністрації Вербовата Н.А. пояснила,
що до Служби сторони не звертались за
вирішенням якихось спорів щодо
неповнолітньої дитини. 01 серпня 2013 року
до голови Теплицької РДА звернулась
ОСОБА_8 з проханням обстежити умови
проживання дитини ОСОБА_9. Того ж дня
комісія виїхала в с.Метанівка і
обстежила умови проживання дитини,
було зроблено висновок, що в сім'ї
ОСОБА_3 створено усі умови для
неповнолітньої дитини. Позивач ОСОБА_8
не зверталась до Служби з питанням
вирішення спору щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон.

Сільський голова с.Метанівка
Теплицького району Мазуренко В.П.
пояснив, що до сільської ради
звернулась бабуся неповнолітнього
ОСОБА_9 за актом обстеження умов
проживання дитини. Під час розгляду
питання опікунською радою при
сільській раді було вирішено, що дитина
має проживати з батьком. На засідання
ради намагались запросити ОСОБА_8, він
телефонував до Орлівської сільської
ради, де проживає її мати, але було
з'ясовано, що ОСОБА_8 в селі немає, вона
була за кордоном. Він мав з нею
телефонну розмову, під час якої вона
повідомила, що бажає забрати дитину за
кордон.

Секретар Метанівської
сільської ради Плахотнюк Г.В. пояснила,
що 15 листопада 2011 року до сільської
ради звернувся ОСОБА_3 з письмовою
заявою про визначення місця проживання
неповнолітньої дитини, оскільки мати з
дитиною не проживає з 2007 року.
Наступного дня було зроблено акт
обстеження умов проживання
неповнолітньої дитини. Оскільки, в
Орлівській сільській раді повідомили,
що ОСОБА_8 в селі немає, вона перебуває
за кордоном, то опікунська рада
розглядала питання без неї. Було
вирішено, що дитина має проживати разом
з батьком, де і проживає фактично. В
серпні минулого року ОСОБА_8 в бесіді їй
повідомила, що планує забрати дитину за
кордон.

Заслухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, показання
свідків, дослідивши надані документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються вимоги
та заперечення, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення її по
суті, суд вважає, що позов ОСОБА_8 та
зустрічний позов ОСОБА_3 не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02
червня 2000 року народився ОСОБА_9,
батьками якого в свідоцтві про
народження записані відповідач ОСОБА_8
та позивач ОСОБА_3(а.с.9).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8
розірвано 25 червня 2011 року за рішенням
Замостянського районного суду
м.Вінниця, яке набрало законної сили 06
липня 2011 року(а.с.10).

ОСОБА_8 24 серпня 2011 року
уклала шлюб в магістраті Південного
Саво держави Фінляндія з ОСОБА_17 і
отримала прізвище ОСОБА_8(а.с.12).

Відповідно довідки
виконавчого комітету Метанівської
сільської ради Теплицького району за
№347 від 18 листопада 2013 року до складу
сім'ї ОСОБА_3 входить син ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.52).

Відповідач ОСОБА_3 перебуває
на обліку в управлінні праці та
соціального захисту населення
Теплицької РДА та отримує державну
соціальну допомогу інвалідам з
дитинства та дітям-інвалідам
відповідно до Закону України «Про
державну соціальну допомогу інвалідам
з дитинства та дітям-інвалідам» на сина
ОСОБА_9, допомогу призначено на період з
01 травня 2007 року по 02 червня 2018 року, що
підтверджується довідкою за №666 від 25
вересня 2013 року(а.с.50),

Відповідно акту №1-п від 30
січня 2014 року амбулаторної
судово-психологопсихіатричної
експертизи ОСОБА_9 страждає на хронічне
психічне захворювання у вигляді важкої
розумової відсталості з порушенням
поведінки, внаслідок свого
захворювання не може усвідомлювати
значення своїх дій та керувати
ними(а.с.90).

Сім'я, дитинство, материнство
і батьківство охороняються державою
(ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Дитина має бути забезпечена
можливістю здійснення її прав,
установлених Конституцією України,
Конвенцією про права дитини, іншими
міжнародними договорами України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України (частина 7
статті 7 СК України).

Частинами 1, 2 статті 3
Конвенції про права дитини, прийнятої 20
листопада 1989 року, яка набрала чинності
для України 27 вересня 1991 року,
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони

- 3 -

державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року дитині законом або іншими
засобами повинен бути забезпечений
спеціальний захист і надані можливості
та сприятливі умови, які б дозволяли їй
розвиватися фізично, розумово,
морально, духовно та у соціальному
розумінні здоровим та нормальним
шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до положень ст. 141
СК України мати, батько мають рівні
права та обов'язки, незалежно від того,
чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України
передбачено, що питання виховання
дитини вирішується батьками спільно,
той із батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею; той із батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

В статті 16 Закону України
«Про охорону дитинства» вказано, що
дитина, батьки якої проживають у різних
державах, має право на регулярні
особисті стосунки і прямі контакти з
обома батьками. Дитина та її батьки для
возз'єднання сім'ї мають право на
вільний в'їзд в Україну та виїзд з
України у порядку, встановленому
законом. Батьки, інші члени сім'ї та
родичі, зокрема ті, які проживають у
різних державах, не повинні
перешкоджати одне одному реалізувати
право дитини на контакт з ними,
зобов'язані

гарантувати повернення дитини до
місця її постійного проживання

після реалізації нею права на контакт,
не допускати неправомірної

зміни її місця проживання.

Статтею 313 ЦК України
визначено, що фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів), опікунів і в
їхньому супроводі чи супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

З огляду на викладене позивач,
заявляючи такі вимоги, має вказати
термін вивезення дитини за кордон та
країну, до якої дозволяється виїзд
дитини без згоди батька, або вказати
правову підставу надання дозволу на
виїзд дитини без згоди батька без
обмеження будь-яким терміном та без
зазначення країни, в яку дозволяється
виїзд дитини, оскільки надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дитини за кордон без
згоди батька суперечить вищевказаним
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно виховання дитини, і
може потягнути за собою позбавлення
батька дитини можливості брати участь
у її вихованні та можливості
спілкування з нею.

Проаналізувавши стосунки,
які склались між сторонами, та
обставини справи, суд вважає, що задля
інтересів дитини сторонам доцільно
було б діяти з проявом взаємної поваги,
налагодити між собою розумний діалог,
що відповідало б положенням ч.1 ст.157 СК
України і виключало б існування
підстав для появи якоїсь стурбованості
чи побоювань у другого з батьків та
запобігало б нанесенню дитині
психологічних травм

Крім того, відсутність
відомостей про місце проживання
позивача ОСОБА_8 в державі Фінляндія,
про її правовий статус перебування в
цій державі, про її доходи та доходи
чоловіка ОСОБА_17 про наявність у них
житла та житлових умов, про умови
тимчасового перебування
неповнолітнього ОСОБА_9 за кордоном,
про місце, вартість та умови лікування
за кордоном, з огляду на вищевикладене,
на думку суду, не забезпечує дитині у
разі тимчасового виїзду за кордон
такий захист і піклування, які
необхідні для її благополуччя, беручи
до уваги права й обов'язки її батьків,
стан здоров'я дитини, що може мати
наслідком порушення вимог Конвенції
про права дитини.

При цьому суд не намагається
заперечити наявності у дитини права на
спілкування з батьками, які проживають
окремо, в різних державах, чи будь-яким
чином обмежити право матері на
забезпечення захисту своєї дитини, на
забезпечення умов, які б дозволяли
неповнолітній дитині розвиватися
фізично, розумово, морально, духовно та
у соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності, а керується виключно
якнайкращим забезпеченням інтересів
неповнолітньої дитини, яка має
особливості у розвитку і потребує
додаткового догляду.

Також, суд вважає, що позов
про надання дозволу без згоди батька
ОСОБА_3 на виготовлення проїзного
документу для виїзду дитини та надання
дозволу на тимчасові поїздки в інші
держави з поверненням в Україну без
згоди та супроводу батька строком на
три роки заявлено передчасно, оскільки
між сторонами не врегульовано спору
щодо участі позивача ОСОБА_8 у
вихованні дитини за кордоном в порядку,
встановленому ст..ст.157-159 СК України,
оскільки, як пояснив відповідач,
позивачка вказані наміри стосовно
дитини з ним не обговорювала, навіть не
намагалась це зробити, навпаки,
вказувала, що дитину вивезе за кордон і
не поверне додому.

На підставі викладеного суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення вимог позивача
ОСОБА_8 про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон та
виготовлення без згоди батька
проїзного документу для виїзду дитини.

- 4 -

Щодо вимог зустрічного
позову про визначення місця проживання
неповнолітньої дитини, суд виходить з
наступного.

Згідно з частиною 3 статті 29
ЦК України місцем проживання фізичної
особи у віці від 10 до 14 років є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає, якщо
інше місце проживання не встановлено
за згодою між дитиною та
батьками(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна. У разі спору місце
проживання фізичної особи у віці від 10
до 14 років визначається органом опіки
та піклування або судом.

Відповідно до частини 2
статті 160, частини 1 статті 161 СК України
місце проживання дитини, яка досягла
десяти років, визначається за спільною
згодою батьків та самої дитини. Якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Судом встановлено, що після
розірвання шлюбу протягом останніх
трьох років неповнолітній син ОСОБА_9
проживає разом з позивачем за
зустрічним позовом ОСОБА_3. Мати дитини
ОСОБА_8 зареєстрованого місця
проживання в Україні не має, проживає
за кордоном, проти проживання дитини з
батьком не заперечує, не порушує перед
органами опіки та піклування чи судом
питання щодо визначення іншого місця
проживання неповнолітнього сина.
Оскільки, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому ЦПК України,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, а між
батьками дитини досягнуто згоди про
місце проживання дитини з батьком
ОСОБА_3, з яким він проживає протягом
останніх трьох років, батько дитини
фактично взяв на себе всю реальну
відповідальність за утримання та
виховання сина, мати дитини не ініціює
питання про зміну місця проживання
дитини, тому суд вважає, що між
сторонами відсутній спір щодо
визначення місця проживання дитини. А
при його виникненні він має
вирішуватись з урахуванням вимог
Закону України «Про міжнародне
приватне право», оскільки буде
стосуватись відносин з іноземним
елементом.

При цьому суд зауважує, що
рішенням Замостянського районного
суду м.Вінниці від 25 червня 2011 року не
було визначено місця проживання
неповнолітнього ОСОБА_9, а тільки
вказано, що сторони дійшли згоди, що
дитина проживатиме з матір'ю, що
відповідає положенням ст..160 СК України,
однак після досягнення такої згоди
дитина з матір'ю не проживала і
відповідач ОСОБА_8 проти проживання
дитини разом з батьком не перечила.

Керуючись Конвенцією
про права дитини, ст..313 ЦК України,
ст.ст.160,161 Сімейного кодексу України,
ст.ст. 3,10,15,60,88,209,213,215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В позові ОСОБА_8 до
ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон -
відмовити.

В зустрічному позові
ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визначення місця
проживання дитини - відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Вінницької області.
Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення
виготовлено 24 травня 2014 року.

СУДДЯ