Справа №489/4831/13-ц 07.04.2014 07.04.2014 07.04.2014
Провадження №22-ц/784/860/14
Провадження № 22ц-784/860/14
Головуючий у 1-й інстанції Коновець М.С.
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

07 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Бакути Т.В.,

за участю:

- третьої особи, представника
позивачки та третьої особи ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 23 січня 2014 року,
ухвалене за позовом ОСОБА_5 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», Товариства з обмеженою
відповідальність «Кей-Колект», треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, на стороні
позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_2, на стороні
відповідачів - приватний нотаріус
Миколаївського міського нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_4,
про визнання недійсними кредитного
договору та договору іпотеки, визнання
припиненим договору поруки та визнання
неналежним позивачем,

встановила:

13 червня 2013 року ОСОБА_5 пред'явила
до суду вищезазначений позов, який
обґрунтовувала наступним.

З 13 квітня 1973 року вона перебувала
в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3. Під час шлюбу, 11 лютого 2000 року
ними придбана трикімнатна квартира
АДРЕСА_1, право власності на яку
зареєстровано КП ММБТІ на ім'я ОСОБА_3.

07 квітня 2008 року її чоловік
ОСОБА_3 з Банком уклав кредитний
договір, за умовами якого отримав на
споживчі цілі кошти в сумі 222 188 грн. зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 15 % річних.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання, того ж дня, ОСОБА_3 за
нотаріально посвідченим іпотечним
договором, без її письмової згоди та
виділення своєї частки в квартирі,
незаконно передав в іпотеку Банку
належну їм на праві спільної сумісної
власності вищезазначену квартиру.

Також, 07 квітня 2008 року між Банком
та нею укладено договір поруки, згідно
умов якого вона зобов'язалася
солідарно з позичальником відповідати
перед кредитором за виконання ним
вказаного зобов'язання.

Проте, Банк без належного
повідомлення та з порушенням норм
чинного законодавства, незаконно
підвищив процентну ставку за кредитним
договором з 07 квітня 2009 року до 30 %
річних, чим збільшив обсяг її
відповідальності, як поручителя.

Позивачка вказувала, що
кредитний договір укладений її
чоловіком внаслідок зловмисної
домовленості працівників банку та під
впливом обману щодо цільового
використання кредитних коштів, так як
отримання кредиту ОСОБА_3 було
необхідно для розвитку його бізнесу, а
працівники Банку надали йому споживчий
кредит.

-2- Посилаючись
на викладене та уточнюючи позовні
вимоги, позивачка остаточно просила
визнати кредитний договір недійсним, з
підстав ст.ст. 230, 232 ЦК України, визнати
недійсним договір іпотеки та
припиненою її поруку за договором
поруки, а також визнати неналежним
позивачем ТОВ «Кей - Колект» при
розгляді іншої цивільної справи.

Протокольною ухвалою Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 26
грудня 2013 року до участі у справі, як
третю особу, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору залучено
приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_4

Рішенням того ж суду від 23 січня
2014 року позов ОСОБА_5 задоволено
частково.

Визнано припиненим договір
поруки, укладений 07 квітня 2008 року між
ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк».
Відмовлено в решті позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду в
частині вирішення її позовних вимог, у
задоволенні яких судом відмовлено,
просила скасувати рішення суду в цій
частині та направити справу на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

В запереченнях на апеляцій скаргу
ТОВ «Кей-Колект», просило її відхилити,
а рішення суду змінити, відмовивши в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_5 про визнання припиненим
спірного договору поруки.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 про визнання
недійсними кредитного договору та
договору поруки, визнання неналежним
позивачем ТОВ «Кей - Колект» по іншій
цивільній справі, суд першої інстанції
виходив з того, що відсутні правові
підстави для задоволення цих позовних
вимог.

Встановивши те, що Банк змінив
забезпечене порукою зобов'язання без
згоди позивачки, як поручителя,
внаслідок чого збільшився обсяг її
відповідальності, суд визнав поруку
припиненою. І в цій частині рішення
суду не оскаржувалося, тому в
апеляційному порядку не перевірялося.

За такого, заперечення на
апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект в цій
частині, є безпідставним та не
підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК
України одним із способів захисту
порушеного права є визнання недійсним
правочину, укладеного з недодержанням
вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з
відсутністю волевиявлення учасника
правочину.

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 232 ЦК
України правочин, який вчинено
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, визнається судом недійсним.

-3-

Для визнання недійсним правочину
вчиненого в результаті зловмисної
домовленості, необхідно встановити
факт зловмисної домовленості
представника з іншою особою (свідоме
вчинення правочину всупереч інтересам
довірителя), наявність збитків та
причинний зв'язок між зловмисною
домовленістю та завданням збитків.

Із матеріалів справи вбачається
та судом встановлено, що з 13 квітня 1973
року позивачка перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3.

Під час шлюбу, 11 лютого 2000 року
ними придбана трикімнатна квартира
АДРЕСА_1, право власності на яку
зареєстровано КП ММБТІ на
ім'я ОСОБА_3.

07 квітня 2008 року між акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
останній отримав споживчий кредит в
сумі 222 188 грн. зі сплатою 15 % за його
користування шляхом внесення
ануїтентних платежів строком до 07
квітня 2015 року.

Вказаний кредитний договір та
графік погашення кредиту і відсотків
підписані сторонами, що свідчить про
те, що ОСОБА_3 був ознайомлений з
умовами договору та погодився зі
змістом прав та обов'язків кожної із
сторін.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 20 вересня 2013 року,
зміненим за рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 19 листопада
2013 року, при ухвалені яких
брали участь ті ж самі особи, що і по
даній справі, відмовлено у задоволенні
позову позичальника ОСОБА_3 в частині
визнання недійсним, нікчемним,
розірванні та припиненні дії спірного
кредитного договору з підстав ст. ст. 230,
232 ЦК України.

Судами встановлено, що
оспорюваний кредитний договір
укладено сторонами в належній формі, з
дотриманням вимог діючого
законодавства, за вільним
волевиявленням сторін, яке було
спрямоване на реальне настання,
передбачених цим договором, наслідків.

Укладаючи кредитний договір,
сторони за взаємною домовленістю
визначили умови його укладання, на які
позичальник погодився, і на час його
укладання вважав такі умови для себе
вигідними та справедливими.

Доказів про те, що Банк навмисно
ввів позичальника в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
та заперечував наявність або
замовчував існування обставин, які б
могли перешкодити вчиненню правочину,
не встановлено.

Також, не встановлено судами обох
інстанцій і підстав для визнання
недійсним кредитного договору як
такого, що укладено за наслідками
зловмисної домовленості, оскільки
позичальником не було надано будь -
яких доказів на підтвердження
існування факту злочинної
домовленості з представником Банку, до
того ж зазначений правочин був
вчинений особисто позичальником.

Відповідно до статті частини 3
статті 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням, яке
набрало законної сили, мають
преюдиційне значення та при розгляді
інших справ, в яких беруть участь ті
самі особи, не доводяться.

До того ж, позивачка достеменно
знала про отримання споживчого кредиту
її чоловіком про що особисто надала
письмову згоду на укладення ним
кредитного договору та на забезпечення
виконання цього зобов'язання, уклала з
Банком договір поруки від 07
квітня 2008 року (а.с. 19-20, 175, т.1).

Іншого, на підтвердження
недійсності кредитного договору,
ОСОБА_5, допустимими та належними
доказами не довела, хоча згідно ст. 60
ЦПК України, то є її обов'язком.

За таких обставин, висновок суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в
частині визнання спірного кредитного
договору недійсним з підстав ст.ст. 230,
232 ЦК України, є вірним.

-4-

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
недоведеність підстав визнання
договору іпотеки недійсним.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що 07 квітня 2008 року чоловік
позивачки ОСОБА_3, в забезпечення
виконання оспорюваного кредитного
договору, вказану трикімнатну
квартиру передав в іпотеку Банку (а.с.2-4,
т.2).

Договір укладено в письмовій
формі та посвідчено приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованим в реєстрі за № 2361/398
(а.с.2-3, т. 2).

Перед укладенням цього договору
іпотеки, згідно заяви від 07 квітня 2008
року позивачка ОСОБА_5 надала згоду
своєму чоловіку ОСОБА_3 на оформлення
кредиту в АКІБ «УкрСиббанк» і передачу
в іпотеку належної їм на праві спільної
сумісної власності квартири АДРЕСА_1

Вказана заява укладена в
письмовій формі та справжність її
підпису засвідчена тим самим приватним
нотаріусом, за реєстровим № 2359 (а.с.19,
т.2).

Дії приватного нотаріуса щодо
вчинення ним цих нотаріальних дій,
позивачка не оскаржувала.

ОСОБА_5 позовних вимог до
іпотекодавця - ОСОБА_3, який має також
відповідати за позовом про визнання
недійсним договору іпотеки, не
пред'являла, залучивши його до участі у
справі, як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору.

Під час розгляду справи, суд
першої інстанції відмовив
представнику позивачки у проведенні
комплексної судово - почеркознавчої,
технічної та хімічної експертизи щодо
справжності її підпису у заяві від 07
квітня 2008 року за безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням суду
та обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги ОСОБА_5 клопотання про
проведення почеркознавчої експертизи
в суді апеляційної інстанції не
заявляла. Під час розгляду справи в
суді апеляційної інстанції від її
представника також не надходило
клопотань стосовно проведення
експертизи.

Крім того, позивачка, як
поручитель, підписавши з банком
договір поруки 07 квітня 2008
року підтвердила, що їй добре відомі
усі умови кредитного договору
укладеного між банком та її чоловіком
(п.1.2 договору поруки), у забезпечення
виконання зобов'язань останнього за
яким, зокрема, була прийнята банком в
іпотеку квартира АДРЕСА_1 (п.2.1
кредитного договору).

При цьому, не виділення частки
майна одного із подружжя для укладення
договору іпотеки не має правового
значення.

Іншого, на підтвердження
недійсності договору іпотеки, ОСОБА_5,
допустимими та належними доказами не
довела, хоча згідно ст. 60 ЦПК України, то
є її обов'язком.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
недоведеність позовних вимог ОСОБА_5
про визнання договору іпотеки
недійсним, з підстав ст. ст. 215, 368, 369 ЦК
України, ст. ст. 60, 68, 73 СК України,
Закону України «Про іпотеку».

Крім того, суд першої інстанції
відмовляючи у задоволенні вимоги
ОСОБА_5 щодо визнання
неналежним позивачем ТОВ «Кей - Клекіт»
у позові, що розглядається в іншій
справі, обґрунтовано виходив з того, що
ці вимоги не є позовними, оскільки
стосуються процесуальних питань, що
вирішуються судом, який цей позов
розглядає.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції не спростовують.

-5-

Згідно ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції не передбачено повноважень
апеляційного суду щодо скасування
рішення суду і направлення справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Отже, висновок суду ґрунтується
на встановлених судом обставинах
справи і вимог закону, тому апеляційну
скаргу слід відхилити.

У відповідності до ст. 88 ЦПК
України з відповідачів на користь
позивачки не підлягає стягненню
судовий збір за подачу апеляційної
скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
відхилити, а рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 23 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий
Судді: