АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3670/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Руденко В. В. Доповідач - Болтунова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Тамакулової В.О.,
Макарова М.О.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 лютого
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради , третя
особа четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора визнання
права власності за набувальною
давністю ,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 лютого 2014 року, позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 за набувальною
давністю право власності на 19/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
з житлового будинку літ.А-1 житловою
площею 21,6 кв.м., загальною площею 4 5,6
кв.м., житлового будинку літ.Б-1 житловою
площею 12,7 кв.м., загальною площею 29,7
кв.м., душу літ.Г,3,убиральні літ.Д,И
сараю літ.Ж,споруд №1-7,1, що належали
ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1.

У апеляційній скарзі
Дніпропетровська міська рада просить
скасувати судове рішення у справі,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону
рішення суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 була бабусею позивача. На
підставі свідоцтва про право особистої
власності на домоволодіння від 07 липня
1969 року , виданого АНД районним
відділом комунального господарства
виконавчого комітету
Амур-Нижньодніпровської районної Ради
депутатів трудящих № 677 від 14 липня 1965
року та № 1642 від 18 червня 1969 року,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, належало 19/25 частин
домоволодіння на праві власності, яке
складається з двох жилих будинків
АДРЕСА_1. ( а.с.17)

Згідно технічного паспорту на житловий
будинок АДРЕСА_1, виданого КП «ДМБТІ» 14
листопада 2008 року власниками по 19/50
частин є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ( а.с.12)

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4
померла ІНФОРМАЦІЯ_2.(а.с.4)

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем за
законом був її син і батько позивача -
ОСОБА_5, який прийняв спадщину, але при
житті не оформив своїх спадкових прав і
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

27 червня 2009 року позивач, як
спадкоємець, після смерті батька
отримав свідоцтво про право на
спадщину на 19/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_1, яке було зареєстроване в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності 19 червня 2013 року. ( а.с.10-11)

Звертаючись з позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю, ОСОБА_2 посилався на те, що
ОСОБА_3 була самотньою жінкою, її
спадкоємицею була ОСОБА_4 Вони були
сестрами по матері та ОСОБА_6 - батько
ОСОБА_4, удочерив ОСОБА_3 Після смерті
ОСОБА_3, у домоволодінні залишалися
проживати ОСОБА_4 зі своєю родиною до її
смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2. Він у спірному
домоволодінні був зареєстрований 30
вересня 2003 року. Оскільки після смерті
ОСОБА_3 його родина відкрито
користувалася всіма приміщеннями
домоволодіння, в тому числі і тими, які
раніше належали останній, він вважає,
що набув право власності на її частку. (
а.с. 4)

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив з положень ст. 344 ЦК
України зазначивши, що позивач дійсно
проживає у спірному будинку більше 10
років, таким чином добросовісно
володіє спірним майном, є
добросовісним набувачем. (а.с.60)

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитися не
може.

На порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК
України суд належним чином не
визначився з характером спірних
правовідносин, що склалися між
сторонами та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню, не
перевірив у достатньому обсязі
правової природи заявленого позову.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Частиною 8 розділу "Прикінцеві та
перехідні положення" ЦК України
передбачено, що правила статті 344
Цивільного кодексу України про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи, і, які повинен довести саме
позивач (ч. 1 ст.60 ЦПК України), є
законний об'єкт володіння,
добросовісність володіння,
відкритість володіння, давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

Проте в матеріалах справи відсутні
докази на підтвердження
безперервності володіння протягом
визначеного законом строку, яке
відповідало всім зазначеним вище
передбаченим законом умовам, а також
того, що позивач протягом
встановленого законом строку
набувальної давності відносився до
об»єкта нерухомості як власник,
водночас сам по собі факт користування
майном не може тягти за собою
застосування набувальної давності.

Окрім того, однією із ознак володіння,
необхідних для набуття права власності
на річ за набувальною давністю, є
добросовісність володіння, тобто
обставини, у зв*язку із якими виникло
володіння чужою річчю не повинні
давати найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна. Водночас
позивачеві було відомо про ту
обставину, що право власності на
частину в домоволодінні належить
ОСОБА_3, спадкоємцем якої позивач не є.

За таких обставин відсутні підстави
вважати про володіння позивачем
зазначеною частиною домоволодіння, що
належала ОСОБА_3 у розумінні ст.344 ЦК
України.

Крім того, визнаючи право власності за
набувальною давністю за ОСОБА_2 на 19/50
частин домоволодіння, районний суд не
прийняв до уваги те, що вказана частина
домоволодіння не виділялася в натурі, а
перелічені приміщення та споруди вже
були зазначені у свідоцтві про право на
спадщину за законом, яке отримав
позивач 27.06.2009 року.

Колегія суддів вважає, що
позивачем не доведені підстави,
передбачені вказаними нормами права
для набуття права власності на
нерухоме майно.

Враховуючи наведене, судова колегія
приходить до висновку, що рішення суду
не може залишатися в силі, оскільки
ухвалено з порушенням п.п.1,3,4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог. А отже
апеляційна скарга задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу
Дніпропетровської міської ради -
задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 лютого 2014 року скасувати і в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення але може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: