У Х В А Л А

Справа № 183/3848/14

№ 2-з/183/31/14

09.06.2014 року

м. Новомосковськ

суддя Новомосковського міськрайонного
суду Дніпропетровської області
Березюк В.В., розглянувши заяву
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приват Банк» про
забезпечення позову,

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «Приват Банк»
звернулося до Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області з позовом до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості.

Одночасно з позовом позивач
подав заяву, в якій просить в якості
забезпечення позову накласти арешт у
межах суми заборгованості за кредитом
у розмірі 136 701,83 грн. на грошові кошти,
рухоме та нерухоме майно, яке належить
ОСОБА_1, шляхом заборони будь-яким
особам укладати угоди стосовно цього
майна, проводити його реєстрацію та
перереєстрацію, здійснювати його
відчуження.

Заява мотивована тим, що
позивач з метою позбавлення банку
можливості задовольнити свої вимоги за
рахунок належного відповідачу майна і
коштів може відчужити його, чим може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Сторони, у
відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України, в
судове засідання не викликалися, у
зв’язку з чим, на підставі ст.197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
технічними засобами не здійснювалося.

Суддя, розглянувши
заяву, дослідивши матеріали справи,
приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.151 ЦПК України, суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити, передбачені цим Кодексом,
заходи забезпечення позову. Згідно з
п.п. 1, 2 ч.1 ст.152 ЦПК України способами
забезпечення позову є накладення
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб, та заборона
вчиняти певні дії.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 22.12.2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» позов майнового
характеру дозволяється забезпечувати
шляхом накладення арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Крім того, відповідно до п.4 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
22.12.2006 року, розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з’ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Заборона вчиняти певні дії може бути
спрямована як безпосередньо до
відповідача, так і інших осіб, які
можуть вчиняти такі дії. Проте
зазначена заборона, в силу своєї суті,
не може мати загального характеру і
повинна бути спрямована лише на
конкретно визначене коло осіб, адже,
відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України,
таким особам (у разі постановлення
ухвали без їх повідомлення)
надсилається копія ухвали негайно
після її виконання.

З наданих позивачем позовної заяви та
заяви про забезпечення позову відсутні
докази того, що відповідач має намір
відчужити належне йому майно чи кошти,
що може призвести до утруднення чи
неможливості виконання рішення суду в
разі задоволення позову.

Крім того, в поданій заяві позивач
також просить заборони будь-яким
особам укладати угоди стосовно цього
майна, проводити його реєстрацію та
перереєстрацію, здійснювати його
відчуження, що є неприпустимим для
даного виду забезпечення позову.

За таких обставин, враховуючи не
конкретизованість змісту заявлених
вимог щодо обраного виду забезпечення
позову, не зазначення конкретного
майна, на яке просить накласти арешт
заявник, не надання документів, що
підтверджують право власності на нього
саме відповідача, не надання жодного
документа, який би свідчив про вартість
цього майна, що позбавляє суд
можливості визначити відповідність і
співрозмірність виду і розміру
забезпечення позову, у зв’язку з чим
суд приходить до висновку, що заява про
забезпечення позову не обґрунтована, а
тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 151, 152 ЦПК України, суд,
–

у х
в а л и в :

У задоволенні заяви публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приват Банк»про забезпечення
позову, – відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається на протязі 5 днів до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області.

Суддя
В.В. Березюк