Справа №639/1665/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді
Труханович В.В.

за участю секретаря -
Черненко К.І., Малойван Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
3-тя особа державний нотаріус 5-тої
Харківської державної нотаріальної
контори Волохіна О.В. про визнання
недійсним договору дарування, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до
Жовтневого районного суду м. Харкова з
позовом до ОСОБА_2, третя особа
державний нотаріус П'ятої ХДНК
Волохіна О.В. про визнання недійсним
договору дарування, в якому просила
суд поновити строк позовної давності
та визнати недійсним договір дарування
від 02.07.2007 року, укладений між нею та
ОСОБА_2 на 45/100 частин житлового будинку
«Літ. А-1» з відповідною частиною
надвірних будівель по АДРЕСА_1. Просила
також стягнути з відповідача на свою
користь судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що їй на
підставі рішення суду належало 45/100
частин житлового будинку «Літ. А-1» по
АДРЕСА_1.

У липні 2007 року між позивачем та ОСОБА_2
було укладено договір дарування
вказаної частини житлового будинку.

Позивач зазначає, що під час укладання
договору дарування вона вважала, що
укладає з відповідачем договір
довічного утримання, оскільки
відповідач обіцяла доглядати за нею та
надавати матеріальну підтримку.

Про укладання договору дарування
позивачу стало відомо тільки у
жовтні-листопаді 2013 року, зі слів її
сестри ОСОБА_4

ОСОБА_4 також повідомила ОСОБА_1, що
20.02.2007 року між ОСОБА_1 та відповідачем
було укладено договір купівлі-продажу
55/100 частин спірного житлового будинку.

Позивач вказує, що укладати такі
договори вона не бажала та не укладала,
а при укладанні договору дарування її
було введено в оману щодо правових
наслідків договору, оскільки вона
вважала, що укладає з відповідачем
договір довічного утримання.

Крім цього позивач посилається на те,
що на момент відчуження житлового
будинку, в ньому проживала
неповнолітня дитина, а саме син її
сестри ОСОБА_5 При продажу частини
будинку орган опіки та піклування
дозволу не надавав, що на думку
позивача суперечить чинному
законодавству.

На підставі зазначеного, позивач
вважає, що ОСОБА_2 ошукала її при
укладанні договору дарування від 02.07.2007
року на 45/100 частин житлового будинку
«Літ. А-1» по АДРЕСА_1.

Крім того, позивач вказала, що договір
дарування є удаваним правочином,
оскільки укладений з метою приховати
дійсний договір довічного утримання.

У зв'язку з викладеним, позивач і була
змушена звернутися до суду з даним
позовом.

12 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2
надала суду письмові заперечення в
яких вказала, що вважає позовні вимоги
необґрунтованими та неконкретними, у
зв'язку з чим вважає їх такими, що не
підлягають задоволенню.

В обґрунтування заперечень відповідач
вказала, що укласти договір дарування
запропонувала сама позивач, яка і
надала їй довіреність на ведення її
справ.

Після оформлення своїх прав і до
укладання договору дарування ОСОБА_1
вже продала відповідачу 55/100 частин
спірного будинку згідно з договором
купівлі-продажу від 20.02.2007 року,
отримавши за цю частину грошові кошти.

Відповідач вказує, що твердження
відповідача стосовно того, що при
укладанні договору дарування було
порушено права неповнолітніх осіб не
відповідають дійсності, оскільки на
час укладання договорів неповнолітніх
осіб не було зареєстровано в спірному
житловому будинку.

Твердження позивача щодо недійсності
договору дарування внаслідок омани
також не відповідають дійсності,
оскільки відносно 45/100 частин житлового
будинку сторони мали намір укласти
саме договір дарування, а про
необхідність доглядати ОСОБА_1 між
сторонами ніколи не йшлось.

Крім того, відповідач просила суд
застосувати строк позовної давності до
вимог ОСОБА_1

Позивач в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
судового засідання повідомлена
належним чином, причини неявки суду не
повідомила.

Представники позивача ОСОБА_4 та
ОСОБА_6, які діють на підставі
довіреності від 27.09.2013 року, в судовому
засіданні позов підтримали, просили
суд його задовольнити.

ОСОБА_4 пояснила суду, що договір
дарування є недійсним, оскільки був
укладений внаслідок омани, а саме
відповідач обіцяла матеріально та
фізично допомагати ОСОБА_1, але
документів, які підтверджували б ці
обставини у неї відсутні.

Разом з тим пояснила, що ОСОБА_1 має
середню освіту, тривалий час працювала
на заводі, читати та писати вміє, також
має повнолітнього сина, який проживає
окремо.

ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що
договір дарування має бути визнаний
недійсним, оскільки під час відчуження
спірного житлового будинку в ньому
була зареєстрована неповнолітня
дитина, а згода органу опіки та
піклування була відсутня.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, надала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача, ОСОБА_7, яка
діє на підставі договору від 12.03.2014
року, в судовому засіданні проти позову
заперечувала, просила суд відмовити в
його задоволенні, з підстав викладених
у письмових запереченнях.

Третя особа в судове засідання не
з'явилася, надала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності, та
ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, допитавши свідка
та дослідивши матеріали справи, вважає,
що у задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

В судовому засіданні було встановлено,
що на підставі рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 25.09.2006
року ОСОБА_1 на праві приватної
власності належить житловий будинок з
надвірними будівлями, розташований по
АДРЕСА_1. (а.с. 171, 172)

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №12179109 від
17.10.2006 року право власності на вказаний
житловий будинок було зареєстровано за
ОСОБА_1 17.10.2006 року, частка 1/1. (а.с. 173)

Так, ОСОБА_1 набула право власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями, розташований по АДРЕСА_1.

12 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено договір купівлі-продажу
55/100 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятої ХДНК Волохіною О.В.,
зареєстровано в реєстрі за №4-205. (а.с.
10-12)

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №13920247 від
19.03.2007 року право власності на 55/100
частин вказаного житлового будинку
було зареєстровано за ОСОБА_2 19.03.2007
року. (а.с. 13)

02 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено договір дарування 45/100
частин житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель за
адресою: АДРЕСА_1, посвідчений
державним нотаріусом П'ятої ХДНК
Волохіною О.В., зареєстровано в реєстрі
за №4-950. (а.с. 7-9)

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України, дарунком
можуть бути рухомі речі, в тому числі
гроші та цінні папери, а також нерухомі
речі.

Згідно Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №15304931 від
20.07.2007 року право власності на 45/100
частин вказаного житлового будинку
було зареєстровано за ОСОБА_2 19.07.2007
року. (а.с. 13)

Таким чином, у ОСОБА_1 право власності
на житловий будинок припинилося на
підставі двох, вищезазначених,
правочинів, а у відповідача ОСОБА_2
виникло право приватної власності на 1/1
частин житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України, право
власності припиняється у разі, зокрема,
відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

ОСОБА_1, вважаючи договір дарування
таким, що вчинений внаслідок обману зі
сторони ОСОБА_2 і звернулась до суду з
позовом про визнання його недійсним.

Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює,
що істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Представники позивача в судовому
засіданні вказували, що обман полягав в
тому, що ОСОБА_1 під час укладання
договору дарування вважала, що сторони
укладають договір довічного утримання
з обов'язком ОСОБА_2 матеріально та
фізично допомагати позивачу, тобто
ОСОБА_2 навмисно ввела ОСОБА_1 в оману
щодо природи правочину а також прав та
обов'язків сторін.

Але, з даними доводами суд не може
погодитися з наступних обставин.

Так, матеріали справи містять копію
договору дарування та документів на
підставі яких він посвідчувався,
наданих завідувачем П'ятої ХДНК. (а.с.
163-184)

Відповідно до п. 5 договору дарування,
посвідченого державним нотаріусом
П'ятої ХДНК Волохіною О.В. 02.07.2007 року,
даритель, тобто ОСОБА_1, стверджувала,
що договір здійснюється нею без
будь-яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного, так і
морального.

Відповідно до п.6,7,8 договору дарування,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стверджували, що
договір не приховує іншу угоду і
відповідає дійсним намірам сторін
створити для себе юридичні наслідки,
крім того стверджували, що вони не
визнані недієздатними чи обмежено
дієздатними, укладання договору
відповідає їх інтересам, волевиявлення
є вільним і усвідомленим і відповідає
їх внутрішній волі, умови договору
зрозумілі і відповідають реальній
домовленості сторін, договір
спрямований на реальне настання
наслідків. Сторонам було роз'яснено
зміст ст. 377, 727 ЦК України, ст. 120 ЗК
України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману, на відміну від помилки,
є умисел: особа знає про наявність чи
відсутність певних обставин і про те,
що друга сторона, якби вона володіла
цією інформацією, не вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Представники позивача пояснили в
судовому засіданні що ОСОБА_1 мала
середню освіту, вміла читати та писати.

В судовому засіданні був допитаний
свідок ОСОБА_10, який пояснив суду, що
житловий будинок по АДРЕСА_1 був ветхий,
та позивач не бажала його утримувати, у
зв'язку з чим вона і вирішила спочатку
продати частину будинку, а потім
подарувати іншу частину будинку
відповідачу по справі.

Як вбачається з наданих суду
документів відповідач по справі
здійснювала обслуговування житлового
будинку, а саме будинок було підключено
до газопостачання та водопостачання,
було встановлено металопластикові
вікна, крім того, витрати з утримання
житлового будинку також несла
відповідач ОСОБА_2 (а.с. 39-48, 59-113)

Отже, судом достовірно встановлено, що
волевиявлення ОСОБА_1 було вільним,
відповідало її інтересам, та було
направлено на дарування належної їй
частини житлового будинку ОСОБА_2

Даний правочин був спрямований на
безоплатну передачу частини житлового
будинку ОСОБА_2 та позивач бажала
настання наслідків вчинення такого
правочину.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» визначено, що правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до п. 20 цієї ж постанови,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу
в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що сторонами в момент
вчинення правочину було дотримано
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 ЦК України.

Крім того, позивачем та її
представниками не було доведено в
судовому засіданні що помилка щодо
природи правочину, а також щодо прав та
обов'язків сторін дійсно мала місце під
час укладання договору дарування, а
тому відсутні підстави для задоволення
цієї частини позову.

З положень чинного законодавства
вбачається, що саме позивач як сторона,
яка діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Представники позивача в судовому
засіданні також посилалися на те, що на
час посвідчення договору дарування, в
житловому будинку по АДРЕСА_1 була
зареєстрована неповнолітня дитина, а
дозвіл органу опіки та піклування на
відчуження житлового будинку був
відсутній.

Дані обставини також не знайшли свого
підтвердження під час судового
засідання, оскільки матеріали справи
містять копію Довідки Приватної фірми
ПЖЕП-87, яка була витребувана державним
нотаріусом П'ятої ХДНК Волохіною О.В.
під час посвідчення договору дарування
від 02.07.2007 року, та згідно якої за
адресою: АДРЕСА_1 неповнолітні особи,
які зареєстровані або мешкають за
вказаною адресою відсутні. (а.с. 182)

На підставі вказаної довідки, 14.05.2007
року ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_12 було направлено повідомлення
про те, що ОСОБА_1 буде дарувати належні
їй 45/100 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1
ОСОБА_2. та у разі заперечень,
запропоновано протягом десяти днів, з
дня отримання повідомлення, з'явитися
до П'ятої ХДНК. (а.с. 173-177)

Дані повідомлення були отримані 12.06.2007
року, за винятком ОСОБА_5, який отримав
повідомлення 26.05.2007 року. (а.с. 177-181)

Крім того на підставі цієї довідки, п.5
договору дарування встановлено, що
права третіх осіб, малолітніх та
неповнолітніх членів родини цим
договором не порушені.

Відтак, під час посвідчення договору
дарування нотаріусом та сторонами було
дотримано вимог чинного, на той час,
законодавства щодо прав неповнолітніх
осіб на спірний житловий будинок,
оскільки малолітні чи неповнолітні
діти не були зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1.

В тексті позову та в судовому засіданні
представники позивача посилались
також на те, що договір дарування є
удаваним правочином.

Відповідно до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Але, посилання позивача на вказані
обставини також не знайшли свого
підтвердження під час судового
засідання, оскільки договором
даруванням передбачено, що сторони
стверджували, що договір не приховує
іншу угоду і відповідає дійсним
намірам сторін створити для себе
юридичні наслідки, крім того укладений
договір був спрямований на реальне
настання наслідків, як це було
встановлено у рішенні вище.

Отже, враховуючи те, що в судовому
засіданні не було встановлено, що
ОСОБА_2 умисно ввела в оману ОСОБА_1, та
того, що такий обман взагалі мав місце,
а обставини, наведені позивачем, не є
істотними для визнання договору
дарування недійсним, суд приходить до
висновку про необхідність у відмові в
задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 31, 57-60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК,
ст. 182, 202, 203, 215, 229, 230, 235, 328, 346, 655, 717, 718 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
3-тя особа державний нотаріус 5-тої
Харківської державної нотаріальної
контори Волохіна О.В. про визнання
недійсним договору дарування -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні у той же
строк з моменту одержання його копії.

Суддя
В.В. Труханович