Справа № 382/6313-ц Головуючий у І
інстанції Литвин Л.І.Провадження №
22-ц/780/798/14 Доповідач у 2 інстанції
КулішенкоКатегорія 4
РІШЕННЯ

Іменем України

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Лащенка В.Д., Сушко Л.П.,

при секретарі: Химинець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали цивільної справи
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Яготинського районного суду
Київської області від 20 листопада 2013
року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності на частину квартири та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання 1/2 частини квартири
об'єктом особистої приватної
власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2 про визнання квартири
спільною сумісною власністю подружжя
та визнання права власності на частину
квартири, в якому після збільшення
позовних вимог зазначала, що 7 жовтня 2006
року вона зареєструвала шлюб з
відповідачем. Від шлюбу мають
неповнолітню доньку, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 22 квітня 2011 року на ім'я
відповідача було придбано квартиру
АДРЕСА_1. Відповідач не піклувався про
створення нормальних сімейних
стосунків, вчиняв сварки, що негативно
впливало на психічний та духовний
розвиток дитини. Крім того, останні два
роки відповідач систематично витрачає
свою заробітну плату виключно для
задоволення своїх інтересів. Згоди про
добровільний поділ майна між ними не
досягнуто. Просила визнати квартиру
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя та визнати за нею право
власності на її 3/4 частини.

Відповідач звернувся до суду з
зустрічним позовом про визнання 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 об'єктом
особистої приватної власності. Вважає,
що половина коштів, за які придбавалася
спірна квартира не являлися доходом із
його бізнесу чи будь-яким доходом
відповідачки, а належали йому особисто.
Просив визнати 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 об'єктом особистої приватної
власності.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 20 листопада 2013
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності на частину квартири
задоволено частково.

Визнано 70/100 частини квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
35/100 частин квартири АДРЕСА_1, а за
ОСОБА_2 право власності на 35/100 частин
квартири. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання 1/2 частини квартири об'єктом
особистої приватної власності
задоволено частково.

Визнано, що 30/100 частин квартири АДРЕСА_1
належать ОСОБА_2 на праві особистої
приватної власності. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просила рішення скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції при винесенні рішення
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, в порядку,
передбаченому статтею 303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України в
мотивувальній частині рішення суд має
зазначити встановлені судом обставини
і визначити відповідно до них
правовідносини, мотиви, з яких суд
вважає встановленою наявність чи
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги чи
заперечення, бере до уваги чи відхиляє
докази, застосовує зазначені у рішенні
нормативно-правові акти.

Зазначеним вимогам рішення суду
відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 07
жовтня 2006 року. Від шлюбу вони мають
малолітню дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період спільного проживання подружжя
22 квітня 2011 року придбало квартиру
АДРЕСА_1. Вартість вищевказаної
квартири відповідно до договору
купівлі-продажу становить 30058 грн.

Суд, задовольняючи частково позови
виходив з того, що квартира АДРЕСА_1
після укладення договору
купівлі-продажу збільшилась у своїй
вартості внаслідок особистих затрат
відповідача, а тому 30/100 частин квартири
АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2

Такі висновки не відповідають
фактичним обставинам справи та
суперечать закону.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею,
ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування; 3)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою. Договір про поділ
житлового будинку, квартири, іншого
нерухомого майна, а також про виділ
нерухомого майна дружині, чоловікові
зі складу усього майна подружжя має
бути нотаріально посвідчений.

Згідно п.1 ст. 70 Сімейного кодексу
України, у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 п.1 ст. 71 СК України
якщо дружина та чоловік не домовились
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Відповідно до вимог ст. 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними. Речі для професійних занять
присуджуються тому з подружжя, хто
використовував їх у своїй професійній
діяльності. Вартість цих речей
враховується при присудженні іншого
майна другому з подружжя.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
можливе за умови попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

Постановою Пленуму Верхового Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено
судам, що само по собі розірвання шлюбу
не припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу. Не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою, до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть якщо вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя;
кошти, одержані як відшкодування за
втрату (пошкодження) речі, що належала
особі, а також як відшкодування
завданої їй моральної шкоди; страхові
суми, одержані за обов'язковим
добровільним особистим страхуванням,
якщо страхові внески сплачувались за
рахунок коштів, що бути особистою
власністю кожного з них.

Задовольняючи позовні вимоги за
зустрічним позовом в частині визнання
30/100 частин квартири АДРЕСА_1, як таких,
що належать ОСОБА_2 на праві особистої
приватної власності суд першої
інстанції посилався на те, що після
укладення договору купівлі-продажу
збільшилась у своїй вартості внаслідок
особистих затрат відповідача за кошти,
надані йому особисто його батьком.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем не було надано належних
доказів того, що за час шлюбу за рахунок
його грошових затрат істотно
збільшилась вартість спірної квартири,
а ремонт квартири проводився за
рахунок його особистих коштів.

Обставин, які б підтверджували
наявність підстав для визнання за
ОСОБА_2 30/100 частин квартири як
особистою приватною власністю у
матеріалах справи не має.

Оскільки рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а висновки суду
не відповідають обставинам справи то
його необхідно скасувати і ухвалити
нове рішення.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 309, 317, ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 20 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
квартири спільною сумісною власністю
подружжя та визнання права власності
на частину квартири задовольнити
частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання 1/2 частини квартири об'єктом
особистої приватної власності
залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: