22-ц/772/1210/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Воробйов В. В.Категорія:
51Доповідач: Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В.,
Шемети Т.М.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю: представника
відповідача Козіна Я.М., -

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Вінницьке управління механізації і
автотранспорту будівництва» про
стягнення заборгованості з
компенсації за невикористані
відпустки та за зустрічним позовом
Публічного акціонерного товариства
«Вінницьке управління механізації і
автотранспорту будівництва» до ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної шкоди
завданої працівником, -

за апеляційною скаргою представника
Публічного акціонерного товариства
«Вінницьке управління механізації і
автотранспорту будівництва» - Пинзара
Ігоря Віталійовича на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 06 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ПАТ «Вінницьке управління
механізації і автотранспорту
будівництва» про стягнення
заборгованості з компенсації за
невикористані відпустки. 17.02.2014 року
позивач подав заяву про збільшення
позовних вимог, мотивуючи свої вимоги
тим, що на підприємстві працював з
13.02.1985 року. Наказом № 48 від 07.05.2013 року
він був звільнений з роботи на підставі
п.4 ст. 40 КЗпП України. При цьому йому
була нарахована компенсація за 382 дня
невикористаної відпустки у розмірі
12263,66 грн., з якої було сплачено
обов'язковий платіж до Пенсійного
фонду України в розмірі 441,49 грн., та
податок з доходів фізичних осіб в
розмірі 1808,31 грн. Компенсація за
невикористані відпустки в сумі 6792,75
гривень не була виплачена.

Позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь
компенсацію за невикористані
відпустки в розмірі 6792,75 грн. та
середній заробіток за період затримки
розрахунку при звільненні з роботи за
період з 08.05.2013 року по 17.02.2014 року (198
днів) в розмірі 8519,94 грн.

18.02.2014 року відповідачем було
пред'явлено зустрічний позов до ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної шкоди,
завданої працівником. Вимоги
мотивовано тим, що у вересні 2012 року,
при виконанні робіт з розвантаження
асфальтоукладника, ОСОБА_3 були
порушені правила технічної
експлуатації вантажопідйомної
техніки, що призвело до виходу з ладу
закріпленого за ним автокрана.
Добровільно відшкодувати заподіяну
підприємству шкоду відмовляється, тому
відповідач просив стягнути з ОСОБА_3
суму його середньомісячної заробітної
плати в розмірі 1421,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 06 березня 2014
року позов ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Вінницьке
управління механізації і
автотранспорту будівництва» про
стягнення заборгованості з
компенсації за невикористані
відпустки задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Вінницьке управління
механізації і автотранспорту
будівництва» на користь ОСОБА_3
компенсацію за невикористані
відпустки в розмірі 6792,75 грн. та середню
заробітну за затримку розрахунку при
звільненні з роботи за період з 08
травня 2013 року по 17 лютого 2014 року в
розмірі 8519,94 грн. Вирішено питання, щодо
стягнення судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ПАТ
«Вінницьке управління механізації і
автотранспорту будівництва» до ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної шкоди,
завданої працівником - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду, представник ПАТ «Вінницьке
управління механізації і
автотранспорту будівництва» - Пинзар
І.В. подав апеляційну скаргу, в якій
посилаються на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив
скасувати рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 06
березня 2014 року та постановити нове
рішення, яким позов ОСОБА_3 до ПАТ
«Вінницьке управління механізації і
автотранспорту будівництва» про
стягнення заборгованості з
компенсації за невикористані
відпустки задовольнити частково, а
саме стягнути з ПАТ «Вінницьке
управління механізації і
автотранспорту будівництва» на
користь ОСОБА_3 компенсацію за
невикористані відпустки в розмірі 6792,75
грн. та середню заробітну плату за
період затримки розрахунку при
звільненні з роботи за період з 12.11.2013
року по 17.02.2014 року в розмірі 3829,67 грн.

Зустрічний позов ПАТ «Вінницьке
управління механізації і
автотранспорту будівництва» до ОСОБА_3
задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь
підприємства матеріальну шкоду в
розмірі 1421 грн. Вирішити питання щодо
розподілу судових витрат.

Колегія суддів, заслухавши осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши докази, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, прийшла до
висновку, що остання задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішенням,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та
сторонами не заперечувалось, що
позивач ОСОБА_3 з 13.02.1985 року перебував у
трудових відносинах з відповідачем.
Наказом № 48 від 07.05.2013 року позивач був
звільнений з роботи на підставі п.4 ст.
40 КЗпП України.

Також не заперечувалось сторонами
обставини щодо невиплати позивачу в
день його звільнення частини
компенсації за невикористані
відпустки в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству в розмірі 6792,75 грн. (а.с. 8,
22).

Позивач визнав обставини, щодо виходу з
ладу у вересні 2012 року рами кранової
установки, закріпленого за ним
автокрана КС-3577, при виконанні ним
робіт з розвантаження
асфальтоукладника.

Матеріали для ремонту стріли автокрана
купувались у листопаді 2012 року за
погодженням з керівництвом, що
підтверджуються: прибутковим касовим
ордером №315 щодо придбання електродів
на суму 310,60 грн. та прибутковим касовим
ордером №314 щодо придбання листа г/к 10
мм на суму 1599,75 грн., (а.с. 73, 74).

Оскільки наведені вище обставини
сторонами визнані та не заперечуються,
тому, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК
України, вони доказуванню не
підлягають.

Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України,
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

На день звільнення з роботи відповідач
не виплатив належну позивачу частину
суми грошової компенсації за
невикористані щорічні відпустки у
розмірі 6792,75 грн., що суперечить вимогам
ч.1 ст. 116 КЗпП України, а тому суд
першої інстанції правомірно стягнув
вказану суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу,
при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У ст. 238 КЗпП України зазначено, що
при розгляді трудових спорів у
питаннях про грошові вимоги, крім вимог
про виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи
(стаття 235), орган, який розглядає спір,
має право винести рішення про виплату
працівникові належних сум без
обмеження будь-яким строком.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року
«Про затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати», середній
заробіток обчислюється виходячи з
виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата, отже для
обрахунку середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні має
враховуватись заробіток позивача за
березень і квітень 2013 року.

В матеріалах справи міститься довідка
№9 від 30.01.2014 року відповідно до якої
нарахована заробітна плата позивача
складає 815,16 грн. у березні та 734,08 грн. - у
квітні 2013 року (а.с.42). Кількість робочих
днів позивача за період роботи у
березні і квітні 2013 року складає 36
робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме у Журналі обліку руху трудових
книжок, який ведеться на підприємстві,
ОСОБА_3 отримав трудову книжку 07.05.2013
року, про що розписався у вказаному
журналі (а.с.93-95). Зокрема в матеріалах
справи міститься і акт відсутності
працівника на робочому місці від 07.05.2013
року (а.с.84), а тому колегія суддів
погоджується з районним судом та
критично ставиться до вказаного акта,
оскільки у Журналі обліку руху
трудових книжок не міститься належним
чином застережених виправлень щодо
іншої дати отримання позивачем
трудової книжки та підпису позивача
про це.

Крім того, відповідно до п. 4.2.
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29.07.1993
року № 58, якщо працівник відсутній на
роботі в день звільнення, то власник
або уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Доказів про виконання
вимог вказаної Інструкції
відповідачем суду не надано.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції, що сума середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
яку відповідач повинен сплатити
позивачу з 08.05.2013 року по 17.02.2014 року
становить 8519,94 грн. (відповідно до
розрахунку: 198 - кількість робочих днів
за весь час затримки розрахунку * 43,03
грн. - середньоденна заробітна плата).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 233 КЗпП
України для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, що на момент
пред'явлення ПАТ «Вінницьке управління
механізації і автотранспорту
будівництва» зустрічного позову (18.02.2014
року а.с.51-52), строк для звернення до
суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_3
заподіяної підприємству шкоди,
відповідачем був пропущений.
Відповідач мав можливість пред'явити
такий позов до ОСОБА_3 до відповідного
дня вересня 2013 року.

Суду не було надано доказів пропуску
вказаного строку з поважних причин, а
тому суд першої інстанції правомірно
залишив без задоволення зустрічний
позов ПАТ «Вінницьке управління
механізації і автотранспорту
будівництва».

Відповідно до ст..308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів
прийшла до висновку, що судом першої
інстанції повно з'ясовано фактичні
обставини справи, дано належну оцінку
зібраним доказам. Рішення суду
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону і підстав для його
скасування немає.

Доводи апеляційної скарги
представника Публічного акціонерного
товариства «Вінницьке управління
механізації і автотранспорту
будівництва» - Пинзара Ігоря
Віталійовича безпідставні,
необґрунтовані і висновків суду не
спростовують.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
«Вінницьке управління механізації і
автотранспорту будівництва» - Пинзара
Ігоря Віталійовича - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 06 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис
Сопрун В.В.

Судді: підписи
Матківська М.В.

Шемети Т.М.

З оригіналом вірно:
Сопрун В.В.