Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/3091/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді:
Григорусь Н.Й.

суддів: Талько
О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк «Аваль» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення (заочне) Корольовського
районного суду м. Житомира від 10 липня
2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ПАТ «Райффайзен
Банк «Аваль» в особі Житомирської
обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк
«Аваль» звернулося до суду з позовом, в
якому просило стягнути з відповідача
заборгованість за кредитними
договорами на загальну суму 16 663,27 дол.
США (еквівалент 133 189,52 грн.) та судові
витрати.

Заочним рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 10 липня
2013 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за
кредитним договором від 10.04.2007 року в
розмірі 11 832,44 дол. США та за кредитним
договором від 04.10.2007 року в розмірі 99
174,92 дол. США, а також судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати, ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову. Зокрема, зазначила, що суд не
звернув увагу на те, що банк не маючи
індивідуальної ліцензії на проведення
валютних операцій надав кредит в
іноземній валюті. Оскільки укладений
кредитний договір є недійсним,
підстави для задоволення позовних
вимог відсутні.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно зі ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Статтею 526 ЦК
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Судом встановлено, що між
позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний
договір № 014/1102/85/107460 від 10.04.2007 року,
згідно якого надано кредит під заставу
нерухомого майна у розмірі 13 000,00 дол.
США терміном на 240 місяців зі сплатою
13,25 % річних за користування кредитними
коштами. 04.10.2007 року між позивачем та
ОСОБА_1 укладено кредитний договір №
014/1102/82/120800 від 04.10.2007 року, згідно якого
відповідачу надано кредит під заставу
нерухомого майна у розмірі 82 000,00 дол.
США строком на 239 місяців зі сплатою 15,5 %
річних. Кошти відповідачем отримано, що
підтверджується матеріалами справи
(а.с. 35-36).

ОСОБА_1 ознайомлена з умовами отримання
та повернення кредитних коштів, з якими
погодилась. Кредитні договори є
чинними і ніким не оскаржені. Між
сторонами погоджено та підписано
графік погашення заборгованості.

Крім того, між сторонами укладено
додаткові угоди, якими врегульовано
заборгованість, змінено графік
повернення кредиту, надано
«Кредитні канікули», на період яких
зменшено розмір щомісячного платежу,
тощо. Вказані додаткові угоди
підписані сторонами та є дійсними (а.с.
4-34).

Відповідно до вимог кредитних
договорів Банк має право вимагати
дострокове погашення Кредиту в зв'язку
з неналежним виконанням боржником умов
договору (п. 5.5.).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 умов
кредитних договорів щодо погашення
щомісячних платежів, станом на 21.03.2013
року утворилась заборгованість на
загальну суму 155 681,95 дол. США, а саме за
кредитним договором № 014/1102/85/107460 від
10.04.2007 року в розмірі 16 663, 27 дол. США
(екв. 133 189,52 грн.), з яких 11 832, 44 дол. США
(екв. 94 576,69 грн.) - заборгованість за
тілом кредиту, 1 847,54 дол. США (екв. 14 767,39
грн.) - заборгованості за відсотками за
користування кредитом, 2 983,29 дол. США
(екв. 23 845,44 грн.) - пені за прострочення
сплати тіла кредиту та відсотків.

За кредитним договором № 014/1102/82/120800 від
04.10.2007 року, станом на 21.03.2013 року
заборгованість перед банком становить
139 018,68 дол. США (екв. 1 111 176,31 грн.), з яких
99 174,92 дол. США (екв. 792 705,14 грн.) -
заборгованість за тілом кредиту, 18 646,47
дол. США (екв. 149 041,23 грн.) -
заборгованості за відсотками за
користування кредитом, 21 197,29 дол. США
(екв. 169 429,94 грн.) - пені за прострочення
сплати тіла кредиту та відсотків.
Розмір вищевказаної заборгованості
підтверджується наданими Банком
розрахунками (а.с. 31-34).

Оскільки відповідач не погасила наявну
заборгованість, 01.04.2013 року Банк
звернувся до суду з позовом, в якому
просив стягнути з ОСОБА_1 вищевказану
заборгованість.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
тобто правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Принцип свободи договору є одним із
загальних принципів цивільного
законодавства. Сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору (ст.ст. 6, 627
ЦК України). Свобода договору - це,
насамперед, свобода укладення договору
і визначення його умов.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст. 57-60 ЦПК України.

Факт укладення та підписання кредитних
договорів від 10.04.2007 року та від 04.10.2007
року ОСОБА_1 не заперечується.
Посилаючись на неправомірне укладання
кредитних договорів в іноземній валюті
без індивідуальної ліцензії на
проведення валютних операцій,
відповідач кредитні договори від 10.04.2007
року та від 04.10.2007 року у встановленому
законом порядку нею не оспорювала, а
відтак останні є дійсними.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що Банк, маючи
банківську ліцензію на право
здійснювати банківські операції,
визначені частиною першою та пунктами
5-11 частини другою статті 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» та дозвіл на право
здійснення операцій, визначених
пунктами 1-4 частини другою та частиною
четвертою статті 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність» (а.с.
107-109), на момент укладення кредитного
договору з апелянтом та у період його
виконання сторонами, не потребував
отримання індивідуальної ліцензії
Нацбанку України на використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу. Такий висновок суду
ґрунтується на положеннях п. 1 ч.2 ст. 47
Закону України «Про банки та
банківську діяльність» та п. 1.5
постанови Правління Національного
банку України від 14.10.2004 року № 483 «Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»,
згідно якої використання іноземної
валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється
якщо ініціатором за валютною операцією
є уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями) та узгоджується
з п. 11 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».
Не було потреби в отриманні
індивідуальної ліцензії і самою
ОСОБА_1, оскільки ініціатором за
валютною операцією виступав Банк.
Частиною другою статті 192 ЦК України
передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
неналежне виконання відповідачем умов
кредитного договору та необхідність
стягнення з неї заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, та не
дають підстави вважати, що судом першої
інстанції допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права.

Рішення в частині зменшення розміру
пені відповідно до умов кредитних
договорів ніким не оскаржується, тому
не є предметом апеляційного розгляду
(п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 від 24.10.2008 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку»).

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 10 липня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий
Судді