Справа № 127/1907/13- ц Провадження №
22-ц/772/734/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Бойко В. М.Категорія: 52
Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі
головуючого судді Сала Т.Б., суддів
Зайцева А.Ю., Денишенко Т.О., при
секретарі Торбасюк О.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу голови
ліквідаційної комісії Вінницької
обласної санітарно-епідеміологічної
станції на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 16
травня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державної установи
«Вінницький обласний лабораторний
центр» про визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення, про
зобов'язання прийняти на посаді, -

встановила:

У січні 2013 р. ОСОБА_2 звернулася з
вказаним позовом до Державної установи
«Вінницький обласний лабораторний
центр» (далі по тексту ДУ «ВОЛЦ»), в
якому просила визнати незаконним та
скасувати наказ в.о. головного лікаря
Вінницької обласної СЕС від 25.12.2012 року
№ 341-К у частині звільнення її з посади
завідуючої паразитологічного
відділення у зв'язку з ліквідацією
обласної СЕС (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Також просила зобов'язати ДУ «ВОЛЦ», як
правонаступника Вінницької обласної
СЕС, призначити її на посаду лікаря
паразитолога ДУ «ВОЛЦ».

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 16.05.2013 р. позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ
в. о. головного лікаря Вінницької
обласної санітарно-епідеміологічної
станції від 21.12.2012 р. №341-к у частині
звільнення ОСОБА_2 з посади завідуючої
паразитологічного відділення у зв'язку
з ліквідацією обласної
санітарно-епідеміологічної станції на
підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням
головою ліквідаційної комісії
Вінницької обласної
санітарно-епідеміологічної станції
подана апеляційна скарга, в якій
просить скасувати рішення першої
інстанції у частині визнання
незаконним та скасування наказу № 341-к
від 25.12.2012 р. про звільнення ОСОБА_2 з
займаної посади.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції при ухвалені
рішення не врахував всі обставини
справи, які мають значення для
правильного вирішення питання щодо
визнання незаконним наказу про
звільнення. Крім того, вказує, що суд
при розгляді трудового спору не має
адміністративних повноважень, а тому
не має права скасовувати накази.

Заслухавши пояснення сторін,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали цивільної
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим;
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом;
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач з 01.02.1993 р. по 25.12.2012 р. працювала
на посаді завідуючої
паразитологічного відділення
Вінницької обласної санепідемстанції
(а. с. 6).

Наказом в.о. головного лікаря
Вінницької обласної санітарно -
епідеміологічної станції від 25.12.2012 р.
№341-к ОСОБА_2 звільнено з займаної
посади у зв'язку з ліквідацією обласної
санітарно епідеміологічної станції на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 19).

Наказом Міністерства охорони здоров'я
України №176-0 від 21.09.2012 р. ліквідовано
державні заклади та організації, що
належить до сфери Управління
Міністерства охорони здоров'я України
(а.с. 27-29).

Відповідно до наказу Вінницької
обласної санітарно-епідеміологічної
станції від 03.10.2012 р. № 205 ліквідовано
санітарно-епідеміологічні заклади
Вінницької області, що належать до
сфери управління Міністерства охорони
здоров'я і зокрема Вінницьку обласну
санітарно-епідеміологічну станцію (а.
с. 23-26).

ОСОБА_2 попереджена про звільнення
25.10.2012 року про що зазначено у відомості
ознайомлення працівників Вінницької
обласної санітарно-епідеміологічної
станції з наказом №165-к від 15.10.2012 р.
«Про скорочення штатного розпису у
зв'язку з ліквідацією» та видачі
персональних попереджень щодо
звільнення (а. с. 86-89).

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач діяв з порушенням чинного
законодавства, оскільки ОСОБА_2, як
дружина померлого громадянина із числа
ліквідаторів другої категорії, смерть
якого пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, має переважне право на
залишення на роботі, і має пільги
передбачені ст. ст. 21, 52 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів не погоджується з даним
висновком суду першої інстанції, і
вважає, що суд першої інстанції невірно
застосував норми матеріального права
при вирішенні даного спору.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

В позові ОСОБА_2 висуває дві вимоги:
перша - визнати незаконним та скасувати
наказ в частині звільнення її з посади
у зв'язку з ліквідацією обласної
санітарно-епідеміологічної станції;
друга - зобов'язати ДУ «ВОЛЦ», як
правонаступника ліквідованої
санітарно-епідеміологічної служби,
призначити на посаду лікаря
паразитолога.

Апеляційна скарга подана на рішення
суду, яке стосується першої вимоги
позивача.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із змісту ст. 221 КЗпП
України, судами розглядаються трудові
спори, що виникають між працівником і
власником або уповноваженим ним
органом.

Позивач була звільнена з займаної
посади на підставі наказу в. о.
головного лікаря Вінницької обласної
СЕС.

Отже, трудовий спір виник між ОСОБА_2 та
Вінницькою обласною СЕС, яка повинна
бути відповідачем у справі. На це
звернув увагу представник ДУ «ВОЛЦ» у
своїх запереченнях на позовну заяву
від 20.02.2013 року, в якій просив визнати ДУ
«ВОЛЦ» неналежним відповідачем (а. с.17).

Однак, суд першої інстанції не
перевірив цих обставин, і розглянув
цивільну справу за позовними вимогами
до ДУ «ВОЛЦ».

Колегія суддів вважає, що ДУ «ВОЛЦ» не
може бути відповідачем при розгляді
позовної вимоги щодо визнання наказу
про звільнення незаконним та його
скасування, оскільки відсутні будь які
накази чи розпорядження державних
органів, які б стверджували що ДУ
«ВОЛЦ» чи інше підприємство (установа,
організація), є правонаступником
ліквідованої
санітарно-епідеміологічної станції.

Крім зазначеного, колегія суддів
вважає, що при вирішенні трудових
спорів, захист порушеного права у сфері
трудових відносин в першу чергу
забезпечується відновленням становища
особи, яка звернулась за захистом своїх
трудових прав.

Зі змісту ст. 41 КЗпП України,
вбачається, що вона передбачає
декілька самостійних підстав для
розірвання з ініціативи власника
трудового договору з працівником, як
ліквідацію; реорганізацію;
банкрутство; перепрофілювання
підприємства; скорочення чисельності
працівників; скорочення штату
працівників.

В Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», зазначається ,
що розглядаючи трудові спори, пов'язані
зі звільненнями за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце, крім іншого,
ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства, чи
додержано власником або уповноваженим
органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази про те, що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник за 2 місяці про наступне
вивільнення, переважне право залишення
на роботі при вивільнені працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, в тому числі при
ліквідації, реорганізації або
перепрофілюванні підприємства,
установи, організації, скорочені
чисельності або штату працівників, а
також на працевлаштування.

В даному випадку ліквідація установи
відбулась на підставі наказу
Міністерства охорони здоров'я України
від 21.09.2012 року № 176-0 «Про ліквідацію
бюджетних закладів, установ і
організацій, що належать до сфери
управління МОЗ України».

Досліджуючи докази у справі колегія
суддів прийшла до переконання, що
відбулось повна ліквідація юридичної
особи.

Під поняттям повної ліквідації
підприємств, яке міститься в ч. 3 ст. 184
КЗпП України, варто розуміти
ліквідацію, тобто припинення всіх прав
і обов'язків юридичної особи без
визначення правонаступника.

Так, в даному випадку відсутні будь які
накази чи розпорядження державних
органів, які б стверджували що ДУ
«ВОЛЦ» чи інше підприємство (установа,
організація), є правонаступником
ліквідованої
санітарно-епідеміологічної станції.

Позивач стверджує про наявність в неї
переважного права на залишення на
роботі, передбаченого Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Таке право у позивача дійсно існує,
однак, як вбачається із змісту ст. 42
КЗпП України, переважне право на
залишення на роботі при вивільненні
працівників має певна категорія
працівників у випадку, пов'язаними із
змінами в організації виробництва і
праці, а не у випадку повної ліквідації
підприємства.

На переконання колегії суддів,
при повній ліквідації юридичної особи
неможливо розглядати питання щодо
переважного права на залишення на
роботі будь-кого із працівників, а тому
твердження позивача про наявність
переважного права на залишення на
роботі є безпідставним.

Крім того, саме поняття «переважне
право» містить в собі поняття
пріоритетності по відношенню до інших
вивільнених працівників при розгляді
питання щодо залишення на роботі. Як
видно з матеріалів справи, були
звільнені всі працівники, без
залишення будь-кого на роботі, а тому
говорити про преважне право
недоцільно.

В вищевказаній Постанові Пленуму
Верховного Суду України також
зазначається, що при ліквідації
підприємства (установи, організації)
правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть
застосовуватись і в тих випадках, коли
після припинення його діяльності
одночасно утворюється нове
підприємство. В цих випадках
працівник не вправі вимагати
поновлення його на роботі на заново
утвореному підприємстві, якщо він не
був переведений туди в установленому
порядку.

Беручи до увагу позовну вимогу про
визнання незаконним наказу про
звільнення, колегія суддів вважає, що
позовна вимога, щодо зобов'язання
призначити ОСОБА_2 на посаду лікаря -
паразитолога на новоствореному
підприємстві, за своїм змістом є
вимогою про поновлення на роботі на
новоствореному підприємстві.

Наказу про переведення ОСОБА_2 на
новостворене підприємство немає, а
отже, позовна вимога про зобов'язання
призначити на посаду, яку раніше
займала ОСОБА_2, в ДУ «ВОЛЦ» є
безпідставною.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
взагалі не надав правової мотивації
вимогам ОСОБА_2 про зобов'язання
призначити на посаду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і зміни рішення є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
303, 307, 309,314,316 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу голови
ліквідаційної комісії Вінницької
обласної санітарно-епідеміологічної
станції - задовольнити.

Рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 16 травня 2013
року в частині визнання незаконним та
скасування наказу в. о. головного
лікаря Вінницької обласної
санітарно-епідеміологічної станції
від 25.12.2012 року № 341-К про звільнення
ОСОБА_2 - скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ДУ
«Вінницький обласний лабораторний
центр» про визнання незаконним та
скасування зазначеного наказу -
відмовити.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: /підпис/
Т.Б. Сало

Судді:
/підписи/
А.Ю. Зайцев

Т.О. Денишенко

Згідно з оригіналом: