22-ц/775/1317/2014(м)
263/1577/14-ц

Головуючий у 1 інстанції Степанова С.В.
Категорія 55 Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В АЛ А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Попової С.А., Кочегарової Л.М.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПАТ « МК «Азовсталь») про стягнення суми індексації та компенсації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 липня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 липня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «МК «Азовсталь» про стягнення суми індексації та компенсації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що з 11 грудня 1973 року по 29 грудня 2008 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь». З березня 2003 року відповідачем не проводилася індексація його заробітної плати, що передбачено діючим законодавством, внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом стягнення з відповідача на його користь індексації заробітної плати та компенсації частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати за період з 01 березня 2003 року по 29 грудня 2008 року в сумі 210,30 грв. Крім того, просив стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 30 грудня 2008 року по 19 лютого 2014 року в сумі 193 216,20 грв., у відшкодування моральної шкоди - 1000 грн. та у відшкодування витрат на правову допомогу - 1000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 липня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати та компенсацюя втрати частини доходів у зв»язку з затримкою її виплати в сумі 210,30 грв., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов»язкових платежів при її виплаті, у відшкодування моральної шкоди 20 грв. Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» в дохід держави судовий збір в сум 243,60 грв.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25 липня 2014 року Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16 січня 2014 року по 19 лютого 2014 року в сумі 23,63 грв. В решті частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, і скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, задовольнивши вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1- ОСОБА_2, яка підтримала доводи скарги та просила її задовольнити, заперечення проти скарги представника ПАТ «МК «Азовсталь» ОСОБА_4, яка просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми індексації та компенсації втрати частини доходів у зв»язку з затримкою її виплати, за відсутності апеляційної скарги в зазначеній частині рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 11 грудня 1973 року по 29 грудня 2008 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За цей період йому нараховувалась і виплачувалася заробітна плата. При звільненні ОСОБА_1 були виплачені всі належні суми, крім сум індексації заробітної плати 42,57 грв. та компенсації втрати частини доходів у зв»язку з затримкою її виплати - 167,73 грв., а всього 210,30 грв, які були нараховані йому за період з 1 березня 2003 року по 29 грудня 2008 року (а.с. 7,9-11).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та стягуючи на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, суд нарахував йому суму середнього заробітку з моменту пред»явлення вимоги - з 16 січня 2014 року по 19 лютого 2014 року в розмірі 4376 грв., виходячи з часу затримки - 25 робочих днів та середньоденної заробітної плати позивача 175,04 грв. Однак, суд стягнув з відповідача 23,63 грв., виходячи з принципів розумності, справедливості і співмірності заявлених та задоволених вимог. Стягуючи на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 грв., суд виходив з конкретних обставин справи, розміру задоволених вимог, характеру порушення прав позивача, істотності вимушених змін у його житті через зусилля, які він докладав для відновлення трудових прав, а також, з урахуванням принципу розумності та справедливості. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесених витрат.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст.ст.47,116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з роботи 29 грудня 2008 року.

День звільнення позивача, згідно з графіком його роботи, був вихідним днем, що підтверджується відомостями обліку робочого часу за грудень 2008 року та довідкою ПАТ «МК «Азовсталь» ( а.с. 35-36).

На час звільнення позивача повний розрахунок з ним проведено не було - залишилася невиплаченою сума індексації та компенсації за період з 1 березня 2003 року по 29 грудня 2008 року в розмірі 210,30 грв. До дня ухвалення рішення вказана сума ОСОБА_1 не виплачена ( а.с.9-11).

Вимоги про проведення розрахунку (виплату нарахованої, але не виплаченої індексації та компенсації заробітної плати) позивач пред»явив відповідачу 15 січня 2014 року, про що свідчить його уточнююча позовна заява від 23 липня 2014 року ( а.с. 80-81).

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 193 216,20 грв. за період з 30 грудня 2008 року по 19 лютого 2014 року (а.с. 3-4,80-81).

Тому, суд, визначаючи строк затримки розрахунку для нарахування середнього заробітку правильно виходив з того, строк затримки повинен вираховуватися з 16 січня 2014 року по 19 лютого 2014 року, як заявлено позивачем, тобто, 25 робочих днів.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на момент звільнення становила 175,04 грв., що не оспорюється сторонами.

У відповідності з п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, з наступними змінами, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі постанова Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗ п П України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв»язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право; частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, з урахуванням обставин справи та наведених вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об»єктивно перевірив доводи сторін, наданим ними доказам дав належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права і дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням розміру спірної суми, на яку позивач мав право - 210,30 грв.; незначної частки, яку становить сума індексації та компенсації за порушення строків її виплати, в порівнянні із заявленими вимогами; істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком про який просив позивач -193 216,20 грв., а також, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства щодо справедливості, добросовісності та розумності.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо вирахування строку затримки розрахунку з 29 грудня 2008 року, з огляду на те, що позивач пред»являв вимоги про виплату нарахованих та не виплачених сум при звільненні, ніякими належними та допустимими доказами не підтверджені та спростовуються матеріалами справи, а тому, не приймаються апеляційним судом до уваги.

Враховуючи, що факт порушення трудових прав ОСОБА_1. знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, правильним визнається рішення про відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у 20 грв., суд першої інстанції навів правове обґрунтування свого рішення, підстав для зміни рішення в зазначеній частині та збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не вбачає. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду, оскільки в скарзі не наведено будь - яких обставин, які б заслуговували на увагу. Посилання на наявність психічної травми у позивача та інші розлади здоров»я у зв»язку з невиплатою при звільненні позивачу індексації та компенсації заробітної плати, є недоведеними та безпідставними. У зв»язку з цим, рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди підлягає залишенню без зміни.

Рішення суду про відшкодування витрат на правову допомогу також підлягає залишенню без зміни, оскільки суд навів в мотивувальній частині рішення відповідне обґрунтування, яке узгоджується з вимогами закону та матеріалами справи.

На підставі ст. 84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу в цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження понесених витрат в розмірі 1000 грв. позивачем надана квитанція про оплату правової допомоги від 26 листопада 2014 року та договір про надання правової допомоги, укладений 26 листопада 2014 року з адвокатом ОСОБА_5 ( а.с. 13-14).

Проте, надана квитанція та договір не можуть бути доказом підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу по даній справі, оскільки позовна заява подана позивачем 19 лютого 2014 року. Крім того, в матеріалах справи відсутній акт приймання - передачі послуг з правової допомоги з розрахунком вартості юридичних послуг, відповідно до пропорційного часу роботи адвоката у зв'язку з наданням правової допомоги у даній справі. В квитанції не зазначено, по якій справі складався запит, надавалася юридична консультація та з якого питання, яка позовна заява була складена.

В апеляційній скарзі не наведено будь яких обставин та доводів, які б були підставою для скасування рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Таким чином, оскільки судові рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, вони підлягають залишенню без зміни, а апеляційна скарга представника позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307, 308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 липня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 липня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги без посередньо до суду касаційної інстанції.

Судді