У Х В А Л А

Іменем України

03 вересня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Павліченка С.В., Куцина М.М.

з участю секретаря : Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє представник ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, де третьою особою без самостійних вимог є: приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову.

ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує свої, вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

Представник апелянта в особі ОСОБА_2 підтримав, вимоги скарги та просила задовольнити таку з наведених підстав.

Представник ОСОБА_3 в особі ОСОБА_6 заперечив скаргу з тих підстав, що рішення суду є законним.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що 15.12.2006 року ОСОБА_1 придбала в ОСОБА_7 (яка померла 27.05.2012 року) квартиру по вул. Грушевського, 53 в м. Ужгороді. Проте, остання все своє майно заповіла ОСОБА_3. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.11.2012 року відмовлено ОСОБА_3 у визнанні недійсним договору купівлі продажу від 15.12.2006 року. Але, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12.02.2013 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та задоволено позов ОСОБА_3, проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.07.2013 року, скасовано рішення суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції. У цей же проміжок часу, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.03.2013 року задоволено позов ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Але, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.03.2014 року дане рішення було скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову. Не дивлячись на вище наведене, ОСОБА_3 уклала 17.05.2013 року зі ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири по вул. Грушевського, 53 в м. Ужгороді. Спірна квартира належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15.03.2013 року, яке в подальшому скасовано 21.03.2014 року рішенням апеляційного суду. Таким чином, ОСОБА_3 не має законних підстав на розпорядження нерухомим майном, що на праві власності належить ОСОБА_1.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що у ОСОБА_3 відсутнє право на розпорядження нерухомим майном, а тому не вправі була укладати зі ОСОБА_4 договір купівлі-продажу від 17.05.2013 року. Заперечуючи даний правочин як власник, вправі ставити питання про визнання такого правочину, недійсним.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

У матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири від 15.12.2006 року, який укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, який є чинним на час розгляду спірних правовідносин. Згідно цього договору ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, а.с. 17.

Також у матеріалах справи знаходиться й договір купівлі-продажу квартири від 17.05.2013 року за яким ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_4, яка їй належала на праві власності на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2013 року. Проте, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.03.2014 року дане рішення було скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду першої інстанції від 15.03.2013 року скасоване рішенням апеляційного суду від 21.03.2014 року, то слід вважати, що квартира вибула з володіння ОСОБА_1 як належного власника поза її волею і вона вправі витребувати її від добросовісного набувача ОСОБА_4 за правилами ст. 388 ЦК України.

Однак, ОСОБА_1 не будучи стороною оскаржуваного правочину, заперечуючи такий, заявила вимогу про визнання такого правочину, недійсним.

Виходячи з розяснення зазначеного в абзаці 1 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними у відповідності до статей 215 і 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами : про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Як зазначено в абзаці 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Нормами ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту.

У той же час ОСОБА_1 як власник спірної квартири звернулась з позовом до ОСОБА_8 як до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Тоді як повинна була звернулась з позовом до ОСОБА_8 за захистом права власності з використанням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов підставного висновку про те що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені, оскільки вибрано спосіб захисту не передбачений чинним законодавством у даних правовідносинах.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє представник ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________