Справа №2-3522/11 19.05.2014 19.05.2014
Провадження 22ц-784/1143/14
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач в суді апеляційної
інстанції: Кутова Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів :
Буренкової К.О.,

Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового
засідання: Шпонарською О.Ю.,

за участю: позивачки ОСОБА_4 та
представника апелянта ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на заочне рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 4
грудня 2012 року за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_6

про відновлення попереднього стану
самовільно зайнятої земельної ділянки

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2011 року ОСОБА_4
звернулась до суду з позовною заявою
до ОСОБА_7 про відновлення
попереднього стану самовільно
зайнятої земельної ділянки.

Позивачка зазначала, що їй на
праві власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1, для обслуговування
якого зареєстрована земельна ділянка
305 кв.м. Відповідачка є власницею
житлового будинку НОМЕР_1 по тій же
вулиці, який розташований на суміжній
земельній ділянці.

Посилаючись на те, що відповідачка
самовільно зайняла частину земельної
ділянки виділеної для обслуговування
належного позивачці домоволодіння
площею більше ніж 10 кв.м., на якій
добудувала димохід до належної їй
літньої кухні, та добровільно
відмовляється встановити чіткі межі
суміжних земельних ділянок, позивачка
просила задовольнити її позовні
вимоги, ухваливши рішення про
відновлення попереднього стану
самовільно зайнятої земельної
ділянки.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 4
грудня 2012 року позов задоволено та
зобов'язано ОСОБА_7 повернути у
володіння ОСОБА_4 самовільно зайняту
земельну ділянку розміром 0,76 Х 0,66,
зображену на графічному додатку
судової будівельно-технічної
експертизи від 2 липня 2012 року, що
входить у склад земельної ділянки,
закріпленої за житловим будинком
АДРЕСА_1, належним позивачці, шляхом її
звільнення та приведення у придатний
для використання стан - знесення
споруди димоходу/вентиляції,
прибудованої до літньої кухні літ. В,
що входить у склад домоволодіння
АДРЕСА_2. Розподілено судові витрати.

Ухвалою того ж суду від 29
листопада 2013 року замінено сторону у
виконавчому провадженні з
примусового виконання вказаного
рішення, а саме боржника ОСОБА_7, в
зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
замінено на нового боржника
правонаступника ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6
просить вказане рішення суду
скасувати, та по справі ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, посилаючись на те, що суд не
вірно застосував норми
матеріального права, дійшов
безпідставного висновку щодо
порушення прав позивачки.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які з'явились в
судове засідання, дослідивши докази
по справі, колегія дійшла висновку
про наявність підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Районний суд, задовольняючи позовні
вимоги, виходив з того, що
протиправними діями відповідачки
щодо самовільного зайняття частини
земельної ділянки площею 0,76 Х 0,66 м. під
спорудження димоходу/вентиляції
прибудованої до належної їй літньої
кухні літ. В, порушені права
позивачки на користування
закріпленою за належним їй
домоволодінням земельною ділянкою
площею 305,0 кв.м., які за висновками
суду, підлягають поновленню шляхом
повернення вказаної земельної
ділянки позивачці та звільнення її
шляхом знесення зазначеної вище
споруди.

Між тим, з такими висновками суду не
можна погодитись, оскільки вони не
ґрунтуються на вимогах закону та
матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, що
ухвалою Центрального районного суду
м. Миколаєва від 5 березня 2008 року по
справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4
про реальний поділ житлового будинку
та встановлення порядку
користування земельною ділянкою
затверджено мирову угоду та визнано
за ОСОБА_4 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Право власності на вказаний
житловий будинок зареєстровано в
Миколаївському міжміському бюро
технічної інвентаризації 22 квітня 2008
року (а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про
право на спадкування житловий
будинокНОМЕР_1 по тій же вулиці
належав на праві власності в рівних
частках ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 39).
Вказане право власності також
зареєстровано в МБТІ, про що видано
довіку від 12 квітня 2012 року (а.с. 38).

Із довідок відділу комунального
господарства м. Миколаєва від 1935 року
слідує, що за житловим будинком
АДРЕСА_1 зареєстровано земельну
ділянку площею 305 кв. м., а за житловим
будинком НОМЕР_1 по тій же вулиці - 243
кв.м. (а.с. 63, 65).

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник, або землекористувач може
вимагати усунення порушень його
прав на землю.

Відповідно до вимог ст. 22 ЗК України,
в редакції 18 грудня 1992 року
передбачено, що право власності на
землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельних ділянок
в натурі (на місцевості) й одержання
документа, що посвідчує це право.

З січня 2002 року відповідно до ст. 125
ЗК України право користування
земельною ділянкою виникло після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
користування або укладення договору
оренди, їх державної реєстрації та
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009
року - право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди
земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих
прав.

Однак громадяни та юридичні особи
зберігають право на земельні
ділянки, відповідно до п. 7 розділу Х
Перехідних положень ЗК, одержані
ними до 1 січня 2002 року, у власність
у тимчасове користування або на
умовах оренди у розмірах , що були
раніше передбачені чинним
законодавством.

Таким чином, як вбачається з
наведених правових норм, умовою
правомірності користування
земельною ділянкою є її відведення
в натурі та встановлення меж на
місцевості з подальшим виготовленням
технічного паспорту.

Як вбачається із змісту позовної
заяви позивачка не вказувала на
існування встановлених меж, а лише
посилаючись на те, що земельна
ділянка, яка перебуває в її
фактичному користуванні не
відповідає розмірам, які вказані в
наведеній вище довідці про її
реєстрацію в 1935 році та технічному
паспорті від 15 серпня 2008 року.

Виходячи з цього, позивачка просила
звільнити самовільно зайняту, на її
думку, частину земельної ділянки
зайнятої відповідачкою під
спорудження димоходу.

Між тим, матеріалами справи не
підтверджено, що спірна частина
земельної ділянки, зайнятої
відповідачкою під спорудження
димоходу, входить до складу
земельної ділянки площею 305 кв. м., яка
зареєстрована за житловим будинком
належним позивачці.

Постановляючи оскаржуване рішення,
суд послався на висновки експерта
щодо самовільного зайняття
відповідачкою спірної частини
земельної ділянки. Однак, суд не
звернув уваги на те, що висновок
експерта щодо порушення межі
суміжних земельних ділянок
відповідачкою, ґрунтується виключно
на даних технічної документації
( технічний паспорт, Генерального
плану 1948 року, Горизонтальної зйомки
земельних ділянок 2012 року) яка
відображає лише межі фактичного
користування сторонами вказаними
земельними ділянками. Але експерт не
зазначив, про відсутність чи
наявність технічної документації, яка
б свідчила про встановлення такої
межі відповідними компетентними
органами (акти відведення земельної
ділянки в натурі, акти встановлення
меж тощо).

Замість цього, експертом взято за
основу лінійні розміри суміжних
земельних ділянок відображенні в
зазначеній технічній документації,
та встановивши, що в фактичному
користуванні позивачки перебуває
земельна ділянка не площею 305 кв.м., а
менше на 9 кв.м., а у відповідачки
встановивши аналогічним способом
надлишок лише 1 кв. м. , без мотивовано
дійшла висновку, що 9 кв. м., яких
недостає у позивачки, зайняті саме
відповідачкою в тому місці де нею
споруджено димохід.

Однак, визначення суміжної межі
спірних земельних ділянок не
здійснювалось, не визначались та не
виносилось в натурі на час її
реєстрації, чи на теперішній час в
порядку ст. 106, 107 ЗК України та
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженою наказом Державного
Комітету України із земельних
ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року.
Таке підтверджується повідомленням
МБТІ від 15 травня 2014 року, в якому
зазначено, що в матеріалах архівної
справи відсутні акти про
встановлення меж в натурі земельних
ділянок АДРЕСА_1 (а.с. 182).

За частиною 2 ст. 158 ЗК України
виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають
у власності громадян і юридичних
осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей.

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 60 ЦПК України, встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Враховуючи, що межі земельної
ділянки, яка перебуває в користуванні
позивачки не визначені в
відповідності до вимог закону, тому
є недоведеним наявність чи
відсутність самозахвату частини
вказаної земельної ділянки
відповідачкою та, відповідно і є
недоведеним порушення прав позивачки
діями останньої.

Сам по собі факт прибудови
відповідачкою димоходу до належної
їй літньої кухні, не свідчить про
порушення прав позивачки, оскільки
відсутні данні про проходження
встановленої, відповідно до закону,
межі між суміжними земельними
ділянками на яких розташовані
домоволодіння НОМЕР_2 таНОМЕР_1 по
АДРЕСА_1 А наявність фактичної межі,
яка склалась в наслідок користування
земельними ділянками, не є належним
доказом для вирішення даних спірних
правовідносин, оскільки судовому
захисту підлягає лише право на
земельну ділянку в межах встановлених
згідно з вимогами закону, а не в
відповідних лінійних її розмірах, як
визначено експертом з чим
безпідставно погодився суд.

За такого, враховуючи, що право
позивачки на користування земельною
ділянкою не підтверджено
земельно-кадастровою документацією,
підстави для задоволення позову про
відновлення попереднього стану
самовільно зайнятої земельної
ділянки відсутні, в зв'язку з чим,
оскаржуване рішення районного суду
на підставі п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити.

Заочне рішення Центрального
районного суду Миколаївської
області від 4 грудня 2012 року
скасувати, по справі ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відновлення
попереднього стану самовільно
зайнятої земельної ділянки -
відмовити.

Рішення апеляційного суду може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуюча суддя:

Судді: