Головуючий суду 1 інстанції - Юхимук
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 428/52/13-ц
Провадження № 22ц/782/1365/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року Судова
колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного суду

Луганської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А., Ступіної
Я.Ю.,

за участю секретаря - Булгакової
М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 14 серпня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,
завданої майну фізичної особи
внаслідок затоплення квартири, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2013 року позивач звернувся
до суду з позовними вимогами про
відшкодування шкоди, завданої майну
фізичної особи внаслідок затоплення
квартири, в обґрунтування яких вказав,
що він є співвласником квартири
АДРЕСА_1, яка належить йому на праві
спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва № 9 про право
власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства Сєвєродонецької міської
ради Луганської області від 16 січня 2005
року. 22 лютого 2012 року квартиру
позивача було залито водою з квартири
відповідача, який мешкає за адресою
АДРЕСА_2. Причиною затоплення квартири,
яка встановлена актом обстеження від 24
лютого 2012 року, є деформування
різьблення на трубопроводі холодного
водопостачання. Винним у затопленні
квартири є відповідач. Внаслідок
залиття в квартирі позивача були
пошкоджені шпалери на стелі та стінах;
загальна площа залиття у квартирі
становить 16,6 квадратних метрів. У
період з 24 лютого 2012 року по 01 січня 2013
року позивач неодноразово звертався до
відповідача з проханням добровільно
усунути наслідки залиття квартири, але
своїх обіцянок про відшкодування шкоди
відповідач не виконав. Матеріальна
шкода, спричинена позивачу становить
6141,60 грн. Також неправомірними діями
відповідача позивачу завдана моральна
шкода, яка виразилась у негативних
емоціях та переживаннях з приводу
пошкодження майна та неможливості
нормального користування ним,
порушення нормального способу життя,
необхідності докладання додаткових
зусиль для його нормалізації, розмір
якої позивач оцінює у 2500 грн. З метою
захисту власних законних прав та
свобод позивач звернувся за правовою
допомогою, на яку витратив 2 752,80 грн. У
зв'язку з тим, що добровільно
відповідач відмовляється відшкодувати
спричинену шкоду, позивач звернувся з
позовом до суду, в якому просить
стягнути з відповідача на його користь
матеріальну шкоду у розмірі 6 141,60 грн.,
моральну шкоду у розмірі 2 500 грн.,
витрати на правову допомогу у розмірі 2
752,80 грн., а також витрати по оплаті
судового збору у розмірі 240 грн.

Рішенням Сєвєродонецького
міського суду Луганської області від 14
серпня 2013 року позовні вимоги були
задоволені частково. Суд стягнув з
відповідача на користь позивача в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди 5118 грн., а також витрати на оплату
правової допомоги у розмірі 2752,80грн. та
судового збору у розмірі 240 грн. У
задоволенні іншої частини позовних
вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним
рішенням, відповідач звернувся до суду
з апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог. При цьому в скарзі
посилаються на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

До судового засідання
сторони не з'явилися, хоча про час і
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, обговоривши доводи апеляційних
скарг, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що скарга відповідача
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи були створені такі умови. Судом
були досліджені і оцінені в їх
сукупності всі докази, надані
сторонами, відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України. Виходячи з наданих
сторонами доказів, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про необхідність часткового
задоволення позовних вимог позивача,
однак помилково визначив суму судового
збору, який необхідно стягнути з
відповідача на користь позивача.

Приймаючи рішення по
справі суд виходив з того, що ним були
встановлені факти про те, що квартира
за адресою АДРЕСА_1 належить на праві
приватної, спільної сумісної власності
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та позивачу. 22 лютого 2012
року відбулося залиття даної квартири.
З копії акту від 24 лютого 2012 року,
складеного комісією у складі
співробітників КПЖ "Промінь",
вбачається, що залиття квартири 22
лютого 2012 року відбулось з квартири
АДРЕСА_2. В квартирі АДРЕСА_1 пошкоджені
шпалери на стелях та стінах. Комісія
вважає необхідним виконати ремонт
стель та стін за рахунок жильця
квартири АДРЕСА_2. Акт підписано
членами комісії, позивачем,
затверджено директором КПЖ "Промінь" та
скріплено відповідною печаткою. Жилець
квартири АДРЕСА_2 від підпису акту
відмовився. Які саме роботи необхідно
виконати в квартирі АДРЕСА_1 перелічено
в дефектному акті від 24 лютого 2012 року.
Згідно локального кошторису ремонт
квартири АДРЕСА_1 становить 5 118 грн. З
договору про надання юридичних послуг
№ 1-П-12 від 27 грудня 2012 року вбачається,
що ПП «Юридична компанія «Правове
рішення» надала юридичні послуги
позивачу, а згідно квитанції до
прибуткового касового ордеру № 1 від 03
січня 2013 року позивач сплатив за
вказані послуги 2 752,80 грн.

Приймаючи рішення по справі,
суд також виходив з встановлених ним
фактів про те, що залиття квартири
позивача відбулось внаслідок
деформування різьблення на
трубопроводі холодного водопостачання
у квартирі відповідача, що належить
йому на праві власності. Відповідач не
надав суду доказів на підтвердження
того, що встановлені актом про залиття
квартири від 24.02.2012 року обставини не
відповідають фактичним обставинам, що
вони сфальсифіковані членами комісії,
що їх складала, а відтак у суду відсутні
підстави для визнання зазначеного акту
неналежним доказом по справі. Крім
того, судом було встановлено, що
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає матеріальна шкода
саме у розмірі 5 118 грн. Тому суд дійшов
висновку, що позовні вимоги про
стягнення матеріальної шкоди
підлягають частковому задоволенню
саме у сумі 5118 грн.

Що стосується позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, то суд
дійшов до висновку, що доводи позивача
щодо її відшкодування відповідно до ст.
23 Цивільного кодексу України є
недостатньо мотивованими - позивачем
не надано доказів настання будь-яких
негативних наслідків, викликаних
вищевказаними переживаннями, у зв'язку
з чим позов у цій частині задоволенню
не підлягає.

В той же час вимоги про
відшкодування витрат, пов'язаних з
оплатою за надані позивачу юридичні
послуги суд вважав за необхідне
задовольнити, оскільки їх розмір
підтверджено письмовими доказами
відповідно до вимог Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» від
20.12.2011р. Також, посилаючись на ч. 1 ст. 88
ЦПК України, суд стягнув з відповідача
на користь позивача понесені ним
витрати на сплату судового збору у
сумі 240,00 грн.

Вказані обставини та
висновки суду 1 інстанції, крім
визначення розміру судового збору,
який підлягає стягненню з відповідача,
підтверджуються матеріалами справи та
відповідають вимогам закону, який
регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги
про те, що суд не врахував того, що
затоплення квартири відбулося не з
вини відповідача, а з вини комунальних
організацій, які зобов'язані були
відповідно до ст. 21 Закону України
„Про житлово - комунальні послуги", як
виконавці послуг, здійснювати контроль
за технічним станом інженерного
обладнання будинків, квартир, інших
приміщень, утримувати в належному
технічному стані, здійснювати технічне
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, вживати заходів щодо ліквідації
аварійних ситуацій, усунення порушення
якості послуг у терміни, встановлені
договором, а також те, що ні КП
"Житлосервіс "Промінь", ні ТОВ
"Таун-сервіс" не здійснювали
необхідного контролю за технічним
станом інженерного обладнання його
квартири, а також не здійснювали
технічне обслуговування та ремонт
внутрішньобудинкових мереж, хоча вони
зобов'язані були це робити відповідно
до чинного законодавства, що актом
обстеження квартири ці органи
переклали всю вину за залиття квартири
позивача на нього, як власника
квартири, не зважаючи на те, що саме ці
організації повинні слідкувати за
тим, щоб система водопостачання була
не в передаварійному стані, а також за
тим, щоб не було поривів системи та
відповідно затоплень квартир, що суд не
залучив ці органи до участі у справі у
якості співвідповідачів або третіх
осіб, не заслуговують на увагу як на
підставу для скасування рішення,
виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів
справи і чого не заперечує відповідач,
квартира, в якій він проживає, є його
власністю. Ст. 151 ЖК України
передбачено, що громадяни, які мають у
приватній власності жилий будинок (
квартиру), зобов'язані забезпечувати
його схоронність, проводити за свій
рахунок поточний і капітальний ремонт,
утримувати в порядку придомову
територію. Таким чином, крім обов'язків
наймодавця по утриманню жилого фонду
та його інженерних конструкцій в
належному стані, на які посилається
відповідач, чинним законодавством
передбачені також обов'язки наймачів
та власників жилих приміщень по їх
утриманню. Так, згідно ст. 177 ЖК України
наймачі жилих приміщень на умовах і в
порядку, що визначаються
законодавством України, повинні
провадити за свій рахунок поточний
ремонт жилих приміщень, і тільки якщо
необхідність у проведенні
внутрішньоквартирного поточного
ремонту викликана пошкодженням частин
будинку, інженерного обладнання або
пов'язана з капітальним ремонтом
будинку чи його конструктивних частин,
цей ремонт проводиться наймодавцем або
за його рахунок. Крім того, згідно
Типового договору найму жилого
приміщення та п. п. 18,35 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і при будинковими
територіями, затвердженими постановою
КМУ від 08.10.1992 року № 572, власники,
наймачі, орендарі жилих приміщень
зобов'язані за власні кошти проводити
ремонт квартири, а також своєчасно
повідомляти власника будинку про
виявлені несправності, які порушують
нормальну експлуатацію цього будинку
або призводять до перевитрат тепла,
газу, води, електроенергії, тобто
наймачі зобов'язані повідомляти
наймодавця також про виявлені
несправності в санітарно - технічному
та іншому обладнанні, чого
відповідачем зроблено не було.
Відповідач не посилався під час
розгляду справи та не надавав доказів
того, що лічильник був встановлений
працівниками обслуговуючої
організації і якої саме у
передбаченому законом порядку, а також
того, що він повідомляв обслуговуючу
організацію про будь - яку
несправність стосовно його
експлуатації. Згідно ж довідки КП
„Житлосервіс „Промінь" від 05.07.2013р. ( а.
с. 66) в період 2012 року та першого
півріччя 2013 року звернень та заявок на
ремонт трубопроводу холодного
водопостачання і водовідведення від
жильців квартири АДРЕСА_2 до КП „Житло
сервіс „Промінь" не надходило. Дані
відомості не спростовані апелянтом
ніякими належними доказами по справі,
не надані такі докази також і до
апеляційної скарги. За таких умов саме
відповідач, як власник квартири, несе
відповідальність за якість робіт по
встановленню лічильника та його
експлуатації, а також можливі наслідки
такого втручання в систему
водопостачання будинку.

Не заслуговують на увагу
також доводи апеляційної скарги про те,
що відповідач не згоден з об'ємом
залиття квартири позивача, який було
вказано у акті та дефектному акті, так
як його не було запрошено для огляду до
квартири позивача, він особисто не був
присутній при замірі площ пошкоджень, а
тому взагалі не довіряє дефектному
акту, а також, відповідно, і складеному
кошторису, вважає, що вартість
необхідних матеріалів бралася зі слів
позивача, так як згідно акту від
24.02.2012р. під час обстеження квартири
позивача, комісія заходила до квартири
відповідача, при цьому комісією було
встановлено, що поли в його квартирі
були залиті водою, що водолічильник на
трубопроводі холодного водопостачання
був розпломбований і знятий ( лежав на
полу), на шарових клапанах холодного та
гарячого водопостачання маховики були
зняті, шаровий кран на трубопроводі
холодного водопостачання знаходився у
відкритому положенні, різьба на
трубопроводі холодного водопостачання
деформована. Пояснити те, що сталося
відповідач не зміг, так як знаходився в
стані алкогольного сп'яніння. Після
чого комісією була оглянута квартира
позивача та встановлено об'єм залиття
квартири. Належних та допустимих
доказів того, що об'єм залиття квартири
позивача був менший, апелянт не надав,
призначити експертизу по справі для
встановлення даного факту суд не
просив. Не підтверджено ніякими
доказами також ствердження апелянта
про те, що при складанні дефектного
акту вартість матеріалів була
зазначена зі слів позивача. Таким чином
ствердження апелянта з цього приводу
фактично є його припущеннями, не
підкріпленими належними доказами по
справі.

Доводи апеляційної скарги про
те, що суд не врахував того, що позивач
необґрунтовано просив стягнути з нього
6141,60 грн., в той час, коли згідно
кошторису вартість робіт складає 5118
грн., є необґрунтованими, так як судом з
відповідача була стягнута в рахунок
відшкодування завданої матеріальної
шкоди саме сума 5118 грн., а не 6141,60 грн.
Спростовані матеріалами справи також
доводи апеляційної скарги про те, що КП
„ЄРЦС", який затвердив локальний
кошторис на ремонт квартири позивача,
взагалі не мав права складати
відповідний кошторис. Так, в матеріалах
справи знаходиться статут КП „Єдиний
розрахунковий центр м. Сєвєродонецька",
в якому зазначено, що предметом
діяльності підприємства є послуги по
складанню кошторисів на ремонтно -
будівельні роботи, тому допитувати з
цього приводу ще й директора
підприємства потреби у суду не було.

Не заслуговують на увагу
також доводи апеляційної скарги про те,
що суд не врахував того, що
відповідачем не було заподіяно
позивачу моральну шкоду, що вимоги
позивача в цій частині є
необґрунтованими, так як рішенням суду
вимоги про стягнення моральної шкоди
залишені без задоволення.

Не є підставою для скасування
рішення суду також посилання
відповідача на те, що він не повинен
сплачувати за надану позивачу правову
допомогу, так як з доданих документів
не зрозуміло чи надавалася така
правова допомога чи ні, а також в якому
обсязі вона була надана, так як факт
надання юридичних послуг підтверджено
договором від 27.12.2012 року та додатком до
цього договору, в якому зазначено
найменування наданих позивачу послуг,
кількість часу, яка була витрачена на
ці послуги та їх вартість. Доказів того,
що позивачу така правова допомога не
була надана, а також того, що вартість
її та час, який необхідно було
витратити на зазначену в додатку до
договору допомогу з наведенням
відповідних розрахунків, відповідачем
суду надано не було. Місце укладання
договору про надання юридичних послуг
не має ніякого правового значення для
вирішення питання про можливість
стягнення вартості наданої правової
допомоги. Законом не передбачено те, що
така допомога обов'язково повинна була
надаватися за місцем проживання
позивача.

Не відповідають обставинам
по справі і ствердження апелянта про
те, що позивачем не було надано доказів
того, що дійсно було сплачено позивачем
виконавцю послуг грошові кошти у
розмірі 2752,80грн., так як це спростовано
квитанцією до прибуткового касового
ордеру № 1 від 03 січня 2013 року, згідно
якої позивач сплатив за вказані
послуги 2 752,80 грн. ( а. с. 32). Не
відповідає матеріалам справи також
посилання відповідача на те, що акт
прийому виконаної роботи було
підписано сторонами 04.01.2013 року, а
позовна заява була подана тільки у
квітні 2013 року, так як з позовною заявою
до суду позивач звернувся 09 січня 2013
року.

Не заслуговують на увагу
також доводи апеляційної скарги про те,
що позивач має право на відшкодування
йому тільки 1/3 частини вартості
ремонтних робіт, так як співвласниками
його квартири крім нього є також:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, але позивач не надав
жодних документів того, що він подає
позовну заяву і від їх імені, бо вони
мають бути співпозивачами по справі, що
суд не залучив всіх співвласників
квартири до участі у справі, так як
згідно свідоцтва про власності на
житло від 18 січня 2005 року, виданого УЖКГ
міськради м. Сєвєродонецьк, квартира
АДРЕСА_1 належить позивачу, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 саме на праві спільної сумісної
власності, а не спільної часткової
власності, а згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників, яка
передбачається, незалежно від того, ким
з учасників спільної власності
вчиняється правочин щодо
розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном може здійснювати кожний з
учасників спільної сумісної власності,
якщо інше не передбачене угодою між
ними. Таким чином, законом
презимується, що звернення одного з
співвласників до суду з позовом про
захист майна, що є у спільній сумісній
власності, вчиняється ним за згодою
інших співвласників і направлене на
захист їх загального права та інтересу.
Доказів того, що інші співвласники
квартири позивача не надали йому на це
своєї згоди, апелянтом суду надано не
було. Тому стягнення на користь
позивача, який діє в даному випадку як в
своїх інтересах, так і в інтересах
інших співвласників квартири, що
перебуває у їх спільній сумісній
власності, всієї суми, необхідної на
відновлення стану квартири, що був до
залиття квартири, не суперечить
зазначеному вище діючому
законодавству, що регулює дані
правовідносини.

Не відповідають дійсності
також посилання апелянта, що судом не
були прийняті до уваги його свідчення
та усі письмові докази, які були ним
надані, так як судом була надана їм
належна правова оцінка в сукупності з
іншими доказами по справі в межах
наданої суду законом компетенції, а
доводи апелянта фактично направлені на
переоцінку доказів, яким суд дав
належну правову оцінку. Ніяких інших
доказів, крім тих, яким суд дав належну
оцінку, апелянтом до апеляційної
скарги надано не було.

В той же час, доводи
апеляційної скарги про те, що суд
неправильно визначив суму судового
збору, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача, є
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Позивачем при подачі позову
було сплачено судовий збір у розмірі 240
грн., що підтверджено квитанцією про
сплату судового збору( а. с. 5). Судом
задоволено позов на суму 5118грн.

Згідно ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Згідно п.1 ст.2 Закону
України „Про судовий збір", в редакції,
яка діяла на час звернення позивача до
суду з позовом ставка судового збору з
позовів майнового характеру була
встановлена у розмірі 1% ціни позову,
але не менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати. Згідно ст. 8 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2013 рік" від 06 грудня 2012 року розмір
мінімальної заробітної плати з 81.01.2013р.
становив 1147 грн. Таким чином,
мінімальний розмір судового збору з
позовів майнового характеру становив
229 грн.40 коп., саме таку суму і слід було
стягнути з відповідача на користь
позивача в рахунок відшкодування
понесених ним витрат по сплаті
судового збору, а не 240 грн., як зазначив
суд в рішенні суду. Тому рішення суду в
частині розміру судового збору, що
підлягає стягненню на користь позивача
слід змінити, зменшивши суму судового
збору з 240 грн. до 229 грн.40 коп.

На підставі викладеного та
керуючись ст.. 303, 307, 308,309, 314, 316, 88 ЦПК
України, ст. 369 ЦК, 1166 України, ст. 151,176, 177
ЖК України, ст. 10 Закону «Про
приватизацію державного житлового
фонду», ст.21 Закону України „Про
житлово - комунальні послуги",
Правилами користування приміщеннями
житлових будинків і при будинковими
територіями, затвердженими постановою
КМУ від 08.10.1992 року № 572, судова колегія,
-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького
міського суду Луганської області від 14
серпня 2013 року змінити, зменшивши
розмір судового збору, що підлягає
стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з
240 грн. до 229 грн. 40 коп.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної
сили негайно після її проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після його
проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ: