АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/823/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1724/14
Головуючий у 1-й інстанції Волювач О. В.
Доповідач Панченко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в
інтересах та за довіреністю ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 18 квітня
2014 року

по справі за позовом виконавчого
комітету Лубенської міської ради
Полтавської області до ОСОБА_2 про
примусове знесення самовільно
збудованих споруд, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 18 квітня
2014 року вказаний позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 знести
металеві ворота, самочинно збудовані
на проїзді до садиб АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2,
та встановити їх на рівні паркану з
шиферу, що встановлений між суміжними
садибами та окреслює межі земельних
ділянок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
виконавчого комітету Лубенської
міської ради сплачений судовий збір в
сумі 243,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням,
ОСОБА_1, який діє в інтересах та за
довіреністю ОСОБА_2 подав на неї
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати та постановити нове,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Апелянт вважає рішення суду
необ'єктивним, необґрунтованим та
таким що винесене з грубим порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апелянта, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення за наступних
підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідачу ОСОБА_2, на
підставі договору купівлі продажу від
21.08.2008 року, укладеного з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, належить житловий будинок по
АДРЕСА_1. Для будівництва вказаного
житлового будинку та подальшого
обслуговування з попередніми
власниками був укладений договір про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки площею 600 кв.м.,
зареєстрований 24.12.1970 року за №3614.

Водночас, встановлено, що з 2010 року
треті особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку
спадкування є співвласниками
домоволодіння по АДРЕСА_2.

До обох вказаних садиб - АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 веде один проїзд.

За життя попередня власниця
домоволодіння по АДРЕСА_2 - ОСОБА_7
надала дозвіл попередньому власнику
домоволодіння по АДРЕСА_1 - ОСОБА_3
встановити ворота на проїзді між
їхніми будинками з умовою вільного
проходу на загороджену частину проїзду
для обслуговування та ремонту будинку.

В 1985 році ОСОБА_3 встановив ворота на
проїзді, де вони знаходяться по
теперішній час.

Згідно акту комісії виконавчого
комітету Лубенської міської ради по
вирішенню спорів щодо меж земельних
ділянок, які перебувають у власності і
користуванні громадян від 17.06.2010 року,
спірний проїзд закріплений за садибою
АДРЕСА_1. Вказаний акт був затверджений
рішенням виконавчого комітету
Лубенської міської ради №151 від 23.06.2010
року.

У нових власників вищевказаних
домоволодінь - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 виник
спір щодо правомірності встановлення
воріт на проїзді та порядку
користування проїздом.

Як убачається, ОСОБА_5 зверталася до
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області з позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,
приведення земельної ділянки в
попередній стан, знесення самовільно
збудованих воріт. Рішенням Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 16.02.2012 року у задоволенні
вказаного позову було відмовлено,
оскільки встановлено, що земельна
ділянка проїзду перебуває у
комунальній власності і ставити
питання про усунення перешкод у
користуванні землею територіальної
громади ОСОБА_5 не вправі (а.с.18-19).

З метою вирішення даного спору ОСОБА_5
звернулася до депутата Лубенської
міської ради - Больбота В.Г.,
ініціювавши розгляд земельного спору з
ОСОБА_2 комісією Лубенського
міськвиконкому з вирішення земельних
спорів.

В акті комісії від 15.01.2013 року зроблено
висновок, що ОСОБА_2 користується
самовільно захопленою частиною
проїзду площею 28 кв.м, що створює
перешкоди ОСОБА_5 в обслуговуванні
належної їй частини будинку, у зв'язку з
чим визнано нечинним акт комісії по
вирішенню спорів щодо меж земельних
ділянок, які перебувають у власності і
користуванні громадян від 17.06.2010 року
за результатами розгляду заяви ОСОБА_2
При цьому рекомендовано виконавчому
комітету внести зміни до рішення
виконкому від 23.06.2010 року №151 «Про
затвердження актів комісії по
вирішенню спорів щодо меж земельних
ділянок, які перебувають у власності і
користуванні громадян», виключивши з
переліку актів, які були затверджені
вказаним рішенням, акт комісії,
складений за результатами розгляду
заяви ОСОБА_2 (а.с.8-9). Акт комісії від
15.01.2013 року був затверджений рішенням
виконавчого комітету Лубенської
міської ради Полтавської області №16
від 23 січня 2013 року, а також були
внесені відповідні зміни до рішення
виконкому від 23 червня 2010 року №151
(а.с.10).

Не погодившись з актом комісії
виконавчого комітету Лубенської
міської ради з вирішення земельних
спорів від 15.01.2013 року та рішенням
виконкому №16 від 23.01.2013 року, ОСОБА_2
оскаржив їх до суду в порядку
адміністративного судочинства.
Постановою Лубенського міськрайонного
суду від 23.07.2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2 було задоволено (а.с.11-13). Однак,
постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.10.2013 року
постанова суду першої інстанції була
скасована та в задоволенні позову
відмовлено з тих підстав, що спірна
земельна ділянка проїзду має правовий
статус земель комунальної власності, і
позивачем не вирішено питання щодо
набуття права власності або
користування на законних підставах
самовільно захопленою частиною
проїзду площею 28 кв.м. (а.с.14-17).

З матеріалів справи, зокрема постанови
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.10.2013 року,
яке має преюдиціальне значення
відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
вбачається, що спірна земельна ділянка
проїзду площею 28 кв.м. має статус земель
комунальної власності і наразі
перебуває в незаконному володінні
ОСОБА_2 шляхом розміщення на ній
самовільно збудованих воріт.

Відповідно до ст.144 Конституції
України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Згідно п. 34 ст. 26 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради вирішуються
такі питання, зокрема, вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Відповідно до підпунктів 5, 8 пункту б)
частини 1 ст. 33 «Про місцеве
самоврядування в Україні» до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать
делеговані повноваження щодо
вирішення земельних спорів у порядку,
встановленому законом та підготовки
висновків щодо надання або вилучення в
установленому законом порядку
земельних ділянок, що проводиться
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.73 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» акти ради,
сільського, селищного, міського голови,
голови районної в місті ради,
виконавчого комітету сільської,
селищної, міської, районної у місті (у
разі її створення) ради, прийняті в
межах наданих їм повноважень, є
обов'язковими для виконання всіма
розташованими на відповідній
території органами виконавчої влади,
об'єднаннями громадян, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами, а також
громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Відповідно до ч.3 ст.158 ЗК України органи
місцевого самоврядування вирішують
земельні спори у межах населених
пунктів щодо меж земельних ділянок, що
перебувають у власності і користуванні
громадян, та додержання громадянами
правил добросусідства, а також спори
щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб, майно
підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Так, оцінивши докази по даній справі та
встановивши, що ОСОБА_2 використовує
земельну ділянку комунальної
власності, шляхом розміщення на ній
самовільно збудованих воріт, що в силу
ст. 376 ЦК України - тягне за собою
наслідки знесення самочинного
будівництва особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво, або
за її рахунок, прийшов до висновку про
обґрунтованість заявленого позову.

Такий висновок місцевого суду
зроблений на підставі повного,
всебічного та об'єктивного дослідження
наданих сторонами доказів, доводів та
заперечень сторін, яким судом дана
відповідна правова оцінка.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦК України, не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростувували висновки суду першої
інстанції. Наведені в апеляційній
скарзі доводи не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
місцевим судом норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи, тому підстав для її
задоволення немає.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
рішення постановлено судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
в зв'язку з чим не вбачається підстав
для його скасування або зміни.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 314,
315, ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах та за довіреністю ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 18 квітня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/
Панченко О.О.

Судді: /підпис/ Бутенко С.Б.
/підпис/ Прядкіна О.В.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області
__________________ Панченко О.О.