АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4704/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Таус М. М. Доповідач - Черненкова
Л.А. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк», третя особа товариство з
обмеженою відповідальністю
«Український промисловий банк» про
визнання недійсним правочинів, захист
прав споживача та стягнення моральної
шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

23 липня 2013 року позивачі звернулися до
суду із зазначеним позовом, за яким
просили суд визнати у повному обсязі
недійсним правочин - кредитний договір
№ 1417-016/ФК-08 від 01.08.2008 року, укладений
між ТОВ «Український промисловий банк»
та ОСОБА_3; визнати у повному обсязі
недійсним правочин - договір поруки №
1417-016/7фпор-08 від 01.08.2008 року, укладений
між ОСОБА_2 та ТОВ «Український
промисловий банк»; визнати недійсним
правочин - договір про передачу Активів
та Кредитних зобов'язань Укрпромбанку
на користь Дельта Банку від 30.06.2010 року,
в частині відступлених грошових вимог
ТОВ «Український промисловий банк»
щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_2, який був
укладений між цим товариством та ПАТ
«Дельта Банк»; з метою відшкодування
спричиненої моральної (немайнової)
шкоди ОСОБА_3, як споживачу, стягнути з
ПАТ «Дельта Банк», як правонаступника
ТОВ «Український промисловий банк», на
його користь - 16 400 гривень та звільнити
від сплати судового збору. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилались на те, що 01 серпня 2008 року
між ОСОБА_3 та ТОВ «Український
промисловий банк» було укладено
кредитний договір № 1417-016/ФК-08. Та 01
серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ
«Український промисловий банк» було
укладено договір поруки № 1417-016/2фпор- 08,
який був укладений з метою виконання у
повному обсязі зобов'язань ОСОБА_3
перед банком за кредитним договором.
30.06.2010 року між ТОВ «Український
промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк»,
Національним банком України, був
укладений договір про передачу Активів
та Кредитних зобов'язань ТОВ
«Український промисловий банк» на
користь ПАТ «Дельта Банк». Відповідно
до вимог цього договору про передачу
Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ
«Український промисловий банк»,
правонаступником за правами і
зобов'язаннями встановленими для ТОВ
«Український промисловий банк»
кредитним договором і договором поруки
стало ПАТ «Дельта Банк», проте позивачі
вважають, що договір про передачу
Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ
«Український промисловий банк» в
частині відступлення прав вимоги щодо
боргових зобов'язань позивачів,
кредитний договір і договір поруки не
відповідають вимогам діючого
цивільного законодавства і підлягають,
як правочини, визнання їх недійсними, з
наступних підстав: згідно вимог п. 2.1
кредитного договору № 1417-016/ФК-08 від
01.08.2008 року у випадку перерахування
коштів на користь третіх осіб, зокрема,
продавцю автомобіля, який придбавався
за рахунок цих кредитних коштів,
позичальник ОСОБА_3 повинен був надати
ТОВ «Український промисловий банк»
відповідну заяву, яка банку не
надавалась. Особисто ОСОБА_3 кредитних
коштів не отримував. Заяв на
перерахування сум кредиту на користь
будь-яких третіх осіб ТОВ «Український
промисловий банк» не надавав, тобто
кредитний договір № 1417-016/ФК-08 від 01.08.2008
року належним чином сторонами не був
укладеним і виконаним. Пунктом 5.2
кредитного договору встановлено, що за
порушення термінів погашення будь-яких
своїх грошових зобов'язань за цим
договором необхідно сплатити пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України від суми
простроченого платежу, станом на дату
нарахування пені, що в свою чергу
порушує вимоги діючого цивільного
законодавства, а саме Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», який
регулює договірні правовідносини лише
між підприємствами, установами та
організаціями незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності, але він не
регулює договірні правовідносини між
фізичними і юридичними особами,
зокрема, банками і споживачами
банківських послу. ТОВ «Український
промисловий банк» укладаючи з ОСОБА_3
кредитний договір не довів йому як
споживачу інформацію щодо
орієнтованої сукупної вартості
кредиту, чим порушив вимоги ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» і
постанови правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року N 168
«Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту». Кредитна справа
банку матеріали, які є письмовими
підтвердженнями доведення інформації,
яка міститься у ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», - не
містять, тобто, кредитний договір № 1417 -
016/ФК - 08 від 01.08.2008 року має ознаки
правочину здійсненного з
використанням нечесної
підприємницької практики. І відповідно
до п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» є недійсним. Згідно ч.
2 ст. 215 Цивільного кодексу України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі,
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. ОСОБА_3 повернув
ТОВ «Український промисловий банк»
кредит, шляхом здійснення
відшкодування шкоди спричиненої ним
цьому банку скоєнням злочину
передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що є
встановленим вироком Ленінського
районного суду міста Дніпропетровська
від 15.09.2011 року. Згідно ч.4 ст. 61 ЦПК
України ці обставини вже не підлягають
доказуванню в інших цивільних справах.
Позивачі вважають, що договір поруки не
відповідає вимогам діючого цивільного
законодавства України і підлягає, як
правочин, визнанню недійсним, оскільки
відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу
України недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню. Недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення. Таким чином, договір
поруки, який було укладено між ОСОБА_2 і
ТОВ «Український промисловий банк» з
метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_3
перед цим банком, також є оспорюваним
правочином і підлягає визнанню судом
недійсним, одночасно з визнанням
недійсним кредитного договору.
Позивачі вважають, що розділ 3 «Умови
забезпечення виконання Позичальником
зобов'язань за Договором» кредитного
договору, як правочин, який встановлює
порядок забезпечення зобов'язань за
кредитом, шляхом передання в заставу
банку рухомого майна: автомобіля «Hyundai
Grandeur» не відповідає вимогам діючого
цивільного законодавства України, і
підлягає визнанню недійсним, оскільки
згідно ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони
мають право укласти договір, в якому
містяться елементи різних договорів
(змішаний договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору. Розділ 3 кредитного
договору, є правочином, який встановлює
порядок забезпечення зобов'язань за
кредитом, шляхом передання в заставу
банку ОСОБА_3 рухомого майна:
автомобіля «Hyundai Grandeur», власником якого
він є. Таким чином, Розділ 3 Кредитного
договору, як правочин, який було
укладено між ОСОБА_3 і ТОВ «Український
промисловий банк» з метою забезпечення
зобов'язань ОСОБА_3 перед цим банком,
також є оспорюваним правочином і
підлягає визнанню судом недійсним,
одночасно з визнанням недійсним всього
кредитного договору. Позивачі
вважають, що договір про передачу
Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ
«Український промисловий банк» на
користь Дельта Банку, укладений 30.06.2010
року між ТОВ «Український промисловий
банк» та ПАТ «Дельта Банк»,
Національним банком України не
відповідає вимогам діючого цивільного
законодавства України, в частині
грошових вимог щодо позивачів, і
підлягає, як правочин, визнанню
недійсним частково, оскільки
відповідно до викладеного вище всі
умови кредитного договору не
відповідають вимогам діючого
законодавства України або прямо
порушують його вимоги. В свою чергу ч. 1
ст. 1081 ЦК України встановлено, що клієнт
відповідає перед фактором за дійсність
грошової вимоги, право якої
відступається, якщо інше не
встановлено договором факторингу.
Договір про передачу Активів та
Кредитних зобов'язань ТОВ «Український
промисловий банк» на користь ПАТ
«Дельта Банк», відповідає ознакам угод
факторингу, які викладені у ст. 1077 ЦК
України. Таким чином, грошові вимоги
ТОВ «Український промисловий банк» до
позивачів на підставі кредитного
договору і договору поруки є
недійсними. У зв'язку з недійсністю
кредитного договору і договору поруки,
названі грошові вимоги не могли бути
передані на підставі укладення
правочину факторингу ПАТ «Дельта
Банк». Згідно частини 1 ст. 22 Закону
України «Про захист прав споживачів»
захист прав споживачів, передбачених
законодавством, здійснюється судом.
Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що при задоволенні вимог споживача суд
одночасно вирішує питання щодо
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК
України - моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.
Вина ТОВ «Український промисловий
банк» у спричинені шкоди ОСОБА_3, як
споживачу споживчого кредитування,
виражається у встановленні цим банком
несправедливих і дискримінаційних
умов кредитного договору стосовно
споживача щодо правил зміни
відсоткової ставки та ОСОБА_3 вважає, що
йому в зв'язку з порушенням його прав як
споживача, була спричинена моральна
(нематеріальна) шкода, яка виразилась в
душевних стражданнях, які виникли в
результаті встановлення ТОВ
«Український промисловий банк»
несправедливих і дискримінаційних
умов кредитного договору стосовно
нього, як споживача. Це змусило його
подавати цей позов до його
правонаступника ПАТ «Дельта Банк», і
довгий час, добиватись поновлення
своїх прав споживача. Розмір
відшкодування моральної
(нематеріальної) шкоди спричиненої
ОСОБА_3, як споживачу споживчого
кредитування складає - 16 400 гривень.
Виходячи з вищенаведеного позивачі
просять суд визнати задовольнити їх
позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 січня 2014 року
ухвалено: в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_2 - відмовити..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
01 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ
«Український промисловий банк» було
укладено кредитний договір № 1417-016/ФК-08.
Та 01 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ
«Український промисловий банк» було
укладено договір поруки № 1417-016/2фпор- 08,
який був укладений з метою виконання у
повному обсязі зобов'язань ОСОБА_3
перед банком за кредитним договором.
30.06.2010 року між ТОВ «Український
промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк»,
Національним банком України, був
укладений договір про передачу Активів
та Кредитних зобов'язань ТОВ
«Український промисловий банк» на
користь ПАТ «Дельта Банк». Відповідно
до вимог цього договору про передачу
Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ
«Український промисловий банк»,
правонаступником за правами і
зобов'язаннями встановленими для ТОВ
«Український промисловий банк»
кредитним договором і договором поруки
стало ПАТ «Дельта Банк». Вироком
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 вересня 2011 року
ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні
злочинів передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст.
209, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, одним з
яких було заволодіння грошовими
коштами ТОВ «Український промисловий
банк» в розмірі 164 000 гривень обманним
шляхом, а саме наданням завчасно
неправдивого офіційного документу -
довідки про доходи за період з січня 2008
по червень 2008 років. В судовому
засіданні ОСОБА_3 свою вину визнав у
повному обсязі. Заочним рішенням
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 липня 2011 року з
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь
ПАТ «Дельта Банк» було стягнуто
заборгованість за кредитним договором
№ 1417-016ЇІК-08 від 01 серпня 2008 року у
розмірі 217 916,79 гривень. Рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 05 жовтня 2012 року рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 липня 2011 року
було змінено в частині стягнення суми
за кредитом, з відмовою в позові про
стягнення заборгованості за комісією у
розмірі 7380,00 гривень. Ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України від 07
червня 2013 року заочне рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 липня 2011 року в
частині, яка не змінена апеляційним
судом Дніпропетровської області, та
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 жовтня
2012 року було залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги є необґрунтованими та
недоведеними. З огляду на спірний
договір про надання споживчого кредиту
від 01 серпня 2008 року судом встановлено,
що такий договір є підписаний обома
сторонами, що свідчить про їх
обізнаність з умовами договору і
згодою з його умовами. Волевиявлення
позивача було спрямовано на отримання
грошей для споживчих цілей, для чого
він й уклав кредитний договір на
сприйнятливих для себе умовах, тобто
кредитні зобов'язання приймав на себе
добровільно. Не встановлено, що
оспорювані правочини укладені у
порушення вимог закону, зокрема, Закону
України «Про захист прав споживачів».
Позивачами не було надано жодного
доказу, який би свідчив про те, що
ОСОБА_3 не мав вільного волевиявлення,
як учасник правочину. Суд приходить до
висновку, що до позивача відповідачем
не було застосовано несправедливих
умов при укладенні кредитного
договору, тому як позивач уклав його на
підставі вільного волевиявлення, і
ставлячи підпис, вважав його
справедливим. Суд не бере до уваги
доводи позивачів щодо повернення
позивачем ОСОБА_3 кредиту ТОВ
«Український промисловий банк» шляхом
здійснення відшкодування шкоди,
спричиненої злочином, що встановлено
вироком Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 вересня 2011 року,
з огляду на те, що у зазначеному вироку
суду така обставина безпосередньо не
встановлена, оскільки посилання на
повне відшкодування заподіяної шкоди,
як обставини, яка пом'якшує покарання
ОСОБА_3 стосується встановленої у
вироку обставини відшкодування
підприємством ТОВ «ТЦ Стройальянс»,
директором якого є ОСОБА_3, заподіяних
збитків внаслідок необґрунтованого
заниження податкових зобов'язань по
податку на додану вартість та прибутку.
Крім того, зазначений позивачами факт
погашення кредитної заборгованості за
кредитним договором не може бути
підставою для визнання недійсним цього
договору та договору поруки. Позивач
ОСОБА_2 факт того, що вона не укладала
договір поруки та його тексту не
підписувала, суду не довела, оскільки
нею не надано жодного доказу на
підтвердження цього факту, і не
дивлячись на роз'яснення суду про її
право звернутися до суду з клопотанням
про призначення судової
почеркознавчої експертизи з метою
з'ясування належності підпису на
спірному договорі позивачу або іншій
особі, натомість ОСОБА_2 таким правом
не скористалась і такого клопотання
заявлено суду не було. Не доведено
позивачами позовні вимоги в частині
визнання недійсним договору про
передачу Активів та Кредитних
зобов'язань ТОВ «Український
промисловий банк» на користь ПАТ
«Дельта Банк», оскільки не зазначено
позивачами в порушення саме яких вимог
законодавства було укладено договір.
Не встановлено судом порушення прав
відповідачів за обставинами справи, у
зв'язку з чим відсутні підстави для
відшкодування моральної шкоди.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини між сторонами
виникли щодо визнання недійсними
договорів: кредитного, поруки та про
передачу Активів та Кредитних
зобов'язань та відшкодування моральної
шкоди.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає,
що її права порушені, має право
звернутися до суду з вимогами про
визнання правочину недійсним, вказавши
конкретну підставу для визнання його
недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами), які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Порядок укладення договору визначено
ст. ст. 638 - 650 ЦК України.

Статтею ст. 643 ЦК України визначено
момент укладення договору за
пропозицією, в якій вказаний строк для
відповіді. При цьому Закон встановлює
правило відповідно до якого, якщо у
пропозиції укласти договір вказаний
строк для відповіді, договір є
укладеним, коли особа, яка зробила
пропозицію, одержала відповідь про
прийняття пропозиції протягом цього
строку.

За змістом ст. ст. 536 та 1054 ЦК України
необхідною умовою кредитного договору
є розмір процентної ставки, тобто це є
істотною умовою щодо якої сторони
повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору на
підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є
письмова форма.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється, якщо
інше не встановлено договором або
законом чи не випливає із звичаїв
ділового обороту.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 642 ЦК України,
відповідно до якої, якщо особа, яка
одержала пропозицію укласти договір у
межах строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у пропозиції
умов договору (сплатила певну суму
грошей), яка засвідчує її бажання
укласти договір, ця дія є прийняттям
пропозиції.

Відповідно до п. 2.1 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 N 168, -
банки зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту за
встановленою формою.

Зазначене положення прийняте
Національним банком України на
виконання п. "д" ч. 2 ст. 11 Закону України
"Про захист прав споживачів", згідно з
яким перед укладенням договору про
надання споживчого кредиту
кредитодавець зобов'язаний повідомити
споживача у письмовій формі про
орієнтовну сукупну вартість кредиту та
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту (перелік усіх
витрат, пов'язаних з одержанням
кредиту, його обслуговуванням та
поверненням, зокрема, таким, як
адміністративні витрати, витрати на
страхування, юридичне оформлення тощо),
а також пп. 2 п. 4 ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів", відповідно до
якого договір про надання споживчого
кредиту має містити детальний розпис
можливих складових загальної вартості
кредиту для споживача.

Однак зазначений в Правилах обов'язок
повідомлення споживача відносно
можливих складових загальної вартості
кредиту по суті є істотною умовою
кредитного договору, що відрізняється
від простого обов'язку повідомлення,
передбаченого ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів".

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
згідно з якою у договорі про надання
споживчого кредиту може зазначатися,
що відсоткова ставка за кредитом може
змінюватися залежно від зміни
облікової ставки Національного банку
України або в інших випадках.

З огляду на зазначені вимоги закону,
судова колегія дійшла висновку, що
позовні вимоги, що стосуються визнання
кредитного договору за відсутністю
зазначення сукупної вартості кредиту в
зазначеному кредитному договорі, тобто
істотної умови договору є
правовідносинами, які регулюють зміну
договору, що передбачено статтями 651,652
ЦК України. Однак позивачами не
доведені підстави, які необхідні для
зміни договорів. Вибраний позивачами
спосіб судового захисту не відповідає
вимогам закону. Таким чином, вказані
позовні вимоги є безпідставними.

Крім того, за п.7.1 кредитного договору,
який підписаний позичальником,
передбачені ознайомлення останнього
зі всіма істотними умовами кредитного
договору, який укладався на придбання
автомобіля.

Судова колегія встановила, що спірний
кредитний договір не суперечать
положенням вищевказаним нормам закону
або іншим нормам закону із зазначених
підстав у позові.

Отже, судом першої інстанції вірно
встановлено, що оскільки спірний
кредитний договір не суперечать
положенням вищевказаним нормам закону
або іншим нормам закону із зазначених
підстав у позові, то не має підстав для
визнання його недійсним.

Судова колегія встановила, що на момент
підписання кредитного договору
сторонами було досягнуто згоди з усіх
істотних умов. На час укладання
правочинів сторони володіли
необхідним обсягом цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі. Отримавши кредит у
сумі 164 000 грн. у ТОВ «Український
промисловий банк» правонаступником,
якого виступає ПАТ «Дельта Банк», -
позивач-позичальник погодився з
умовами даного правочину.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Зі змісту зазначеної норми вбачається,
що договір поруки є похідним та
невід'ємною частиною кредитного
договору в частині забезпечення
виконання зобов'язання.

Судом першої інстанції мотивована
відмова у позові тим, що позивачами не
доведено в суді визнання самого
кредитного договору недійсним, який би
давав підстави для визнання і договору
поруки - недійсним. Не доведено не
укладення договору поруки та інших
зазначених у позові підстав його
недійсності.

Не доведено порушень прав позивачів
укладеним договором від 30.06.2010 року між
ТОВ «Український промисловий банк» та
ПАТ «Дельта Банк», Національним банком
України, про передачу Активів та
Кредитних зобов'язань ТОВ «Український
промисловий банк» на користь ПАТ
«Дельта Банк».

Оскільки спірні кредитний договір,
договори поруки, договір про передачу
Активів та Кредитних зобов'язань не
суперечать положенням вищевказаним
нормам Закону, то не має підстав для
визнання їх недійсними.

Відсутні підстави також за
встановленими обставинами справи для
відшкодування моральної шкоди.

Не є доведеним посилання позивачів на
порушення банком за умовами укладеного
між сторонами спірного кредитного
договору - положень Закону України «Про
захист прав споживачів».

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, судова колегія дійшла
висновку про недоведеність наявності
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів позивачів за
обставинами справи та вибраними ними
способом захисту своїх прав, у зв'язку з
чим вимоги позивачів є безпідставними
та не підлягають задоволенню.

Спірні правочини були предметом
судового розгляду за судовими
рішеннями, які мають законну силу, що
суд першої інстанції також
обґрунтовано взяв до уваги, про що вище
було зазначено, та сумнівів у їх
чинності не було встановлено.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду та
стосуються переоцінки доказів у
справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що
судом не взято до уваги положення
Закону України "Про захист прав
споживачів" - судова колегія вважає
неспроможними, тому що вони
спростовуються матеріалами справи та
не відповідають чинному законодавству.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України
судова колегія, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії