У х в а л а

іменем україни

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, Жовтнева державна нотаріальна
контора, Зеленогайська сільська рада
Жовтневого району про визнання
заповіту недійсним за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 3 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, в обґрунтування якого
зазначав, що його бабуся ОСОБА_9
6 березня 2002 року склала
заповіт, яким заповіла своїй дочці
ОСОБА_10 право на земельну частку (пай) в
розмірі 8,44 га та право на акції у ВАТ
«Восток». Даний заповіт посвідчений
секретарем Зеленогайської сільської
ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

ОСОБА_10, яка є його матір'ю, померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, після її смерті
залишилось майно, у тому числі і те, яке
вона прийняла у спадщину після смерті
ОСОБА_9

10 червня 2013 року він звернувся до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
матері, де дізнався, що 08 вересня 2003
року ОСОБА_9 склала новий заповіт, яким
все своє майно заповіла ОСОБА_4 Даний
заповіт теж посвідчений секретарем
Зеленогайської сільської ради. Проте
йому відомо, що заповіт на ім'я ОСОБА_4
спадкодавець ОСОБА_9 не підписувала,
оскільки вона була неграмотна.

Посилаючись на наведене та положення
ст. 48 ЦК УРСР, просив визнати недійсним
заповіт ОСОБА_9, складений нею
8 вересня 2003 року на ім'я
ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області
від 6 грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_9
від 8 вересня 2003 року на
користь ОСОБА_4, посвідчений секретарем
Зеленогайської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області Черновою С.І. та зареєстрований
в реєстрі за №65.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області
від 3 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення ним норм
матеріального і процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у
справі рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що на підставі
заповіту від 6 березня 2002 року,
посвідченого секретарем
Зеленогайської сільської ради,
зареєстрованого в реєстрі за №32,
ОСОБА_9 заповіла своїй дочці ОСОБА_10
належне їй право на земельну частку
(пай), яка знаходиться у ВАТ «Восток» і
належить їй на підставі сертифікату
серії МК №0209108
від 02 лютого 1999 року, виданого
Жовтневою районною державною
адміністрацією, а також сертифікат
акцій за № 261, виданий
02 лютого 1999 року ВАТ «Восток».

8 вересня 2003 року ОСОБА_9 склала заповіт
на ім'я відповідачки ОСОБА_4,
посвідчений секретарем Зеленогайської
сільської ради, зареєстрований за №32,
яким заповіла останній все своє майно,
де б воно не знаходилося і з чого б воно
не складалося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

16 грудня 2004 року ОСОБА_4 отримала
свідоцтва про право на спадщину, згідно
з якими є власником спадкового майна, а
саме: права на земельну частку (пай)
розміром 8,44 умовних кадастрових
гектарів, яка перебуває у колективній
власності ВАТ «Восток», та цілого
жилого будинку із господарськими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи також вбачається,
що ОСОБА_10 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2. Із заявою про прийняття
спадщини 10 червня 2013 року звернувся її
син - ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із
обґрунтованості позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_10 не прийняла спадщину після
смерті матері ОСОБА_9, а тому до неї не
перейшли права та обов'язки
спадкодавця ОСОБА_9, посилаючись на те,
що ОСОБА_10 не зверталася з заявою до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини після смерті матері та
проживала за іншою адресою.

Проте повністю погодитися з таким
висновком не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 524 ЦК
Української РСР (1963 року) спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за заповітом має місце,
коли і оскільки воно не змінено
заповітом.

Згідно з ч.1 ст. 534 Цивільного кодексу
Української РСР (1963 року) кожний
громадянин може залишити за заповітом
усе своє майно або частину його (не
виключаючи предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку) одній
або кільком особам як тим, що входять,
так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом, а також державі
або окремим державним, кооперативним
та іншим громадським організаціям.

Статтею 548 ЦК Української РСР, в
редакції, яка діяла на момент
виникнення правовідносин у справі,
передбачено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Виходячи з положень ст. 549 ЦК
Української РСР, визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, зокрема,
якщо він фактично вступив в управління
або володіння спадковим майном; якщо
він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи
справу, на порушення вимог ст. 303 ЦПК
України зазначених вимог закону, якими
регулюються спірні правовідносини, в
повній мірі не врахував, не звернув
уваги на те, що при вирішенні спорів про
спадкування, спадщина по яких
відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004
року, не допускається застосування
судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню
підлягають норми законодавства,
чинного на час відкриття спадщини,
зокрема ЦК УРСР.

В матеріалах справи є довідка
Зеленогайської сільської ради від 12
липня 2004 року, згідно з якою ОСОБА_10
фактично провела поховання своєї
матері ОСОБА_9, на протязі 4-х років
доглядала за нею, якій апеляційний суд
у відповідності до вимог ст.212 ЦПК
України оцінки не надав. Саме по собі не
проживання спадкоємця зі спадкодавцем
не свідчить про не прийняття ним
спадщини згідно зі ст.549 ЦК УРСР.

У порушення вимог ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи апеляційний суд
вийшов за межі доводів апеляційної
скарги, не зазначивши в чому полягає
неправильне застосування норм
матеріального або порушення норм
процесуального права, які є обов»язкою
підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не може вважатися законним й
обґрунтованим та в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню, а справа
передачі на новий розгляд до
апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного
суду Миколаївської області
від 3 лютого 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік