АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/2193/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №617/644/13-ц
Доповідач - Шаповал
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційними скаргами представника
ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення
Вовчанського районного суду
Харківської області від 16 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
іпотеки та зняття заборони відчуження
об»єкту нерухомості, за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, визнання недійсним дублікату,
свідоцтва про право на спадщину, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_2
звернулись до суду з вказаним позовом,
який надалі уточнили, та просили
визнати недійсним договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
від 19 грудня 2006 року, укладений
спадкодавцем ОСОБА_7 та кредитором
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 за реєстровим
№2670, який за своїм змістом є договором
іпотеки та містить застереження про
задоволення вимог іпотекодержателя, з
мотивів невідповідності пунктів 1 та 7
цього договору вимогам ч. 1 ст. 215 ЦПК
України.

Також позивачі просили зняти заборону
відчуження предмету іпотеки -
житлового будинку з надвірними
будівлями за АДРЕСА_1, накладену
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 19.12.2006
року у зв»язку з посвідченням договору
іпотеки.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилалися на те, що процедура та умови
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом передачі іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки,
встановлені п.п. 1 та 7 оспорюваного
договору іпотеки, суперечать нормі ч. 1
ст. 35 Закону України «Про іпотеку»,
оскільки виключають цивільний
обов»язок іпотекодержателя щодо
надіслання іпотекодавця письмової
вимоги про усунення порушення та
позбавляють їх цивільного права на
одержання такої вимоги, що встановлені
згаданою нормою.

Позивачі вважають, що такі умови
позбавляють їх конституційного права
на судовий захист їх права власності на
спадкове майно, так як 19 грудня 2006 року
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_5 передала у
власність, а ОСОБА_7 прийняла 13 760
(тринадцять тисяч сімсот шістдесят)
доларів США. Позичальник зобов»язався
повернути позикодавцю вказану суму не
пізніше 19 листопада 2008 . У той же день, 19
грудня 2006 року, у забезпечення
виконання зобов»язань боржника за
договором позики, сторони уклали
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя. Відповідно до цього
договору іпотекодавець віддав, а
іпотекодержатель прийняв у заставу
житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1. У зв»язку з
посвідченням цього договору іпотеки,
19.12.2006 року приватним нотаріусом ОСОБА_8
накладено заборону відчуження об»єкту
нерухомості - вказаного житлового
будинку з надвірними будівлями, за
реєстровим № 2671.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

На час відкриття спадщини разом із
спадкодавцем постійно проживали
позивачі: її чоловік, ОСОБА_2 та син,
ОСОБА_3. Спадкоємці дізналися про
існування договорів позики та іпотеки,
про наявність зобов»язань за цими
договорами та про сам факт існування
кредитора ОСОБА_5 лише 11 травня 2012 року
з повідомлення Вовчанської державної
нотаріальної контори про наявність
претензій кредитора ОСОБА_5 до
спадкоємців боржника. 09 лютого 2011 року
кредитор ОСОБА_5, вже обізнана про
смерть боржника, таємно від
спадкоємців звернулась у порядку та на
умовах п.п. 1 та 7 оспорюваного договору
іпотеки до КП «Вовчанське бюро
технічної інвентаризації» із
замовленням №83 та зареєструвала за
собою право власності на спадкове
майно позивачів, предмет іпотеки, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав ОСОБА_5 на предмет
іпотеки. Позивачі дізнались про
реєстрацію на їх спадкове майно лише у
квітні 2012 року, коли звернулись за
отриманням свідоцтв про право на
спадщину за законом. Отже, умовами п.п. 1
та 7 оспорюваного договору іпотеки та
діями відповідача на виконання цих
умов вони були позбавлені
конституційного права на судовий
захист їх права власності на спадкове
майно.

ОСОБА_5 не зверталась до позивачів,
нових іпотекодавців, у порядку ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку», з
письмовою вимогою про усунення
порушення - попередженням про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

04 березня 2011 року КП «Вовчанське БТІ»
помилково зареєструвало за ОСОБА_5
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1.

03 травня 2012 року КП «Вовчанське БТІ» у
порядку комісійної самоперевірки
інвентаризаційної справи №137 на
житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 виявило, що 04 березня
2011 року право власності на вказане
майно у порушення ч. 1 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» та п. 2.7 Наказу
Мінюсту №7/5 від 07.02.2002 року «Про
затвердження Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно» помилково
зареєстровано за ОСОБА_5 КП «Вовчанське
БТІ» з власної ініціативи виправило
виявлену помилку, здійснивши поворот
виконання реєстрації до попереднього
стану шляхом анулювання помилкової
реєстрації з реєстрацією право
власності на домоволодіння за
спадкодавцем ОСОБА_7, про що 22.05.2012 року
був складений відповідний акт.

28 травня 2012 року Вовчанська державна
нотаріальна контора видала позивачам
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на
спадщину за законом на спірний
житловий будинок. Право власності
позивачів на спадкове майно 29.05.2013 року
зареєстровано КП «Вовчанське БТІ», що
підтверджується витягами про державну
реєстрацію прав на спадкове майно.

Позивачі зазначають, що за умовами п. 7
оспорюваного договору іпотеки нібито
«право звернення стягнення на предмет
іпотеки виникає у іпотекодержателя
після вчинення виконавчого напису
нотаріуса на договір позики, який
визначить суму, належну до стягнення»
(друге речення п. 7 договору). Позивачі
вважають, що це суперечить ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку».

Також, згідно ч. 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку», звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі
виконавчого напису нотаріуса та згідно
з договором про задоволення вимог
іпотекодержателя є двома різними та
незалежними засобами задоволення
вимог іпотекодержателя. Позивачі
вказують, що за умовами п. 1
оспорюваного договору іпотеки право
власності на предмет цієї іпотеки
переходить до іпотекодержателя за його
вибором з моменту вчинення нотаріусом
на договорі іпотеки посвідчувального
напису про надходження до нотаріуса
заяви іпотекодержателя про реєстрацію
за іпотекодержателем права власності
на предмет іпотеки (друге, третє та
четверте речення п. 1). Позивачі
підкреслюють, що заяви про реєстрацію
права власності на предмет цієї
іпотеки переходить до
іпотекодержателя у порядку останнього
речення ч. 1 ст. 35 та ч. 1 ст. 37 Закону
України «Про іпотеку» - якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення. Умови п. 1 оспорюваного
договору іпотеки позбавляють
відповідача іпотекодержателя його
цивільного обов»язку відповідно до
норми ч. 1 ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» щодо надсилання позивачам
іпотекодавцям письмової вимоги про
усунення порушення.

Позивачі посилаються на те, що умови п. 1
оспорюваного договору іпотеки
встановлюють особливий порядок
державної реєстрації за
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки, що суперечить п. 2.7
Наказу Мінюсту №7/5 від 07.02.2002 року «Про
затвердження Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно». Позивачі вважають, що
норми ч. 1 ст.35 Закону України «Про
іпотеку» та п. 2.7 зазначеного Наказу є
імперативними, а їх обов»язковість для
сторін випливає з її змісту та із суті
відносин між сторонами.

ОСОБА_5 звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом продажу його з
публічних торгів.

ОСОБА_5 вказувала, що зобов»язання
боржника ОСОБА_7 за вказаним договором
позики в її інтересах виконувала дочка
ОСОБА_9, що підтверджується копіями
розписок, актами приймання - передачі
виконання за договором позики на
загальну суму 5 600 (п»ять тисяч шістсот)
доларів США.

Умовами договору встановлено
неустойку за прострочення виконання
зобов»язання в розмірі 250 (двісті
п»ятдесят) грн. за кожний день
прострочки.

Загальний розмір боргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 перед позичальником на час
звернення до суду з позовом складає:

8 160 доларів США - неповернута частина
позики;

469 доларів США - нараховані ОСОБА_7
проценти за користування до моменту її
смерті;

257 доларів США - нараховані спадкоємцям
3 % річних у зв'язку з неповерненням ними
позики кредитору впродовж 7 днів з
моменту отримання вимоги кредитора;

608 доларів США нараховані спадкоємцям у
зв'язку із переходом до них обов'язків
позикодавця проценти за користування
ними належними до повернення не
пізніше 18 травня 2012 року коштами
кредитора;

90 750 грн. 00 коп. - нарахована спадкоємцям
у зв'язку із переходом до них обов'язків
позикодавця договірна неустойка у
зв'язку із неповерненням ними
кредитору боргу за договором позики
впродовж 7 днів з дня отримання вимог
кредитора, а всього - 9 494 долари США і 90
750 грн. 00 коп.

Крім того, просила визнати недійсним
дублікат, виданий 26 квітня 2012 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним нотаріусом
Вовчанської державної нотаріальної
контори, що має силу оригіналу
свідоцтва про право на спадщину за
законом, посвідченого 19 грудня 2003 року
державним нотаріусом Вовчанської
державної нотаріальної контори
Вороною Г.В. за реєстровим № 4916 і видане
28 травня 2012 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3
свідоцтво про право на спадщину за
законом, посвідчене державним
нотаріусом Вовчанської державної
нотаріальної контори.

Рішенням Вовчанського районного суду
Харківської області від 16 січня 2014 року
позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору іпотеки та
зняття заборони відчуження об»єкту
нерухомості - задоволено частково.

Визнано недійсним застереження про
задоволення позовних вимог
іпотекодержателя, що міститься у п.п. 1
та 7 договору про задоволення вимог
іпотекодержателя від 19.12.2006 року,
укладеному спадкодавцем ОСОБА_7 та
кредитором ОСОБА_5, посвідченого
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 за
реєстровим №2670, в іншій частині
позовні вимоги залишено без
задоволення.

Відмовлено в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в
повному обсязі.

З таким рішенням суду не погодились
представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та подали
апеляційні скарги.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4
просить змінити вказане рішення суду
першої інстанції шляхом доповнення
резолютивної частини рішення
висновком суду по суті позовних вимог
кредитора ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перед кредитором ОСОБА_5, забезпеченого
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя у сумі 8 599 (вісім
тисяч п»ятсот дев»яносто дев»ять)
доларів США, що на день ухвалення
рішення становить 68 731 (шістдесят вісім
тисяч сімсот тридцять одна) грн.. 81 коп.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить
скасувати вказане рішення суду першої
інстанції в частині часткового
задоволення вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та
відмови в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_5 та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким повністю
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та частково
задовольнити зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_5, а саме:

- Визнати недійсним виданий 26 квітня
2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним
нотаріусом Вовчанської державної
нотаріальної контори Дублікат, що має
силу оригіналу свідоцтва про право на
спадщину за законом, посвідченого 19
грудня 2003 року державним нотаріусом
Вовчанської державної нотаріальної
контори Вороною Г.В. за реєстровим №4916.

- Визнати недійсним, видане 28 травня 2012
року ОСОБА_2 свідоцтво про право на
спадщину за законом, посвідчене
державним нотаріусом Вовчанської
державної нотаріальної контори
Вороною Г.В. за реєстровим №1203.

- Визнати недійсним видане 28 травня 2012
року ОСОБА_3 свідоцтво про право на
спадщину за законом, посвідчене
державним нотаріусом Вовчанської
державної нотаріальної контори
Вороною Г.В. за реєстровим №1206.

- В рахунок задоволення вимог ОСОБА_5
за договором позики від 19 грудня 2006
року в сумі, еквівалентній 9 734 (дев»ять
тисяч сімсот тридцять чотири) доларам
США за курсом НБУ на день ухвалення
рішення у справі, та неустойки за
неналежне виконання зобов»язання в
сумі 91 250 (дев»яносто одна тисяча двісті
п»ятдесят) грн.. 00 коп. звернути
стягнення на предмет іпотеки - житловий
будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1
- шляхом продажу його на публічних
торгах з початковою ціною, яка буде
встановлена на підставі оцінки,
проведеної суб»єктом оціночної
діяльності або незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

- Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 понесені нею судові
витрати.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга представника
ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягає
задоволенню, апеляційна скарга
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 підлягає
частковому задоволенню за таких
підстав.

Приймаючи рішення про визнання
недійсним договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, районний суд виходив
із того, що його п. 1, 7 не відповідають
ст.ст. 35, 36, 37 Закону України «Про
іпотеку», а тому з підстав,
передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України,
визнав договір недійсним.

Проте, з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна, а тому у
цій частині рішення суду слід
скасувати з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 грудня 2006 року
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали договір
позики, за змістом якого ОСОБА_5
передала у власність, а ОСОБА_7 прийняла
13760 доларів США до 19 листопада 2008 р.

У цей же день у порядку забезпечення
виконання договору позики сторони
уклали договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, який за своїм
змістом є договором іпотеки та містить
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя. Відповідно до цього
договору іпотекодавець віддав, а
іпотекодержатель прийняв у заставу
житловий будинок з надвірними будівляи
АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

За змістом п. п. 1, 7 вказаного договору,
при виникненні у іпотекодержателя
права звернення стягнення на предмет
цієї іпотеки, іпотекодержатель має
право за власним вибором продати
предмет іпотеки, або обернути його у
свою власність в рахунок виконання
забезпеченого цією іпотекою
зобов'язання. Вибір іпотекодержателем
останнього варіанту задоволення своїх
вимог достатньо підтверджуватиметься
його заявою про реєстрацію за ним права
власності на предмет іпотеки на
підставі цього договору. При цьому,
нотаріус, до якого надійшла така заява,
має посвідчити цей факт на цьому
договорі, що й підтвердить право на
реєстрацію переходу права власності, а
також зняти заборону відчуження,
накладену за цим договором. Право
власності на предмет іпотеки
переходить до іпотекодержателя за
його вибором з моменту вчинення
зазначеного у попередньому реченні
запису на цьому договорі. В будь - якому
випадку такий перехід права власності
до іпотекодержателя має бути
зареєстрований, оскільки цей перехід
має вважатися здійсненим з моменту
його обрання іпотекодержателем та в
процедурі, яка не суперечить
встановленій законодавством на момент
підписання цього договору. Це право
виникає «в порядку ст. 35 Закону України
«Про іпотеку». При цьому, сторони
стверджують та наполягають, що
погоджуючи строки основного
зобов'язання за договором позики, вони
заздалегідь домовилися: письмовим
документом, що описує зміст порушеного
зобов'язання та вимагає його виконання
у тридцятиденний строк є нотаріально
засвідчена копія договору позики, що
видається позичальникові; щодо
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги - таким попередженням має
вважатися нотаріально засвідчена
копія договору іпотеки, що видається
іпотекодавцеві; щодо « попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї
вимоги» - таким попередженням має
вважатися нотаріально засвідчена
копія договору іпотеки, що видається
позичальникові; щодо попередження про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі невиконання цієї вимоги» - таким
попередженням має вважатися
нотаріально засвідчена копія договору
іпотеки, що видається позичальникові;
щодо « попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки у разі
невиконання цієї вимоги» - таким
попередженням має вважатися
нотаріально засвідчена копія договору
іпотеки, що видається іпотекодавцеві;
жодних додаткових вимог та попереджень
на підтвердження зазначених від
позикодавця - іпотеко держателя не
вимагається. »

Пунктом 7 договору передбачено право
звернення стягнення на предмет іпотеки
після вчинення нотаріусом виконавчого
напису на договорі позики, який
визначить суму, належну до стягнення.

Відповідно до частини третьої статті 33
Закону України "Про іпотеку" звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36
Закону України "Про іпотеку" договір
про задоволення вимог
іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору,
за своїми правовими наслідками може
передбачати передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання в порядку, встановленому
статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Пунктами 1, 7 договору про задоволення
вимог іпотекодержателя визначено, що
іпотекодержатель має право за власним
вибором продати предмет іпотеки або
обернути його у свою власність в
рахунок виконання зобов'язання за
договором позики.

Відповідно до ч. 1 статті 37 Закону
України "Про іпотеку" іпотекодержатель
може задовольнити забезпечену
іпотекою вимогу шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Виходячи з положень частини третьої
статті 33, статті 36, частини першої
статті 37 Закону України "Про іпотеку"
не виключається можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
передачі іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання забезпечених іпотекою
зобов'язань, оскільки цими нормами
передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо такий спосіб
передбачено іпотечним договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6 ЦК
України сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

В силу ч.1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Отже, аналіз зазначених норм свідчить
про відсутність підстав для
задоволення позову про визнання
недійсним договору про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 11 грудня 2013 року в справі № 6 - 124 цс
13, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є
обов'язковою для судів України, які
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність до його
рішення.

Оскільки позовні вимоги позивачів про
зняття заборони на відчуження спірного
житлового будинку, що є предметом
іпотеки, є похідними від первісного
позову про визнання недійсним
іпотечного договору, у їх задоволенні
також слід відмовити. ( а.с. 81, 91 т. 1)

Щодо зустрічного позову ОСОБА_5 судом
встановлено наступне.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, її
спадкоємці - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали
в Вовчанській державній нотаріальній
конторі свідоцтво про право на
спадщину за законом на житловий
будинок АДРЕСА_1 28 травня 2012 року. Право
власності позивачів на спірний будинок
було зареєстровано в КП « Вовчанське
БТІ» , що підтверджується витягом про
державну реєстрацію прав на спадкове
майно. ( т. 1 а.с. 61 - 67)

Позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання
недійсним виданого 26 квітня 2012 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним нотаріусом
Вовчанської державної нотаріальної
контори дублікату свідоцтва про право
на спадщину за законом від 19 грудня 2003
року, замість втраченого, не підлягають
задоволенню.

За змістом підп.. 1.1 п. 1 Глави 22 «Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України», затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 22. 02.
2012 р. за № 296/5 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22. 02. 2012 р.
за № 282/20595, у разі втрати або зіпсування
документа, посвідченого або виданого
нотаріусом, за письмовою заявою осіб,
за дорученням яких або щодо яких
учинялася нотаріальна дія, нотаріусом
видається дублікат утраченого або
зіпсованого документа.

Доводи позивача за зустрічним позовом
про те, що на момент отримання
дублікату свідоцтва воно не було
втраченим, як зазначили ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, а знаходилося у ОСОБА_5, не
спростовують правомірність дій
нотаріуса щодо видачі дублікату,
оскільки в повноваження нотаріуса не
входить перевірка втрати
правовстановлюючих документів
спадкоємцями.

Нотаріус вчиняє нотаріальну дію за
заявою осіб і керується при цьому
Порядком вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, який був чинним на
той час.

Також відсутні підстави для визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого 28 травня
2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті
ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. ,
оскільки при цьому були дотримані
вимоги ст. ст. 1268, 1297, 1299 ЦК України.

Статті 1216, 1218 ЦК передбачають, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1282 ЦК спадкоємці
зобов'язані задовольнити вимоги
кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Кожен із спадкоємців зобов'язаний
задовольнити вимоги кредитора
особисто, у розмірі, який відповідає
його частці у спадщині.

Відповідно до статті 608 ЦК України
зобов'язання припиняється смертю
боржника, якщо воно є нерозривно
пов'язаним з його особою і у зв'язку з
цим не може бути виконане іншою особою.

У випадку смерті боржника за кредитним
договором його права і обов'язки за цим
договором переходять до спадкоємців,
які зобов'язані задовольнити вимоги
кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Вимоги кредитора вони зобов'язані
задовольнити шляхом одноразового
платежу, якщо домовленістю між
спадкоємцями і кредитором інше не
встановлено. У разі відмови від
одноразового платежу, суд за позовом
кредитора накладає стягнення на майно,
яке було передано спадкоємцям у натурі
(пункт 5 статті 1219, стаття 1282 ЦК України).

Судом встановлено, що 19. 12. 2006 року
ОСОБА_7 позичила у ОСОБА_5 13 760 доларів
США до 19 листопада 2008 року.

Без порушень порядку повернення
позичених коштів позичальник
повернула лише перші три платежі по 240
доларів США кожен, останній з яких
здійснила 19 березня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Таким чином, за життя ОСОБА_7
прострочення виконання нею
зобов'язань мав місце з 26 березня 2007
року по ІНФОРМАЦІЯ_1., тобто, 44 дні.

На момент смерті ОСОБА_7 її
заборгованість за договором позики
складалась із неповернутої частині
позичених коштів і процентів за
користування коштами .

Донька померлої - ОСОБА_9,- частково
повернула ОСОБА_5 заборгованість за
договором позики, при цьому, останній
платіж було внесено 13 травня 2009 року у
сумі 180 доларів США.

З урахуванням наведеного, сума
заборгованості за договором позики з
урахуванням частково повернутих сум,
нарахованих за життя боржника
процентів, складає 8419 доларів США.

Представниками сторін в суді
апеляційної інстанції вказана сума не
оспорювалася.

За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Таким чином, залишок неповернутої
частини позики з нарахованими за життя
боржника процентами склав 8 419 доларів
США.

З розміром заборгованості після смерті
спадкодавця, розрахунок якого
проведений ОСОБА_5 з урахуванням вимог
ст. 625 ЦК України, а саме - 3% річних від
простроченої суми та неустойки після
смерті боржника, - судова колегія не
погоджується.

Так, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Згідно ч. 3 ст. 1231 ЦК України до
спадкоємця переходить обов'язок
сплатити неустойку (штраф, пеню), яка
була присуджена судом кредиторові із
спадкодавця за життя спадкодавця.

Отже, до спадкоємців не переходить
обов'язок сплатити пеню за
користування кредитом та три відсотки
річних від простроченої суми,
заборгованість за якими
нараховувалась вже після смерті
спадкодавця .

За змістом аналізу практики
застосування ст. 625 ЦК України,
проведеного Верховним Судом України,
відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
підставою застосування передбаченої
цією нормою відповідальності є
прострочення боржником виконання
грошового зобов'язання. Як передбачено
ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк ,
встановлений договором або законом.

Суму, передбачену ст. 625 ЦК України,
можливо стягнути при наявності рішення
суду про стягнення боргу з померлого.

Крім того, ст.. 625 ЦК України передбачені
договірні відносини, між тим,
спадкоємці померлої ОСОБА_7 не є
стороною у договорі позики.

З урахуванням наведеного, сума
заборгованості за договором позики з
урахуванням частково повернутих сум,
нарахованих за життя боржника
процентів, складає 8419 доларів США.

Вартість спадкового майна становить 374
554 грн. ( т. 1 а.с. 61).

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 36
постанови Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», у разі переходу права
власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до третьої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, суди мають
враховувати, що іпотека є дійсною для
набувача відповідного нерухомого
майна. Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статусу іпотекодавця, має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі й на
тих самих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки (стаття 23 Закону України "Про
іпотеку").

Постановою Верховного суду України від
18 грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 судам роз'яснено,
що встановивши, що строк для звернення
з позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову у позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зроблено до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, як з підстав
необґрунтованості позовних вимог, так
у зв'язку з пропуском строку позовної
давності, суд першої інстанції
усупереч наведеним роз'ясненням не
врахував, що ці підстави є
взаємовиключними та при вирішенні
позову одночасно застосовуватися не
можуть.

Права ОСОБА_5 є порушеними.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, ч.1 ст. 261 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_5 заяву про поновлення
пропущеного строку позовної давності
не подала. Доказів причин поважності
пропуску строку позовної давності до
суду не надала.

Матеріали справи свідчать про те, що
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Про її смерть ОСОБА_5 дізналася 19. 05 . 2007
р., про що вона зазначила в свєму
зустрічному позові: « 22 травня 2007 року
дочка позичальника ОСОБА_9 повідомила,
що її мати, позичальник ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1». ( т. 1 а.с. 96 )

Крім того, ОСОБА_5 16 грудня 2009 року
надіслала через приватного нотаріуса у
Вовчанську державну нотаріальну
контору вимогу кредитора до
спадкоємців померлої ОСОБА_7, проти
чого ОСОБА_5 не заперечує. ( а.с. 51 т. 2)

13 травня 2009 року дочка спадкодавця
ОСОБА_9 у рахунок погашення
заборгованості за договором передала
180 доларів США ОСОБА_5. При цьому остання
не заперечувала, що у цей день
дізналася про смерть боржника.

З зустрічним позовом ОСОБА_5
звернулась до суду лише 23. 05. 2013 року,
тобто, з пропуском 3-х річного строку
позовної давності. ( т. 1 а.с. 94)

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в
районному суді просив застосувати
строки позовної давності, оскільки
ОСОБА_5 була обізнана про смерть
спадкодавця і про своє порушене право,
про що свідчать матеріали справи. ( т. 2
а.с. 4 )

Посилання представника ОСОБА_5 на те, що
строк позовної давності починається з
того часу, коли спадкоємці ОСОБА_7
отримали свідоцтва про право на
спадщину і до них можливо було
звернутися з таким позовом є
безпідставними, оскільки вказані
обставини могли бути підставою для
визнання їх поважними причинами для
поновлення строку для звернення до
суду з такими вимогами.

Однак, ОСОБА_5 з заявою про поновлення
строку позовної давності не
зверталась.

Про своє порушене право ОСОБА_5
дізналася 13 травня 2009, проти чого вона
не заперечувала.

Крім того, позивачі по справі є
чоловіком та сином спадкодавця, які
спадщину прийняли фактично, оскільки
постійно мешкали і були зареєстровані
у житловому будинку, який є предметом
іпотеки.

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 вони
прийняли спадщину і на них
розповсюджувалися положення ст. 1282 ЦК
України щодо задоволення вимог
кредиторів.

При цьому, не має правого значення, чи
оформили спадкоємці свої спадкові
права в нотаріальній конторі, чи ні. Сам
факт прийняття спадщини є підставою
для відповідальності їх перед
кредитором.

За змістом ст. 262 ЦК України заміна
сторін у зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності .

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведеного, судова
колегія відмовляє ОСОБА_5 у
задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
пропуском нею строку позовної
давності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити
частково.

Рішення Вовчанського районного
суду Харківської області від 16 січня 2014
року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору про задоволення вимог іпотеко
держателя і зняття заборони
відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 -
відмовити.

У задовленні позову ОСОБА_5 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, визнання недійсним дублікату,
свідоцтва про право на спадщину -
відмовити з інших підстав, ніж послався
районний суд.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: