Справа №485/1942/13-ц 13.05.2014 13.05.2014 13.05.2014
Провадження №22-ц/784/1092/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Квєтка І.А.
апеляційного суду Яворської Ж.М.
Іменем України
13 травня 2014 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
головуючого - Базовкіної Т.М.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
при секретарі судового засідання
за участю відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
на рішення Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 17
лютого 2014 року та додаткове рішення
цього ж суду від 18 лютого 2014 року
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору- Снігурівська міська
рада, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою та
житловим будинком, встановлення
земельного сервітуту,
В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувя
до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та житловим
будинком, встановлення земельного
Позивач зазначав, що на підставі
договору дарування від 06 квітня 1994 року
він є власником житлового будинку
АДРЕСА_1 а на підставі Державного акту
про право приватної власності на землю,
виданого 27 серпня 1996 року власником
земельної ділянки площею 0.0409 га за
даною адресою для ведення особистого
підсобного господарства.
Власником сусіднього житлового
будинку АДРЕСА_2 та присадибної
земельної ділянки є ОСОБА_4, але в
будинку фактично проживає її колишній
Частина господарських будівель на
земельній ділянці позивача, а саме:
сарай Д-1, гараж Г-1 та літня кухня В-1
побудовані ще в 1960-1979 роках колишнім
власником ОСОБА_5 на межі з земельною
ділянкою відповідачів.
Починаючи з 2000 року ОСОБА_2 почав
будувати між його (позивача)
господарськими будівлями, що
знаходяться на межі з земельною
ділянкою ОСОБА_6 гараж чи склад таким
чином, що всі дощові води стікають з
даху цієї забудови під стіни його
господарських будівель, внаслідок чого
постійно підтоплюються ці приміщення.
Крім того, впритул до стіни гаражу,
сараю та кухні відповідач складає шини
від вантажних автомобілів, накрив їх
шифером таким чином, що вода стікає
прямо під стіни споруд позивача. А
дерево клена, яке виросло під
фундаментом його гаражу та кущ хмелю,
руйнують та заплітають належні йому
Внаслідок відсутності відводів
стоків з дахів та захаращення ділянки
між його будівлями та будівлями
відповідача застоюється вода, в його
господарських приміщеннях мокріють
стіни, від вологи штукатурка на
відстані 70 см. від підлоги в літній
кухні облущена та відпала, постійно
волога підлога; замощення літньої
кухні та вищевказані господарські
забудови, які знаходяться на межі,
потребують капітального ремонту, є
потреба встановлення зливної системи,
відмостки, але відповідач не дозволяє
йому заходити на свою земельну ділянку.
Посилаючись на вищевикладені
обставини та уточнивши свої позовні
вимоги, позивач остаточно просив
встановити земельний сервітут для
виконання відмостки та системи
організованого водовідведення від
будівель В, Г, Д та для обслуговування і
ремонту стін вказаних будівель
розміром 1.5 х 22 м площею 33 кв.м., з них:
для відмостки 22 кв.м.- постійний
сервітут та 11 кв.м. - тичасовий;
зобов'язати відповідача очистити
земельну ділянку на відстані 0.6 м. від
стіни його господарських споруд літ.
В,Г,Д від шин та інших матеріалів,
дерев, перенести об'єкт, який будується
із металоконструкцій з боку фасадної
межі на відстань не менше 1.5 м. від
суміжної межі, не чинити перешкод при
будівництві відмостки.
Рішенням Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 17 лютого 2014 року позов задоволено
частково. Постановлено зобов'язати
ОСОБА_2, ОСОБА_4 перенести дерево клен та
кущі хмелю, які ростуть на межі
домоволодінь, що розташовані у АДРЕСА_1
а також автомобільні шини, що
розташовані безпосередньо біля
господарських будівель ОСОБА_3 на
відстань не менше 0.6 м. від цієї межі. В
задоволенні інших вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду
від 18 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_2
та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові
витрати по 57 грн. 35 коп. з кожного.

Вказуючи про часткову незгоду з
рішенням та додатковим рішення суду
першої інстанції, ОСОБА_3 просить
рішення суду в частині відмови у
задоволенні вимог про встановлення
сервітуту для виконання відмостки та
системи організованого
водовідведення; перенесення об'єкту із
металоконструкцій з боку фасадної межі
на відстань не менше 1.5 м. від спільної
межі та зобов'язання не чинити
перепони при будівництві відмостки
скасувати.

До додаткового рішення суду
внести зміни щодо стягення з
відповідачів на його користь витрат за
проведення судової будівельно -
технічної експертизи у розмірі 4600 грн.

Заслухавши суддю-доповідача,
відповідача, перевіривши скаргу в
межах доводів апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга в
частині вимог щодо скасування рішення
суду першої інстанції підлягає
відхиленню, а в частині додаткового
рішення суду - частковому задоволенню
із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається
та судом встановлено, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1 житловий будинок
на праві приватної власності належить
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
від 06 квітня 1994 року ( а.с.6-7).

Згідно з державними актами на
право приватної власності (
реєстраційні номери в Книзі записів
державних актів №2786 та №2787), виданих 27
серпня 1996 року ОСОБА_3 за вищевказаною
адресою на праві власності належать
земельні ділянки площею 0.10 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель та 0.0409 га для ведення
особистого підсобного господарства (
а.с.16,17).

Суміжна земельна ділянка, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_2 щодо
якої позивач ОСОБА_3 просить встановити
земельний сервітут на підставі
Державного акту про право приватної
власності на землю ( серія 11-МК №005785)
площею 0.1037 га належить ОСОБА_4 Вона
також є власником житлового будинку за
вказаною адресою, на підставі договору
купівлі-продажу від 20 липня 1987 року (
а.с.50-55).

Як вбачається із матеріалів
справи, зокрема технічного паспорту на
житловий будинок по АДРЕСА_1 належні
позивачеві будівлі (сараї) Д, Г та В
знаходяться безпосередньо по лінії
бокової межі ( суміжної із земельною
ділянкою НОМЕР_1). Тобто, фактична межа
земельної ділянки ОСОБА_3 проходить по
зовнішній стіні цих будівель, що є
порушенням вимог п. 3.25* ДБН 360-92** ,
відповідно до яких для догляду за
будівлями і здійснення їх поточного
ремонту відстань від межі сусідньої
ділянки від найбільш виступаючої стіни
треба приймати не менше 1.0 м. (а.с. 11-15)

Згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи №113
від 31 грудня 2013 року, проведеної
експертом ОСОБА_7 встановлено, що
забезпечити позивачеві прохід до
стіни будівель літ.В, Г, та Д,
розташованих на лінії правої бокової
межі земельної ділянки АДРЕСА_1 для їх
обслуговування, ремонту, виконання
відмостки, системи організованого
водовідведення без встановлення
земельного сервітуту є неможливим.

Експертом запропоновано варіант
встановлення земельного сервітуту на
земельній ділянці ОСОБА_4 за адресою:
АДРЕСА_2 для обслуговування позивачем
стін його будівель літ. В, Г та Д,
відповідно до якого для виконання
відмостки та системи організованого
водовідведення вказаних будівель,
необхідно земельну ділянку шириною 1.5
м, довжиною 22 м, площею 33 кв.м., в тому
числі: для облаштування відмостки - 22
кв.м. Для постійного сервітуту
необхідно земельну ділянку площею 22
кв.м., а для тимчасового - 11 кв.м.

Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 100 ЗК
України власник або землекористувач
земельної ділянки має право вимагати
встановлення земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Як вбачається із роз'яснень,
викладених у п.22-2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України « Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року №7, п.38
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ» №5 від 07 лютого 2014 року,
вирішуючи спори про встановлення
сервітуту, суд має враховувати, що
земельний сервітут встановлюється
стосовно певного об'єкта і не залежить
від власників цих об'єктів, оскільки
його дія зберігається в разі переходу
права на земельну ділянку, щодо якої
його встановлено, до іншої особи
(частина перша статті 401 ЦК, частина
перша статті 101 ЗК), а в разі
встановлення особистого сервітуту
права закріплюються за певною особою і
він припиняється внаслідок її смерті
(частина друга статті 401, пункт 6 частини
першої статті 406 ЦК).

Встановлюючи земельний сервітут на
певний строк чи без зазначення строку
(постійний), суд має враховувати, що
метою сервітуту є задоволення потреб
власника або землекористувача
земельної ділянки в ефективному її
використанні; умовою встановлення
сервітуту є неможливість задовольнити
такі потреби в інший спосіб, а сервітут,
який встановлюється, є найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки.

При цьому відповідно до частини
третьої статті 10 ЦПК саме позивач має
довести, що повноцінне використання
своєї земельної ділянки неможливе без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки; що задоволення потреб
сервітуарія неможливо здійснити в
інший спосіб; що відповідно до частини
третьої статті 402 ЦК він не досяг з
відповідачем домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови.

У рішенні суд повинен зазначити, в
якій саме частині належного
відповідачу майна встановлено
сервітут і в якому розмірі, чітко
визначити обсяг прав особи, що
звернулася до суду, стосовно
обмеженого користування чужим майном.

Отже, враховуючи вищевикладене
обов'язковою умовою встановлення
сервітуту є певна потреба у
користуванні чужим майном та
відсутність можливості у задоволенні
цієї потреби іншим способом, як
встановлення сервітуту з конкретним
землекористувачем. Також слід
врахувати, що якщо особа, яка потребує
встановлення сервітуту, не зверталася
до власника нерухомого майна з
пропозицією про укладення договору про
встановлення сервітуту, у неї відсутня
підстава для звернення до суду,
оскільки її права в розумінні ст.3 ЦПК
України не порушені.

Таким чином, з врахуванням вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України закон вимагає
саме від позивача надання суду доказів
того, що нормальне господарське
використання своєї земельної ділянки
неможливо без обтяження сервітутом
чужої земельної ділянки та
зобов'язаний довести, що задоволення
його потреб неможливо здійснити
яким-небудь іншим необтяжливим для
відповідача способом.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивачем не конкретизовано
зміст сервітуту, оскільки не вказано
осіб, щодо яких він встановлюється, не
надав до суду даних про те, що він у
відповідності до ст.402 ЦК України
безпосередньо звертався до
відповідачів з вимогою про
встановлення земельного сервітуту та
яким чином вирішувалося зазначене
питання у добровільному порядку, не
зазначив також на яких саме умовах (
платній чи безоплатній) він бажає
встановити сервітут.

Уточнюючи позовні вимоги та
вимагаючи встановлення постійного та
тимчасового сервітуту належним чином
не розмежував для яких потреб йому
необхідно встановлення постійного
сервітут, а для яких тимчасовий та на
який строк. А вказуючи розмір
тимчасового сервітуту -11 кв.м., не
зазначив межі цієї земельної ділянки
та відсутнє її схематичне
відображення. Посилаючись на
проведення ремонту стін будівель та
будівництво відмости позивачем не
вказано коли та в які строки він має на
меті це зробити.

За відсутності вказаних вимог
неможливо як встановити земельний
сервітут, так і його виконати.

Як вбачається із матеріалів
справи, обслуговування позивачем
належних йому будівель без
встановлення земельного сервітуту є не
можливим. Між тим, вимагаючи
встановлення земельного сервітуту на
чужій земельній ділянці позивач
фактично просить виділити йому у
користування земельну ділянку площею 33
кв.м., позбавивши власника цієї ділянки
права користуватися та розпорядження
нею відмовідно до цільового
призначення.

За такого, суд першої інстанції,
вирішуючи спір по суті, вірно дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог в частині
встановлення земельного сервітуту та
зобов'язання відповідачів не чинити
перепон при будівництві відмостки.

А тому підстав для скасування
рішення суду в цій частині колегія суду
не вбачає.

Що ж стосується вимог щодо
відмови у перенесенні споруди із
металоконструкцій, на якій встановлено
залізобетонний елемент, то суд першої
інстанції вірно виходив із того, що між
будівництвом зазначеної споруди та
підтопленням будівель позивача
відсутній причинно-наслідковий
зв'язок.

Як вбачається із матеріалів
справи, належні позивачеві споруди
побудовані ще в 1960 -1979 роках з
порушенням будівельних та
містобудівельних вимог, а саме: без
фундаменту на землі, без встановлення
відмостки, ще й на межі забудови, та з
порушенням санітарно-гігієнічних
вимог: не облаштовані як колишнім
власником, так і позивачем до цього
часу системою водостоку. А тому
твердження позивача про те, що саме
дана споруда спричиняє погіршеню
стану його господарських будівель є
необґрунтованою.

Для встановлення на присадибній
земельній ділянці тимчасового об'єкту (
навісів, наметів, накриття тощо)
дозволу на її будівництво діючим
законодавством не вимагається.

А тому, посилання суду першої
інстанції при ухваленні рішення в цій
частині на недоведеність позивачем
факту самовільного будівництва
відповідачами спірної металевої
конструкції є безпідставними, між тим
вказане не впливає на висновок суду про
відсутність

підстав для задоволення цих вимог. А
доводи апеляційної скарги висновок
судув не спростовують.

З врахуванням викладеного
підстав для скасування рішення суду в
цій частині колегія суддів не вбачає.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося, тому в апеляційному
порядку не переглядалося.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України
передбачено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до частин 1-3 статті 79 ЦПК
України судові витрати складаються з
судового збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи. До витрат, пов'язаних
з розглядом судової справи, також
належать витрати, пов'язані із
проведенням судових експертиз.

Відповідно до ч.2 ст. 86 ЦПК України,
кошти на оплату судової експертизи
вносяться стороною, яка заявила
клопотання про проведення експертизи.
Якщо клопотання про проведення
експертизи заявлено обома сторонами,
витрати на її оплату несуть обидві
сторони порівну.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 при зверненні до суду сплачено
судовий збір у розмірір 114 грн. 70 коп.
та понесено витрати, пов'язані з
проведенням судової експертизи у
розмірі 4600 грн, а всього 4714 грн.70 коп.

Беручи до уваги те, що за клопотанням
позивача ухвалою суду призначалася
судова будівельно- технічна експертиза
по справі, а відповідачі не
заперечували щодо проведення
останньої та враховуючи, що позовні
вимоги задоволено частково, то витрати
по оплаті за проведення експертизи
слід покласти на відповідачів у
розмірі 2300 грн.

У зв'язку з цим, колегія суддів
приходить до висновку, що додаткове
рішення суду першої інстанції слід
змінити, стягнувши з ОСОБА_4 та ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 по 1150 грн. з кожного
витрат, пов'язаних за проведенням
судової експертизи та по 57 грн. 35 коп.
витрат по сплаті судового збору, а
всього по 1207 грн.35 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 303, 309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 17 лютого 2014
року залишити без змін.

Додаткове рішення Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 18 лютого 2014 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 судові витрати по 1207 грн. 35
коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, і з цього часу може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: