АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22-2815
Головуючий у 1-й інстанції Кізюн Л.І.
Доповідач Волошина В.М.
04 березня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 на заочне рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 23 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа:
ОСОБА_7, Київська міська рада,
Комунальне підприємство «Київський
міський центр земельного кадастру та
приватизації землі» про встановлення
порядку користування земельною
Заслухавши доповідь судді Волошиної
В.М., перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
В с т а н о в и л а :
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7, в якому
просив встановити порядок
користування земельною ділянкою,
розташованою за адресою АДРЕСА_1,
відповідно до співвідношення частки
позивача до частки інших співвласників
у власності на вказану земельну
Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на
підставі договору дарування 215/609
частини земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного 10 липня 2005 року між
позивачем ОСОБА_3 та відповідачем
ОСОБА_4, він отримав Державний Акт про
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ №018204. Після набуття частини
земельної ділянки між ним та
відповідачем ОСОБА_4 було досягнуто
усної домовленості про порядок
користування земельною ділянкою.
Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та третя
особа ОСОБА_7 є співвласниками
зазначеної земельної ділянки, оскільки
29 грудня 2007 відповідач ОСОБА_4
подарував їм в рівних частках 295,5/609
земельної ділянки. Зазначав, що з 2012
року відповідачі чинять йому, як
співвласнику земельної ділянки,
перешкоди у користуванні нею з метою
спорудження житла. Він за згодою усіх
співвласників звернувся до
Комунального підприємства «Київський
міський центр земельного кадастру та
приватизації землі», яке виготовило
технічну документацію із землеустрою,
з якою не погодилися відповідачі і
відмовилися її підписувати, свого
варіанту щодо порядку користування
земельною ділянкою не запропонували.
Оскільки відповідачі порушують його
права, як землекористувача спірної
земельної ділянки, він вимушений
звернутися до суду за захистом свого
Ухвалами суду від 18 листопада 2013 року в
якості третіх осіб до участі в розгляді
справи залучено Київську міську раду
та Комунальне підприємство «Київський
міський центр земельного кадастру та
приватизації землі».

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 23 грудня
2013 року у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7,
Київська міська рада, Комунальне
підприємство «Київський міський центр
земельного кадастру та приватизації
землі» про встановлення порядку
користування земельною ділянкою
відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2
- представник ОСОБА_3 подав на нього
апеляційну скаргу, в якій просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог.
Зокрема зазначав, що суд першої
інстанції ухвалив рішення, яке не
відповідає вимогам п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК
України. В мотивувальній частині
рішення не вказано жодного
нормативно-правового акту на підставі
якого суд прийшов до висновку щодо
недоведеності обставин, на які
посилався позивач, як на підставу своїх
вимог. В порушення вимог ст. 224 ЦПК
України суд провів розгляд справи
заочно не маючи на те згоди позивача.
Натомість позивач був позбавлений
можливості заявити клопотання щодо
витребування додаткових доказів та
встановлення усіх співвласників
земельних ділянок, а відтак просив
апеляційний суд витребувати
відповідні документи та встановити
коло співвласників земельної ділянки
та ухвалити відповідне рішення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого заочного рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК
України суд слухає цивільні справи на
засадах змагальності сторін, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з апеляційною
скаргою, представник позивача
зазначав, що суд першої інстанції
провів заочний розгляд справи без
згоди позивача. Дане твердження
спростовується матеріалами справи,
оскільки в журналі судового засіданні
від 23 грудня 2013 року зафіксовано згоду
представника позивача на проведення
заочного розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
необґрунтованості та недоведеності
вимог позивача.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що рішенням Київської
міської ради від 24 квітня 2003 року №
400-3/560 «Про приватизацію земельних
ділянок для будівництва і
обслуговування жилих будинків,
господарських будівель і споруд»,
земельна ділянка, площею 0,0617 га за
адресою: АДРЕСА_1, передана у приватну
власність ОСОБА_4 (а.с. 23).

Договором дарування від 10 листопада 2005
року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_9 215/609
частин земельної ділянки по АДРЕСА_1
(а.с. а.с. 39- 40), що підтверджується
державним актом на право власності на
земельну ділянку від 20 листопада 2007
року, виданого ОСОБА_9, як власнику
земельної ділянки площею 215/609 від 0,0609
га у межах згідно з планом (а.с. 10).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 змінив
своє прізвище на ОСОБА_3 (а.с. 9).

За договором дарування частки
земельної ділянки від 29 грудня 2007 року
ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5, ОСОБА_10,
ОСОБА_6 в рівних частках 295, 5/609 частин
земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.а.с.
41-42).

07 лютого 2012 року позивач ОСОБА_3 на
підставі державного акту на право
власності від 20 листопада 2007 року
звернувся до Головного управління
земельних ресурсів з метою відновлення
меж земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 22).

На звернення позивача 12 березня 2012 року
Комунальним підприємством «Київський
міський центр земельного кадастру та
приватизації землі» було виготовлено
технічну документацію із землеустрою
щодо відновлення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості) гр. гр. ОСОБА_9,
ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на
АДРЕСА_1 (а.с. 16-20). 23 квітня 2012 року
начальником топографо-геодезичного
відділу № 1 Комунального підприємства
«Київський міський центр земельного
кадастру та приватизації землі» було
складено Акт визначення (відновлення)
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та закріплення поворотних
точок межовими знаками, який не було
підписано усіма власниками земельної
ділянки (а.с. 29).

Однак, позивачем ОСОБА_3 не надано суду
жодних доказів, які давали б можливість
визначити виключне коло співвласників
земельної ділянки по
АДРЕСА_1 на час звернення позивача до
суду.

У силу ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Тобто і у випадку виділення спільного
майна із спільної часткової власності
в натурі, і у випадку стягнення
матеріальної компенсації у разі
неможливості цього, судом має бути
встановлено всіх співвласників майна,
отже дана обставина підлягає
доказуванню, як така, що має значення
для ухвалення рішення у справі.

Оскільки сторона позивача не надала
суду належних та допустимих доказів
щодо виключного кола співвласників
спірного майна, суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні
позову. Всі висновки суду першої
інстанції щодо необґрунтованості
заявленого позову повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а саме:
посилання сторони позивача, що сторона
була позбавлена можливості заявити
клопотання щодо витребування
додаткових доказів та встановлення
усіх співвласників земельних ділянок,
спростовуються матеріалами справи,
оскільки в порушення вимог положень ст.
ст. 133, 137 ЦПК України, стороною не
заявлялися клопотання про
витребування чи забезпечення доказів,
однак, відповідно до норм Законів
України «Про Державний земельний
кадастр», «Про землеустрій» в
редакціях, які діяли на час спірних
правовідносин сторона позивача не
довела, що в неї існують труднощі в
отриманні витягу з Державного
земельного кадастру про спірну
земельну ділянку.

Не заслуговують на увагу і твердження
скаржника, що суд першої інстанції мав
право переходити до розгляду справи
тільки у випадку, коли йому зрозумілі
всі обставини та матеріали справи,
оскільки це суперечить положенням ЦПК
України.

Критично апеляційною інстанцією
оцінюються і доводи апеляційної
скарги, що позивач мав намір надати
додаткові пояснення, докази тощо, для
об'єктивного розгляду справи, проте
вказані доводи спростовуються
матеріалами справи, і свідчать про
неналежне виконання стороною норм ст.
ст. 27, 60 ЦПК України.

Не знайшло свого підтвердження в
судовому засіданні, і те, що при
заявлені позовних вимог про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою між співвласниками
позивачем, були враховані роз'яснення,
які містяться в п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» за № 7 від 16 квітня 2004р.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
в межах доводів позову повно і всебічно
дослідив обставини спору, дав належну
оцінку зібраним по справі доказам,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює і у відповідності з вимогами
закону прийшов до правильного
висновку про те, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 23 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: