АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22-ц/790/2804/13
Головуючий 1 інст.: Зяброва О.Г.
Категорія: «трудові правовідносини»
Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Тичкової О.Ю.,

Даниленка В.М.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційними скаргами
товариства з обмеженою
відповідальністю «Авторомі-Транс» та
ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Авторомі-Транс», ОСОБА_4 про стягнення
заробітної плати, коштів на
відрядження, компенсації за
невикористану відпустку та
відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з названим позовом в інтересах
ОСОБА_3, в обґрунтування якого
зазначала, що ОСОБА_3 працював в ТОВ
«Авторомі-Транс» на посаді водія
вантажного автомобіля. При його
працевлаштуванні директор товариства
ОСОБА_4 запевнив, що заробітна плата
ОСОБА_3 буде складати 10000-12000 грн. Проте,
заробітну плату у такому розмірі
позивачу не виплачував і
заборгованість з її сплати почала
зростати та після звільнення позивача
07 травня 2013 року склала 36323,69 грн. Під
час звільнення позивачу не були у
повному обсязі сплачені кошти на
відрядження, які повинно було сплатити
ТОВ «Авторомі-Транс». Їх
заборгованість становила 47564,47 грн.
Крім того, під час звільнення не було
виплачено вихідну допомогу за
невикористану відпустку у розмірі 4080
грн. Такі протиправні дії відповідача
завдали ОСОБА_3 моральної шкоди,
оскільки він не мав коштів на
проживання та утримання своїх дітей,
заборгував гроші, які не мав можливості
повернути, змушений був захищати свої
права у суді. У зв'язку з викладеним, та
з урахуванням уточнених позовних вимог
ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3
просила стягнути невиплачену
заробітну пату у розмірі 20828 грн., кошти
на відрядження у розмірі 47564,47 грн.,
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 4760 грн., вихідну
допомогу у розмірі 26400 грн. та у
відшкодування моральної шкоди 200000 грн.

Відповідач проти позову заперечував,
посилався на те, що заробітна плата
ОСОБА_3 склала відповідно до штатного
розкладу 1350 грн. щомісячно, усі виплати
були здійснені у повному обсязі та
своєчасно, заборгованості по виплатах
відповідач перед позивачем не має, що
підтверджено актами перевірки
товариства інспекцією праці та
статистики.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 26 лютого
2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з ТОВ
«Авторомі-Транс» на користь ОСОБА_3
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 2114 грн. 80 коп., кошти за
невикористану відпустку у розмірі 736
грн. 36 коп., відрядні кошти у розмірі 47564
грн. 47 коп. та у відшкодування моральної
шкоди - 5000 грн. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ
«Авторомі-Транс», посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, просив рішення скасувати та
ухвалити нове, якім відмовити в
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, просила рішення скасувати та
ухвалити нове, якім задовольнити
вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача , осіб , що
приймали участь у справі , дослідивши
матеріали справи , судова колегія
дійшла до наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 10 , 60
ЦПК України , кожна сторона забов'язана
довести ті обставини , на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень .

Згідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини , встановлені судовим
рішенням у цивільній,господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили , не доказуються при
розгляді інших справ , у яких беруть
участь ті самі особи або особа , щодо
якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив
з того , що позивач не отримав заробітну
плату за квітень та частину травня 2013
року , але з таким висновком суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

Актом перевірки територіальної
державної інспекції з питань праці у
Харківській області щодо додержання
ТОВ «Авторомі-Транс» законодавства
про працю (а.с.138-144) не встановлено
заборгованості підприємства по
заробітній платі , ця обставина
підтверджується і відповіддю
територіальної державної інспекції з
питань праці у Харківській області
від 04.11.2013 року за № 01-19-7832 слідчому СВ
Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС
України в Харківській області (
а.с.135-137). Відповідно до штатного
розкладу ( а.с.198) заробітна плата
позивача складає 1350 грн. На а.с. 130
міститься довідка про те , що позивач
працював на підприємстві з 07.11.2012року
по 07.05.2013 року , заробітна плата
складала 1350 грн. щомісячно,
виплачувалась завчасно та у повному
обсязі.

Доказів того , що заробітна плата
позивача була в більшому розмірі та не
виплачувалась позивачу матеріали
справи не містять.

На а.с. 188-197 містяться відомості про
перерахування заробітної плати
позивачу , а на а.с. 18 - індивідуальні
відомості про застраховану особу , яка
була надана Управлінню пенсійного
фонду у Орджонікідзевському районі
м.Харкова , відповідно до якої позивач
отримав заробітну плату в повному
обсязі .

Суд першої інстанції всупереч наданим
відповідачем доказам дійшов до
хибного висновку про наявність
заборгованості по заробітній платі
ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги щодо
стягнення 47564,47грн. -коштів на
відрядження, суд виходив з того , що
оскільки відповідачем не надано
документів по обліку , кількості
відряджень , у яких перебував ОСОБА_3 , а
також розрахунку виплат по даним
відрядженням , тому суд позбавлений
можливості перевірити дані розрахунки
. Але з таким висновком погодитись не
можна .

Матеріали справи містять копії
платіжних доручень про перерахування
коштів на відрядження відповідачу ( а.с.
88-102) , факт отримання позивачем цих
коштів підтверджується
звітом-рахунком за період з 09.11.2012року
по 07.05.2013 року ПАТ «ОТПБанк» (а.с.20). На
а.с.104-114 знаходяться копії подорожніх
листів , підтверджуючих знаходження
позивача у відрядженнях.

Крім того , актом перевірки
територіальної державної інспекції з
питань праці у Харківській області
щодо додержання ТОВ «Авторомі-Транс»
законодавства про працю (а.с.138-144) не
встановлено заборгованості
підприємства по виплатам за
відрядження.

Судом першої інстанції безпідставно
стягнуто з відповідача на користь
позивача 736,36 грн. грошової компенсації
за невикористану відпустку.

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України
передбачено , що у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки.

07.05.2013 року ( а.с.103) позивачем подано
заяву про звільнення за власним
бажанням.

Відповідачем нарахована грошова
компенсація за невикористану
відпустку , але не виплачена на
виконання наказу № 553 від 30.04.2013 року ,
згідно до якого позивач фактично
отримав кошти на відрядження 1050 грн. ,
але відрядження не відбулося , тому
наказом забов'язано утримати ці кошти
з позивача (а.с.226).

Відповідно до ст. 127 КЗпП України
відрахування із заробітної плати
працівників для покриття їх
заборгованості підприємству ,
установі , організації , де вони
працюють можуть провадитись за
наказом ( розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу для
погашення невитраченого і своєчасно
неповернутого авансу , виданого на
службове відрядження.

Постановою апеляційного суду
Харківської області від 05.02.2014 року
встановлено, що виконання наказу № 553
від 30.04.2013року щодо утримання із
заробітної плати ОСОБА_3 1050 грн. в
якості повернення підзвітних коштів ,
отриманих на відрядження , що не
відбулося , не суперечить вимогам ст. 127
КЗпП України, у зв'язку з чим з
постанови судді Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 17.12.2012 року
у відношенні ОСОБА_4 у адміністративній
справі підлягає виключенню вказівки
на допущені останнім порушення вимог
ст. 83, ч.1 ст.128 , 129 КЗпП України у зв'язку
з виконанням наказу № 553 від 30.04.2013 року
, що полягають у невиплаті грошової
компенсації при звільненні працівника
за всі невикористані ним щорічні
відпустки(а.с.181-182).

Таким чином , вищевказаною постановою
апеляційної інстанції підтверджено
правомірність невиплати вищевказаної
компенсації.

Судова колегія погоджується з
рішенням суду першої інстанції
відносно відмови у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення 26400грн.
вихідної допомоги.

Статтею 44 КЗпП України передбачено
виплата вихідної допомоги при
звільненні за ст. 38 КЗпП України лише
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
договору чи трудового договору.

Оскільки вищевказаних порушень судом
не встановлено , то у позивача немає
права на одержання вихідної допомоги.
На а.с.16 міститься копія трудової
книжки позивача , яка підтверджує , що
останнього звільнено за власним
бажанням, а на а.с.103 знаходиться заява
позивача про звільнення за власним
бажанням, посилань на порушення
відповідачем трудового законодавства
заява не містить.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться в разі ,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань ,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки позовні вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди є
похідними від останніх вимог ,
враховуючи , що позивачем не надано
доказів порушення відповідачем його
законних прав та інтересів ,судова
колегія вважає за необхідне відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог
щодо відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 38 , 44, 83,127-129,2371 КЗпП
України , ст.ст. 10 ; 60 ;61 ; 212-213; 292 ; 294-296; 303 ;
304 ; 307 ; 309; 313-315; 317 ; 319 ; 325 ЦПК України ,
судова колегія,-

вирішила :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Авторомі-Транс» задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє
в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 26 лютого
2014 року змінити в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_3.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити у повному обсязі .

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення , але може бути оскаржено
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :