У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 04 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
позовом про стягнення з ОСОБА_3
заборгованості за кредитним договором
від 24 березня 2006 року у розмірі 47 503 грн
48 коп. та судових витрат у розмірі 475 грн
03 коп.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 01 липня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 24 березня 2006 року у розмірі
47 503 грн 48 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 04 грудня 2013 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 01 липня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 24 березня 2006
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
було укладено договір кредиту, згідно
з яким відповідачка отримала у
тимчасове користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності кредит у
розмірі 10 тис. грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36,00 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Договір складається з заяви
позичальника, умов надання банківських
послуг та правил користування
платіжною карткою.

У зв'язку з неналежним виконанням
зобов'язань за кредитним договором у
відповідача станом на 31 січня 2013 року
виникла заборгованість у сумі 47 503 грн
48 коп., яка складається з: 9 997 грн 73 коп. -
заборгованість за кредитом; 34
767 грн 49 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом;
500 грн - штраф (фіксована частина), 2 238
грн 26 коп. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачкою було порушено умови
кредитного договору щодо своєчасного
їх повернення та сплати передбачених
договором відсотків, у зв'язку із чим з
неї на користь банку підлягає
стягненню заборгованість за договором
кредиту.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, апеляційний суд
виходив з того, що позов про стягнення
заборгованості подано банком поза
межами строку позовної давності.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Частиною 1 статті 259 ЦК України
визначено, що позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.

Позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 ЦК України).

У матеріалах справи відсутня заява
відповідачки про застосування строків
позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд послався на
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», згідно з яким позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності сторони у
спорі. При цьому апеляційний суд
послався на п. 31 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Разом із тим відповідно до правової
позиції, викладеної в постанові
Верховного Суду України від 20
листопада 2013 року у справі № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України,
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою частиною 11
статті 11 зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою
для його скасування із передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 04 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана