Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М.,
Максимчук З.М.,

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., за участю позивача та представника
відповідача Федорась О.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Рівненського
державного аграрного коледжу на
рішення Рівненського міського суду від
27 березня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до Рівненського державного
аграрного коледжу про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати розрахункових коштів та
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В
И Л А :

31 липня 2013 року ОСОБА_2 звернулася
в Рівненський міський суд з позовом до
Рівненського державного аграрного
коледжу, в якому просила стягнути з
відповідача середній заробіток за весь
час затримки розрахункових коштів при
звільненні з роботи, за період з 14.10.2003
року по 26.06.2013 року, в розмірі 50000 грн. та
моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що працювала у відповідача
на посаді викладача юридичних
дисциплін, а 16.07.2001 року була
безпідставно звільнена з посади за п. 3
ст. 41 КЗпП України (аморальний
проступок, не сумісний з продовженням
роботи викладача).

Розгляд трудового спору щодо
поновлення її на роботі тривав понад 2
роки і рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 10 жовтня 2003
року її було поновлено на роботі та
стягнуто з відповідача середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в розмірі 5119,47 грн. 13 жовтня 2003
року вона звільнилася з роботи за
згодою сторін. В день звільнення
відповідач повернув їй трудову книжку,
проте в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП
України, ст. 57 ЗУ „Про освіту" не
виплатив надбавку за вислугу років в
розмірі 10 відсотків до посадового
окладу в період з 01.10.1999р. по 01.01.2001р., в
розмірі 5 відсотків до посадового
окладу з 01.01.2001р. по 16.07.2001 р. та допомоги
на оздоровлення в розмірі місячної
ставки за 1999, 2000 роки.

_______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1018/2014
Головуючий у 1 інстанції :
Діонісьєва Н.М.

Доповідач :
Григоренко М.П.

Повторний розгляд позовної заяви
тривав з 2008 року по листопад 2010 року.

Рішенням Рівненського міського суду
від 12 листопада 2010 року було стягнуто з
відповідача на її користь 178,10 грн.
надбавки до посадового окладу за
вислугу років за період з 01.10.1999 року по
16.07.2001 року, 274 грн. на оздоровлення за
1999, 2000 роки та 4535 грн. моральної шкоди.
Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 27 січня 2011 року
було змінено рішення Рівненського
міського суду від 12 листопада 2010 року,
зменшено розмір моральної шкоди з 4535
грн. до 500 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 березня 2011
року їй було відмовлено у відкритті
касаційного провадження, тому 25.10.2011
року вона звернулася із заявою до
Європейського суду з прав людини, який
прийняв заяву до розгляду та
запропонував дружнє врегулювання
даного спору в обмін на зобов'язання
Уряду сплатити позивачу 1200 євро (12770
грн.), що становитиме відшкодування
матеріальної та моральної шкоди. 25.09.2012
року Європейським судом з прав людини
взято до уваги факт досягнення
сторонами дружнього врегулювання, а
тому вирішено вилучити заяву з реєстру
справ.

Вважає, що в зв'язку з порушенням її
права на вчасне отримання
розрахункових коштів вона має право на
стягнення з відповідача середнього
заробітку за весь час затримки виплати
належних їй сум по день фактичного
розрахунку.

Неправомірними діями відповідач
заподіяв їй моральну шкоду, яку вона
оцінила в розмірі 10000 грн.

Із цих підстав просила позов
задовольнити.

06 грудня 2013 року ОСОБА_2 подала до суду
зміни до позовної заяви (в порядку ст. 31
ЦПК України), в яких навела розрахунок
та зазначила розмір середньомісячного
заробітку, який необхідно виплатити в
сумі 179556,18 грн.

27 березня 2014 року позивач подала до
суду заяву про зменшення позовних
вимог, відповідно до якої просила
стягнути з відповідача середній
заробіток за весь час затримки
розрахункових коштів при звільненні з
роботи, тобто з 14 жовтня 2003 року по 26
червня 2013 року в розмірі 178704,18 грн. та
моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду
від 27 березня 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Рівненського державного
аграрного коледжу на користь ОСОБА_2
середню заробітну плату за весь час
затримки розрахункових коштів при
звільненні з роботи за період з 14
жовтня 2003 року по 26 червня 2013 року в
розмірі 178704,18 грн. та моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

Стягнуто з Рівненського державного
аграрного коледжу в дохід держави
судовий збір в розмірі 1787,04 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В поданій на рішення суду
апеляційній скарзі Рівненський
державний аграрний коледж
покликається на його незаконність,
через порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

Вказує, що поданий позивачем
розрахунок середньої заробітної плати
за час затримки виплати розрахункових
коштів за період з 14 жовтня 2003 року по 26
червня 2013 року здійснений з
урахуванням коефіцієнтів коригування
виплат, в якому ОСОБА_2 посилається на п.
10 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого КМУ
від 08.02.1995 року №100 (Постанова), де
вказується, що у випадках підвищення
тарифних ставок і посадових окладів в
установі відповідно до актів
законодавства, як у розрахунковому
періоді, так і в періоді протягом якого
за працівником зберігається середній
заробіток, заробітна плата за проміжок
часу до підвищення коригується на
коефіцієнт їх підвищення.

Проте, вважає, що даний пункт 10
Постанови застосовується до особи, яка
перебуває у трудових відносинах з
підприємством. А ОСОБА_2 хоче отримати
середній заробіток з урахуванням
коефіцієнтів коригування виплат за
час, коли фактично не працювала і за нею
не зберігався середній заробіток, так
як звільнилася за згодою сторін.

Вважає, що потрібно керуватися п. 2
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100,
згідно якого середньомісячна
заробітна плата за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні працівника обчислюється,
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що
передували звільненню з роботи.

Вважає необґрунтованим стягнення
моральної шкоди в розмірі 1000 грн.,
оскільки тривалість розгляду справи в
судах не залежала від коледжу, офіційно
позивачу ніхто не відмовляв у виплаті
надбавок та допомоги на оздоровлення,
бо вона не зверталася із вимогою про їх
виплату, а також тому, що існував спір
щодо наявності або відсутності підстав
виплачувати зазначені суми.

Із цих підстав просить скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким стягнути
середньомісячний заробіток за період з
14 жовтня 2003 року по 26 червня 2013 року в
розмірі 30182,04 грн., а в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення
моральної шкоди - відмовити.

В ході апеляційного розгляду справи
представник відповідача підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Позивач просив апеляційну скаргу
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Стягуючи із відповідача на користь
позивача середньомісячну заробітну
плату за час затримки виплати
заробітної плати при звільненні, за
період з 14 жовтня 2003 року по 26 червня 2013
року, в розмірі 178704,18 грн., суд першої
інстанції керувався положеннями
пункту 10 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року №100, відповідно до якого
у випадках підвищення тарифних ставок
і посадових окладів в установі
відповідно до актів законодавства, як у
розрахунковому періоді, так і в періоді
протягом якого за працівником
зберігається середній заробіток,
заробітна плата за проміжок часу до
підвищення коригується на коефіцієнт
їх підвищення.

Проте, на розсуд колегії суддів,
рішення Рівненського міського суду від
27 березня 2014 року в цій частині має бути
змінено, у зв'язку із неправильним
застосуванням судом першої інстанції
норм матеріального права.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

За наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Відповідно до статті 27 Закону України
"Про оплату праці", пункту 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100, середньомісячна заробітна плата
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

При цьому згідно з пунктом 5 наведеного
вище Порядку основою для визначення
загальної суми заробітку, що підлягає
виплаті за час вимушеного прогулу, є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника, яка згідно
з пунктом 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
роботи (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період. Після визначення
середньоденної заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплат працівнику
здійснюється нарахування загальної
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, яка обчислюється
шляхом множення середньоденної
заробітної плати на середньомісячне
число робочих днів у розрахунковому
періоді. Середньомісячне число робочих
днів розраховується діленням на 2
сумарного числа робочих днів за
останні календарні місяці згідно з
графіком роботи підприємства,
установи, організації, встановленим із
дотриманням вимог законодавства.

Покладення на підприємство обов'язку
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку, відповідно до
положень статті 117 КЗпП України, є
санкцію за порушення вимог статті 116
КЗпП України, а не відшкодування
працівникові втраченого заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку, оскільки останній,
отримавши на руки трудову книжку, не
позбавлений можливості
працевлаштуватись.

Пункт 10 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року №100 стосується лише
працівників, які продовжують
перебувати у трудових відносинах із
підприємством і за ними зберігається
середній заробіток, а тому суд першої
інстанції безпідставно застосував
положення даного пункту при вирішенні
спору по даній справі, оскільки трудові
правовідносини між позивачем та
відповідачем були припинені 13 жовтня
2003 року і остання в цей день отримала
свою трудову книжку.

По справі встановлено, що
середньоденний заробіток позивача на
день звільнення з роботи становив 12
грн. 39 коп., а час затримки розрахунку
при звільненні позивача з роботи за
період з 14 жовтня 2003 року по 26 червня 2013
року становить 2436 днів, в зв'язку із чим
із відповідача на користь ОСОБА_2
підлягає стягненню середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку, в розмірі 30182 грн. 04 коп.

В частині відшкодування позивачу
завданої моральної шкоди оскаржуване
рішення підлягає залишенню без змін,
оскільки захист порушеного права у
сфері трудових відносин
забезпечується як відновленням
становища, яке існувало до порушення
цього права (наприклад, поновлення на
роботі), так і механізмом компенсації
моральної шкоди як негативних
наслідків (втрат) немайнового
характеру, що виникли у результаті
душевних страждань, яких особа зазнала
у зв'язку з посяганням на її трудові
права та інтереси. Конкретний спосіб,
на підставі якого здійснюється
відшкодування моральної шкоди,
обирається потерпілою особою з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин, які
мають значення для правильного
вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК
України).

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Рівненського
державного аграрного коледжу
задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від
27 березня 2014 року в частині стягнення
із Рівненського державного аграрного
коледжу на користь ОСОБА_2 середньої
заробітної плати за весь час затримки
розрахункових коштів при звільненні з
роботи за період з 14 жовтня 2003 року по 26
червня 2013 року, змінити, зменшивши її
розмір з 178704,18 грн. до 30182,04 грн.

Стягнути із Рівненського державного
аграрного коледжу в дохід держави
судовий збір, від сплати якого було
звільнено позивача при поданні позову,
в розмірі 301 грн. 82 коп.

В решті оскаржуване рішення залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Ковальчук Н.М.

Максимчук З.М.