АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1096/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Хмельницької області

в складі:
головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів:
Грох Л.М., Гринчука Р.С.

при
секретарі : Гриньовій А.М.

з участю : позивача ОСОБА_1. його
представника ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 219/22529/12 за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду від
14 березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
ознайомившись з апеляційною скаргою,
колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з
позовом, вказував, що 12 квітня 2008 року
між ним та відповідачем був укладений
договір позики на суму 65000 доларів США,
що підтверджується розпискою,
написаною власноруч ОСОБА_4 9 жовтня 2008
року. За домовленістю відповідач
зобов'язався повернути кошти через 2
роки, тобто 9 жовтня 2010 року. Однак,
після спливу вказаного терміну ОСОБА_4
кошти не повернув. Оскільки відповідач
своєчасно не повернув суму позики, то
він зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три процента річних від
простроченої суми. При цьому позивач
зазначав, що ОСОБА_4 частково сплатив
відсотки за користування позикою. Тому
просив суд стягнути з відповідача на
його користь 549516 грн. 67 коп. позики
(боргу), 22988 грн. 55 коп. суми 3% річних, 7437
грн. у вигляді відсотків за
користування позикою, а всього 579942 грн.
22 коп. та 3229 грн. судового збору.

Під час розгляду справи позивач
уточнив позовні вимоги та просив суд
стягнути з ОСОБА_4 на його користь
549516 грн. 67 коп. позики (боргу), 52822 грн. 96
коп. суми 3% річних, 104509 грн. 32 коп. у
вигляді відсотків за користування
позикою, а всього 706848 грн. 95 коп. та 3229
грн. судового збору

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 14 березня 2014
року вказаний позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 549516
грн.67 коп. боргу за договором позики,
три процента річних від суми боргу в
розмірі 52822 грн. 96 коп., 104509 грн. 32 коп.
процентів від суми позики, а також 5000
грн. 40 коп. судових витрат, а всього 711849
грн. 35 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
вважає вказане рішення суду
незаконним, просить його скасувати,
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на

________________________________________________________________________
_______

Головуючий у першій інстанції -
Навроцький В.А. провадження №
22-ц/792/1096/14

Доповідач - Костенко А.М.
Категорія
№ 19, 27

невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і
процесуального права. Вказує, що при
вирішенні спору, суд прийшов до
невірного висновку, що договір позики є
реальним. Розглядаючи спір суд
неправомірно не взяв до уваги його
пояснення про отримання позики в сумі
50000 доларів США, яка фактично була
передана позивачем. Суд не взяв до
уваги положення Закону України "Про
валютне регулювання", у відповідності
до яких позивач ОСОБА_1 не мав права
надавати позику в іноземній валюті.
Також згідно положень ст. 2 Закону
України "Про індексацію грошових
коштів населення", оскільки кошти були
надані в доларах США, то суд не мав
підстав для проведення індексації.
Крім того, вказує, що суд неправомірно
нарахував відсотки за користування
коштами, оскільки укладений договір
позики не містить умов про стягнення
відсотків, є безоплатним. Також
нарахування відсотків суперечить
положенням Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".
Тому апелянт вказує, що сплачені ним
кошти в сумі 31950 грн. є коштами
погашення основного кредиту.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а рішення суду
першої інстанції скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення по слідуючим мотивам.

У відповідності до п. 4 ч. 1 та ч. 2
ст. 309 ЦПК України підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що 9 жовтня 2008 року
сторонами були укладено договір
позики, за якими позивач передав
відповідачу 65000 доларів США, та які
відповідач зобов'язався повернути
позивачу протягом двох років. Розмір
процентів за договором встановлений не
був. Проте у зазначений строк
відповідач зазначені кошти позивачу не
повернув.

Ці обставини підтверджуються
розпискою від 9 жовтня 2008 року,
виконаною відповідачем власноручно,
відповідно висновку
судово-почеркознавчої експертизи.

У відповідності до ст.ст. 1046-1049
Цивільного кодексу України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування
інфляційних втрат на суму боргу і трьох
процентів річних входять до складу
грошового зобов'язання і є особливою
мірою відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання, а
тому не потребує обумовлення таких
умов договору позики, оскільки вказана
відповідальність визначена законом та
її застосування є правом кредитора.

Ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції правильно встановив та
виходив з того, що 9 жовтня 2008 року між
позивачем і ОСОБА_1 у простій письмовій
формі укладено договір позики, який
оформлено у виді розписки. За цим
договором ОСОБА_4 передав
відповідачу 65000 доларів США. При цьому
відповідно розписки відповідач
зобов'язаний був повернути дані кошти
протягом двох років, однак позивачу на
даний час кошти не повернуті. При
подачі позову позивач визначив суму
позичених коштів 65000 доларів США
еквівалентно національній валюті
України станом на 9 жовтня 2010 року в
розмірі 514143 грн. 50 грн.

Правомірно судом також було
застосовано до спірних правовідносин і
норми ст. 625 Цивільного
кодексу України в частині стягнення
трьох процентів річних від суми боргу в
розмірі 52822 грн. 96 коп. та норми ч. 1 ст.
1048 ЦК України в частині стягнення
процентів за користування коштами в
розмірі 104509 грн. 32 коп. з врахуванням
повернутих відповідачем грошових сум.

Доводи апеляційної скарги з посиланням
на Закон України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" про те, що правом на
стягнення відсотків володіють лише
фінансові установи, а також фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності, а тому позивач не мав права
нараховувати відсотки, а суд
відповідно їх стягувати, слід
відхилити.

Договір позики, як загальна договірна
конструкція є підставою для виникнення
правовідносин, учасниками яких є
будь-які фізичні або юридичні особи,
оскільки Цивільний кодекс України не
містить жодного виключення як щодо
суб'єктного складу, так і щодо права на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, розмір яких і порядок
їх одержання встановлюється договором,
а у випадку не встановлення договором
позики розмір процентів визначається
на рівні облікової ставки
Національного банку.

Таким чином Закон України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
є спеціальним нормативним актом, який
регулює відносини спеціальних
суб'єктів - учасників ринку фінансових
послуг, і не поширюється на всіх інших
юридичних і фізичних осіб - суб'єктів
договору позики, правовідносини яких
регулюються нормами ст.ст. 1046-1048
Цивільного кодексу України.

Така ж правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України
від 18 липня 2012 року по
цивільній справі № 6-79цс12, прийнятою за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Також необґрунтованим є доводи
апелянта, що вказаний договір позики є
безпроцентним, оскільки сума позики по
цьому договору значно перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян (850 грн.), а тому в силі вимог ст.
1048 Цивільного кодексу України цей
договір позики не може вважатись
безпроцентним.

Безпідставними також є доводи
апеляційної скарги, що в позивача
ОСОБА_1 були відсутні належні документи
для надання позики в іноземній валюті,
які суперечать ч. 2 ст. 524
Цивільного кодексу України, за якою
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті, що сторонами і було зроблено
при укладанні договору позики.

В той же час, задовольняючи позовні
вимоги з урахуванням індексу інфляції,
суд першої інстанції не врахував
вимоги норм матеріального права, а саме
Закону України "Про індексацію
грошових доходів населення".

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо
у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індексації підлягають грошові доходи
громадян, одержані ними в гривнях на
території України і які не мають
разового характеру. У випадках, коли
грошове зобов'язання виникло у валюті,
положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині
стягнення з боржника інфляційного
збільшення суми боргу при його
виконанні не застосовуються.

Разом з тим, суд першої інстанції
дійшов висновку про можливість
стягнення з боржника суми боргу з
урахуванням індексу інфляції на
підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, задовольняючи позов, суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про наявність підстав
задоволення позовних вимог про
стягнення інфляційного збільшення
суми боргу у розмірі 549516 грн. 67 коп.

За таких обставин рішення суду
підлягає скасуванню внаслідок
порушення норм матеріального права у
вигляді не застосування закону, який
підлягав застосуванню, та ухвалення
нового рішення про стягнення з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_1 514143 грн. 50 коп. боргу
за договором позики, яка визначена
самим позивачем в позовній заяві в
національній валюті України станом на 9
жовтня 2010 року, 52822 грн. 96 коп. трьох
процентів річних від суми боргу, 104509
грн. 32 коп. процентів за користування
коштами від суми позики, а всього 671 475
грн. 78 коп., а також судові витрати в
сумі 5000 грн. 40 коп., що складається з
судового збору в сумі 3654 грн. та 1346 грн.
40 коп. витрат на проведення
судово-почеркознавчої експертизи.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 14 березня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення :

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 514143 грн. 50 коп. боргу за
договором позики, 52822 грн. 96 коп. трьох
процентів річних від суми боргу, 104509
грн. 32 коп. процентів за користування
коштами від суми позики, а всього 671 475
грн. 78 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 5000 грн. 40 коп., що
складаються з судового збору в сумі 3654
грн. та 1346 грн. 40 коп. витрат на
проведення судово-почеркознавчої
експертизи.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис)
Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя
А.М. Костенко