У х в а л а

31 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,суддів:
Гулька Б.І., Червинської М.Є.,
Лесько А.О., Черненко В.А.,розглянувши
заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 8 листопада 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що він з 14
вересня 1992 року по 14 лютого 2013 року
перебував у трудових відносинах з
відповідачем, працював на посаді водія.
Наказом адміністрації підприємства
від 11 грудня 2012 року його та інших
водіїв було попереджено про наступне
звільнення через скорочення штату
чисельності посад водіїв банку у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці. Наказом
відповідача від 14 лютого 2013 року його
звільнено з роботи з посади водія
автотранспортних засобів у правління
справами Закарпатської обласної
дирекції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України. Позивач вважає, що його було
звільнено безпідставно з порушенням
порядку, передбаченого ст. 42 КЗпП
України, оскільки він мав переважне
право на залишенні на роботі, у зв'язку
з більш високою кваліфікацією і
продуктивністю праці. Крім того,
позивач зазначав, що у відповідача не
відбулося скорочення штату водіїв,
оскільки інші водії звільнені не були.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 5 червня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано
незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади
водія автотранспортних засобів
управління справами Закарпатської
обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль». Визнано незаконним та
скасовано наказ від 14 лютого 2013 року
Закарпатської обласної дирекції
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час вимушеного прогулу в розмірі 11 877
грн., у рахунок відшкодування моральної
шкоди 1 тис. грн., витрати пов'язані з
наданням правової допомоги у розмірі 10
тис. грн. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 10 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції змінено в частині стягнення
моральної шкоди та витрат на надання
правової допомоги. Збільшено розмір
відшкодування моральної шкоди з ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» на користь
ОСОБА_1 з 1 тис. грн. до 3 тис. грн.
Зменшено розмір стягнення витрат на
правову допомогу з ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 з 10 тис.
грн. до 2 590 грн. 67 коп. У решті рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 8 листопада 2013
року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті
касаційного провадження у вказаній
справі на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328
ЦПК України.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_1 про перегляд ухвали судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ віл 8 листопада 2013 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема положень ст. ст. 16, 18, ч. 3 ст. 32, ч.
3 ст. 94, ст. 97, ст. 103, ст. 115 КЗпП України, ч.
2 ст. 2, ч.1 ст. 5, ч.ч. 1, 2 ст. 14, ч.ч. 1, 2 ст. 15,
ст. 21, ст. 22, ст. 24, ч. 2 ст. 39 Закону України
«Про оплату праці», ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 7, ч. 1
ст.9, ч. 2 ст. 11, ч.ч., 1, 2 ст. 509, ч. 1 ст. 510, ст.
ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610, ч.ч. 1, 3
ст. 626, ст. 629 ЦК України, ч. 7 ст. 43
Конституції України.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, заявник
наводить ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 2
липня 2013 року постановлену як судом
апеляційної інстанції; постанову
Верховного Суду України від 4 липня 2012
року, прийняту при розгляді заяви про
перегляд судових рішень з підстав
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 9
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року
(із подальшими змінами) № 11 «Про судову
практику застосування статей 353-360
Цивільного процесуального кодексу
України», судовими рішеннями, на які
заявник посилається на підтвердження
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК України,
можуть бути рішення: Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ; Вищого адміністративного суду
України; Вищого господарського суду
України; Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,
ухвалених як судом касаційної
інстанції; апеляційних судів загальної
юрисдикції як судів касаційної
інстанції у цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку було надано Законом «Про
внесення змін до Закону України «Про
судоустрій України» щодо забезпечення
касаційного розгляду цивільних справ»
від 22 лютого 2007 року № 697-V.
Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним.

Таким чином, на зазначену ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 2 липня 2013 року та постанову
Верховного Суду України від 4
липня 2012 оку не може здійснюватися
посилання, як на підтвердження
підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355
ЦПК України.

Також заявник наводить ухвалу
Верховного Суду України від 5
грудня 2007 року та ухвалу Верховного
Суду України від 26 серпня 2004
року, в яких мало місце неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, якими було передано
справи на новий розгляд.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 7
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року №
11 «Про судову практику застосування
статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України»,
постановлення касаційною інстанцією
ухвали про скасування рішення судів
нижчих інстанцій із передачею справи
на новий розгляд не означає
остаточного вирішення спору у справі й
не відбулося застосування норм
матеріального права для вирішення
спору по суті, тому відповідні ухвали
не можуть бути предметом перегляду в
порядку, передбаченому главою 3 розділу
V ЦПК України, і на них
не може здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Із доданої до заяви ухвали Верховного
Суду України від 16 серпня 2006 року,
ухвали Верховного Суду України від 18
квітня 2007 року, ухвали Верховного Суду
України від 14 лютого 2007 року, ухвали
Верховного Суду України від 11 грудня 2007
року, ухвали Верховного Суду України
від 9 квітня 2009 року, ухвали
Верховного Суду України від 21 жовтня
2009 року, рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 січня 2012 року, ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 лютого 2012 року, ухвали судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 березня 2013 року, ухвали
судді Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 травня 2013
року, ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 2 серпня 2013 року випливає
різне визначення предмета регулювання
правових норм, різні підстава та зміст
позовних вимог й різні фактичні
обставини у порівнянні з ухвалою судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 8 листопада 2013
року, а тому у допуску справи до
провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску справи за заявою ОСОБА_1 про
перегляд ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 8 листопада 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди до провадження
Верховного Суду України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська
В.А. Черненко