Справа № 362/6697/13-ц Головуючий у І
інстанції Медведєв К.В.Провадження №
22-ц/780/2878/14 Доповідач у 2 інстанції
МатвієнкоКатегорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заочне
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 березня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Київській області про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до
суду з вищевказаним позовом та просили
ухвалити рішення про його задоволення,
посилаючись на те, що в грудні 1991 року
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заселились до
житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі
ордеру № 187 від 24.12.1991 року, виданого
Київським об'єднанням «Київоптторг»
для заселення в половину будинку.

14.05.1993 року було видано ордер № 3 для
зайняття позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 всього будинку АДРЕСА_1, після
чого 06.08.1993 року вони приватизували
будинок та отримали свідоцтво про
право власності на житло.

Однак, рішенням Фастівського
міського суду Київської області від
21.12.2002 року по справі №2-35 визнано
недійсним видане позивачам ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 свідоцтво про право
власності на житло та встановлено факт
правомірності вселення позивачів в дві
кімнати спірного будинку. Цей же факт
встановлено рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 07.09.2009 року по справі №22-463-09.

Позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5
мотивовані тим, що з 1994 року вони
зареєстровані в спірному будинку на
підставі ордеру № 13 від 09.09.1993 року і
між ними та позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 склався такий порядок
користування, за яким сім'я ОСОБА_2
користується 3/5 частинами будинку, а
сім'я ОСОБА_5 - 2/5 частинами спірного
будинку.

Враховуючи те, що позивачі протягом
десяти років добросовісно, відкрито та
безперервно володіють будинком, який
не перебуває на балансі будь-якої
фізичної чи юридичної особи, в тому
числі відповідача, позивачі просили
суд визнати за ними на підставі ст. 344 ЦК
України право власності за набувальною
давністю на будинок АДРЕСА_1, загальною
площею 101,5 кв.м., житловою площею 57,7
кв.м., в наступних частинах: за ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як сім'єю - 3/5 частини
будинку, за ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як сім'єю -
2/5 частини будинку.

Заочним рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 березня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивачі подали на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просили рішення
суду скасувати та ухвалити по справі
нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - на час
вселення) вселилися на підставі ордеру
№ 187 від 24.12.1991 року, виданого Київським
об'єднанням «Київоптторг», в будинок
АДРЕСА_1 (а.с.5).

ОСОБА_4, ОСОБА_5 вселилися у
вищевказаний будинок АДРЕСА_1, площею
51,3 кв.м. на підставі ордеру № 13 від
09.09.1993 (а.с.8). Згідно довідки виконавчого
комітету Путрівської сільської ради
№840 від 16.10.2013 року житловий будинок в
АДРЕСА_1.

Рішенням Фастівського міського суду
Київської області від 21.12.2002 року у
справі №2435 за позовом Орендного
підприємства «Київоптторг» об'єднання
МТО «Київпостачсервіс» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_2, МТ «Побутовець»
орендного підприємства
«Київтехоптторг», Фастівського МБТІ
про визнання свідоцтва про
приватизацію жилого будинку недійсним,
за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, МП
«Побутовець», ВАТ «Київтехоргтехніка»,
Фастівського МБТІ про визнання
свідоцтва про приватизацію жилого
будинку недійсним та виселення та
позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Київоптторг»,
ОСОБА_4 про визнання ордеру на жилий
будинок недійсним та виселення,
встановлено, що АДРЕСА_1 було
побудовано в грудні 1990 року Київським
об'єднанням матеріально технічного
постачання Київського головного
територіального управління
Держпостачу УРСР (Київоптторг), і 28.12.1990
року його було прийнято в експлуатацію.
Цим же судовим рішенням встановлено, що
об'єднання Київоптторг неодноразово
було реорганізовано, при цьому згідно
договору оренди від 17.12.1992 року Фондом
державного майна України
«Київмашімпортторгу» (Київоптторгу)
переданий спірний будинок, який весь
час перебував на балансі підприємства
і нікому не передавався (а.с.12-13).

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 07.09.2009 року у справі № 22-463-09 за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 до ВАТ
«Київоптторг», треті особи без
самостійних вимог - ОСОБА_4, ОСОБА_5, про
визнання права користування житловим
приміщенням та зобов'язання вчинити
дії, встановлено, що наказом №196 від
04.10.1989 року по Держпостачанню УРСР
Київське підприємство МТЗ перетворене
в Київське об'єднання МТЗ «Київопторг»;
в зв'язку з переходом на орендні
відносини Київське об»єднання МТЗ
перетворено в орендне підприємство
«Київопторг» Київського об'єднання МТЗ
«Київпостачсервіс» (наказ №29 від 01.03.1993
року); Орендне підприємство
«Київоптторг» перетворено у Відкрите
акціонерне товариство «Київоптторг»
згідно наказу №79 від 22.01.1996 року по
Регіональному відділенню фонду
Державного майна України по Київській
області. Перелік нерухомого майна, що
включене до статутного фонду ВАТ
«Київоптторг» та передається йому у
власність, не містить житлових
будинків по вулиці Новій в селі
Путрівка, в тому числі і спірний
(а.с.14-15).

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з його
необґрунтованості, однак з такими
висновками суду погодитись не можна,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п»яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Добросовісність, як одна із
загальних засад цивільного
судочинства, означає фактичну чесність
суб'єктів у їх поведінці, прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

Зазначена правова позиція знайшла
своє відображення в листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав».

При вирішенні спорів, пов'язаних з
правом власності в силу набувальної
давності, судам слід враховувати
наступне:

- право власності на нерухоме
майно можна набувати за набувальною
давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про
визнання за володільцем права
власності на нерухоме майно на
підставі статті 344 ЦК можливе лише за
наявності необхідних умов:
добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може
бути набуто право власності на
нерухоме майно, яке не має власника, або
власник якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено;

- відлік строку набувальної
давності починається з моменту
заволодіння нерухомим майном; у
випадку коли володілець заволодів
майном на підставі певного договору з
його власником, строк набувальної
власності обчислюється з моменту
спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем
не зі своєї волі (усунення володільця
від володіння нерухомим майном),
неповернення майна у володіння та
незвернення з позовом про витребування
такого майна протягом року строк
набувальної давності переривається; у
разі повернення нерухомого майна у
володіння чи пред'явлення позову про
його витребування строк набувальної
давності не переривається, а період,
протягом якого володілець не з власної
волі був позбавлений володіння,
зараховується до строку набувальної
давності.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
виникненням і припиненням права
власності, слід мати на увазі, що норми
статті 344 ЦК про набувальну давність не
підлягають застосуванню у випадках,
коли володіння майном протягом
тривалого часу здійснювалось на
підставі договірних зобов'язань
(договорів оренди, зберігання,
безоплатного користування,
оперативного управління тощо),
оскільки право власності у володільця
за давністю виникає поза волею і
незалежно від волі колишнього
власника.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі добросовісно, відкрито та
безперервно володіють нерухомим
майном більше десяти років, оскільки це
майно було передане їм у 1991 (ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_1) та 1993 (ОСОБА_4, ОСОБА_5)
роках на підставі ордерів. На даний час
власника будинок не має, будь-яка інша
фізична чи юридична особа на будинок не
претендують.

Висновок суду першої інстанції про
те, що позивачі користуються будинком
на підставі ордерів, що є
довгостроковим титулом та
унеможливлює застосування положень ч. 1
ст. 344 ЦК, є помилковим, оскільки
відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР
ордер на жиле приміщення є лише
підставою для вселення в надане жиле
приміщення і не являється підставою
володіння та користування ним. Згідно
ч. 2 ст. 61 ЖК ордер є підставою для
укладення договору найму житлового
приміщення між особами, вказаними в
ордері, та житлово-експлуатаційною
організацією, а в разі її відсутності,
відповідним підприємством. При цьому з
матеріалів справи вбачається, що
ніяких договорів найму між позивачами
та ОП «Київоптторг» об»єднання МТО
«Київпостачсервіс» та його
правонаступниками, не укладалось,
тобто в справі відсутні підстави для
висновку про те, що позивачі
користуються будинком на підставі
певного правового титулу.

Враховуючи викладене, висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення позову є
необґрунтованим, таким, що порушує
норми матеріального права і не
відповідає обставинам справи.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України невідповідність висновків
суду обставинам справи та неправильне
застосування судом норм матеріального
права є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення по справі
нового рішення.

Зважаючи на доведеність факту
добросовісності, відкритості,
безперервності та безтитульності
володіння позивачами протягом десяти
років нерухомим майном, яке не має
власника, колегія суддів вважає
законними, обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, їхні вимоги
про визнання за ними права власності на
це майно за набувальною давністю на
підставі положень ст. 344 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про задоволення апеляційної
скарги позивачів та скасування рішення
суду про відмову в позові з ухваленням
по справі нового рішення про
задоволення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - задовольнити.

Заочне рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 березня 2014 року - скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
право власності за набувальною
давністю на 3/5 частини будинку АДРЕСА_1
в рівних частинах за кожним.

Визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право
власності за набувальною давністю на 2/5
частини будинку АДРЕСА_1 в рівних
частинах за кожним.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: