У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»,
треті особи: Личаківський відділ
Державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, відділ Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області, про визнання
дійсним договору, визнання права
власності, виключення майна з опису і
звільнення з-під арешту, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від
імені публічного акціонерного
товариства «Мегабанк», на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 5 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що 24
лютого 2012 року за згодою ПАТ "Мегабанк"
уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу
транспортних засобів, які на момент
укладання цієї угоди належали на праві
власності ОСОБА_4 та перебували у
заставі ПАТ "Мегабанк" за договорами
застави. При цьому ПАТ "Мегабанк", не
заперечуючи проти укладення даного
договору за умови сплати банку 26000
доларів США за кредитним договором
№37/2005 від 19 квітня 2005 pоку, гарантував
максимально докласти зусиль у знятті
публічних та приватних обтяжень, що
накладені на зазначені транспортні
засоби. Не дивлячись на те, що на
виконання домовленостей з банком
останньому були перераховані
відповідні кошти, ПАТ "Мегабанк" умови
договору купівлі-продажу та право
власності покупця на придбані
транспортні засоби не визнав. Крім
того, спірне рухоме майно, на яке
накладено арешт та заборона на
відчуження, безпідставно продовжує
залишатись в заставі банку, що порушує
законні права позивача на володіння
цим майном. Посилаючись на наведене,
просив задовольнити позов.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 16 липня 2013 року у
задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 5 листопада 2013 року рішення
суду першої інстанції у частині
відмови у визнанні права власності на
транспортні засоби та звільнення їх з
під арешту скасовано, ухвалено в цій
частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3
у цій частині задоволено. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на транспорті
засоби та виключено їх з актів опису і
арешту майна ОСОБА_4: напівпричіп марки
DESOТ, реєстраційний номер НОМЕР_2, який
належить ОСОБА_4 на праві власності на
підставі свідоцтва від 1 червня 2006 року,
напівпричіп марки DESOТ, реєстраційний
номер НОМЕР_3, який належить ОСОБА_4 на
праві власності на підставі свідоцтва
від 17 червня 2006 року, вантажний
автомобіль марки DAF, реєстраційний
номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 на
праві власності на підставі свідоцтва
від 4 липня 2006 року. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє
від імені публічного акціонерного
товариства «Мегабанк», просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у визнанні
права власності на транспортні засоби
та звільнення їх з під арешту і
ухвалюючи у цій частині нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що ОСОБА_6 виконав передбачені
домовленістю з ПАТ "Мегабанк" умови
щодо можливості укладення з ОСОБА_4
договору купівлі-продажу транспортних
засобів, а лист ПАТ "Мегабанк" за №30-02-350
від 24 лютого 2012 року за своїм змістом
фактично є згодою банку на відчуження
позивачу спірного заставного майна за
умов, які сторонами виконані, а саме
відчуження ОСОБА_4 належних йому на
праві власності транспортних засобів,
що перебували в заставі ПАТ "Мегабанк",
ОСОБА_6 не порушило прав та законних
інтересів банку, як заставодержателя.

Однак, погодитись з такими висновками
неможливо.

Судом встановлено, що з метою
забезпечення виконання зобов'язання по
кредитному договору № 37/2005 року від 19
квітня 2005 року ОСОБА_4 було передано в
заставу нерухоме майно.

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
ПАТ «Мегабанк» з пропозицією придбати
транспорті засоби, які перебувають у
заставі.

З матеріалів справи вбачається, що у
відповідь на заяву ОСОБА_6 від 9 серпня
2011 року щодо наміру придбати заставне
рухоме майно, яке є предметом спору,
відповідач ПАТ «Мегабанк» листом №
30-02-350 від 24 лютого 2012 року гарантував
ОСОБА_6 та ОСОБА_4, що при умові сплати
ними в сукупності 26000 доларів США в
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_4 за кредитним договором № 37/2005
від 19 квітня 2005 року, ПАТ «Мегабанк» не
заперечує проти продажу спірного
рухомого майна ОСОБА_4 ОСОБА_6 та
гарантує максимально докласти зусиль у
знятті публічних та приватних
обтяжень, що накладені на зазначені
транспортні засоби, на поточну дату, а
також сприяти у здійсненні продажу та
перереєстрації права власності на
транспортні засоби за позивачем.

Судами установлено, що позивачем на
користь ПАТ «Мегабанк» було сплачено
23084,75 доларів США в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 37/2005 від 19 квітня 2005 року. Таким чином,
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не сплатили на користь
ПАТ «Мегабанк» в повному розмірі
раніше обумовлену суму 26000 доларів США,
про що їх повідомлено листом від 1
жовтня 2012 року № 80-02-2218, з якого
вбачається, що заборгованість за
кредитним договором № 37/2005 від 19 квітня
2005 року за тілом кредиту та відсотками
за користування кредитом відсутня,
однак наявна заборгованість у вигляді
штрафних санкцій за вказаним договором
у розмірі 50509 грн 16 коп., а також
заборгованість зі сплати штрафних
санкцій у розмірі 13603 грн 24 коп. за
договором застави майна № 64/2006-3 від 15
червня 2006 року та в розмірі 9359 грн 80 коп.
за договором застави майна
№ 103/2006-з від 10 жовтня 2006 року.

24 лютого 2012 року ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_4
договір купівлі-продажу транспортних
засобів, які на момент укладання цієї
угоди належали на праві власності
останньому та перебували у заставі ПАТ
"Мегабанк" за договорами застави.

Відповідно до ст. 586 ЦК України та ст. 17
Закону України «Про заставу»
заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції, дійшовши правильного
висновку про те, що згоди, яка
передбачена законом, банк на
відчуження предмета застави не
надавав, оскільки в листі банку
вказано про можливість надання такої
згоди при умові виконання певних
грошових зобов'язань, які сторонами
повністю не виконані.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно із ст. ст. 638, 639 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Договір може
бути укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Відповідно до п. п. 7, 8 постанови
Кабінету Міністрів України від 7
вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження
Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Документами,
що підтверджують правомірність
придбання транспортних засобів, їх
складових частин, що мають
ідентифікаційні номери, є засвідчені
підписом відповідної посадової особи,
що скріплений печаткою:
довідка-рахунок за формою згідно з
додатком 1, видана суб'єктом
господарювання, діяльність якого
пов'язана з реалізацією транспортних
засобів та їх складових частин, що
мають ідентифікаційні номери; договори
та угоди, укладені на товарних біржах
на зареєстрованих у Департаменті
Державтоінспекції бланках, договори
купівлі-продажу транспортних засобів,
оформлені в Державтоінспекції, інші
засвідчені в установленому порядку
документи, що встановлюють право
власності на транспортні засоби.

Чинним законодавством не встановлено,
що договори купівлі-продажу підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

Між тим, дійсним може бути визнано
договір, який потребує нотаріального
посвідчення, однак сторона ухиляється
від такого посвідчення.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно відмовив у
задоволенні позову про визнання
договору дійсним.

Апеляційний суд, зазначивши про те, що
підстав для визнання договору
купівлі-продажу дійсним немає,
оскільки його недійсність не
встановлена, а правомірність укладення
у встановлений законом спосіб не
спростована, дійшов суперечливого
висновку про необхідність визнання за
позивачем права власності, за цим же
договором, яким таке право, згідно
рішення цього суду, вже посвідчене, та
не врахував того, що постановами
державного виконавця Личаківського
ВДВС ЛМУЮ від 11 травня 2010 року ВП №
19136923, від 27 травня 2010 року ВП № 13250857, від
5 жовтня 2010 року ВП № 18464272, від 10 грудня
2010 року ВП № 22719578 щодо боржника ОСОБА_4
було накладено арешт на все майно,
належне боржнику, що унеможливлювало
продаж ОСОБА_4 рухомого майна, так як
таке порушувало права третіх осіб.

Крім того, укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 договір, про дійсність якого
заявлено позов не відповідає формі,
встановленій для таких договорів
наведеною постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№ 1388, отже, не може створювати у його
сторін будь-яких прав і обов'язків, в
т.ч. бути підставою для набуття
позивачем права власності на
транспортні засоби.

З огляду на викладене погодитись із
ухваленим судом апеляційної інстанції
рішенням неможливо, в зв'язку з чим воно
підлягає скасуванню із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалене згідно із законом і було
скасоване помилково.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від
імені публічного акціонерного
товариства «Мегабанк», задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 5 листопада 2013 року
скасувати, залишити в силі рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 16 липня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова В.І.
Мартинюк М.І. Наумчук