Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/5154/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Корбут Володимир Володимирович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» про стягнення
заробітної плати та зобов»язання
вчинити дії та за зустрічним позовом
Приватного акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємству працівником

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 17 грудня
2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» про стягнення
заробітної плати та зобов»язання
вчинити певні дії. В обґрунтування
вимог зазначав, що з 10 листопада 2010 року
він працював у ПАТ «Київ-Атлантик
Україна» на посаді продавця. 04 жовтня
2012 року був звільнений з роботи, однак
розрахунок на день звільнення з ним
проведено не було. В ході розгляду
справи позивач неодноразово уточнював
вимоги та остаточно просив стягнути з
відповідача на його користь 8228 грн. в
рахунок погашення заборгованості по
виплаті заробітної плати за час
простою не з вини працівника, 18 100,74 грн.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, 3000 грн.
моральної шкоди, та витрати на правову
допомогу в сумі 4265 грн., зобов»язати
відповідача внести належний запис у
його трудову книжку про прийняття на
роботу та про звільнення його з роботи
відповідно до вимог чинного
законодавства.

У жовтні 2013 року Приватне акціонерне
товариство «Київ-Атлантик Україна»
звернулось до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємству
працівником. Свій позов обґрунтовувало
тим, що ОСОБА_1, працював на посаді
продавця ПАТ «Київ-Атлантик Україна», з
ним було підписано договір про повну
матеріальну відповідальність. В серпні
2012 року в магазині було проведено
інвентаризацію цінностей та виявлено,
що в порушення договору ОСОБА_1 не
забезпечив цілісність майна та інших
цінностей, що передані йому для
здійснення продажу, що призвело до
завдання шкоди підприємству в розмірі
57 750 грн. Оскільки ОСОБА_1 працював
спільно зі ОСОБА_2, то своїми діями він
заподіяв підприємству шкоду, яка
складає 28 875 грн.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 17 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 та
зустрічного позову Приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
у повному обсязі. Зазначає, що висновок
суду не відповідає фактичним
обставинам справи. Оскільки відповідач
неправомірно відмовився виплачувати
нараховану йому заробітну плату в день
звільнення, то він звернувся зі скаргою
до Державної Інспекції України з
питань праці і проведеною перевіркою
були виявлені порушення з боку
відповідача щодо виплати йому
розрахунку при звільненні. Також
вважає, що підлягає до стягнення і
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні, оскільки на
його ім»я було відкрито рахунок, на
який перераховувалась заробітна плата,
а тому відповідач мав можливість
провести з ним розрахунок у день
звільнення. Також зазначає, що
неправомірними діями відповідача йому
було завдано моральну шкоду, оскільки
було порушено його звичайний ритм
життя, він залишився без засобів до
існування.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення,
виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову
про стягнення заборгованості із
заробітної плати за час простою не з
вини працівника та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, суд першої інстанції
виходив з того, що у день звільнення
позивач не працював, а в подальшому
вимоги про розрахунок Приватному
акціонерному товариству
«Київ-Атлантик Україна» не пред"являв,
а відтак відповідач не допустив
порушення ст. 116 КЗпП України. Факт
заподіяння моральної шкоди позивачем
не доведено.

Проте погодитись з такими
висновками суду не можна.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 10 листопада 2010
року на підставі наказу №189/ВК ОСОБА_1
було прийнято на роботу продавцем
магазину м. Бердичів Житомирської
області з посадовим окладом
1122грн./а.с.19/. У відповідності до наказу
№184-К позивача звільнено з роботи на
підставі п.2 ст.41 КЗпП України за втрату
довір"я до нього при обслуговуванні
матеріальних цінностей /а.с.19-21/. На
підставі наказів внесені відповідні
записи у трудову книжку позивача /а.с.5/.

Табелем обліку робочого часу за
жовтень 2012 року та довідкою
відповідача від 22.11.2013 року
підтверджується, що ОСОБА_1 у день
звільнення не працював /а.с.68,109/.

Територіальною державною
інспекцією з питань праці у Київській
області за зверненням ОСОБА_1
проведено перевірку на ПАТ
«Київ-Атлантик Україна» та встановлено
порушення стосовно нього вимог ст.ст.47,
83, 116 КЗпП України в частині виплати
розрахункових коштів, в тому числі за
невикористану щорічну відпустку,
видачі належно оформленої трудової
книжки в день звільнення, оплати часу
простою не з вини працівника /ст.113 КЗпП
України/а.с.4/.

За наслідками перевірки вказаним
органом 19 березня 2013 року було виписано
припис директору ПАТ «Київ-Атлантик
Україна» та зобов"язано його до 19
квітня 2013 року усунути виявлені щодо
ОСОБА_1 порушення /а.с.69-70/.

На виконання припису 19 квітня 2013
року підприємство повідомило, що
оплату за час простою не з вини
працівника ОСОБА_1 донараховано за
листопад 2010 року в сумі 523,60грн., за
грудень 2010 року - 434,32грн., за вересень 2012
року- 849,88грн., а також зазначило, що за
серпень 2012 року заробітна плата ОСОБА_1
не нараховувалась не з вини простою, а в
зв"язку з тим, що він без поважних
причин не вийшов на роботу /а.с.71/.

Платіжним дорученням № 781 від 22
квітня 2013 року підтверджується, що
відповідач надіслав на адресу позивача
1481,31грн. оплати за час простою без
ПДВ/а.с.72/.

Також довідкою ПАТ
«Київ-Атлантик Україна» № 9/23 від 23.09.2013
року підтверджується, що сума
нарахованої та невиплаченої
заробітної плати колишньому
працівнику ОСОБА_1 за період
перебування його у трудових
відносинах з підприємством становить 2
239,90грн. /а.с.94/.

Нормами ЦПК України визначено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін / ч. 1 ст. 10
ЦПК України/.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом (ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України).

У силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

На порушення наведених норм
процесуального закону позивач не
довів, що сума заборгованості по
виплаті заробітної плати за час
простою не з вини працівника становить
саме 8 228грн., оскільки лист
територіальної інспекції з питань
праці у Київській області не містить
обрахування сум за час простою, а
зазначає лише його період, причому з
вказівкою, що час простою не
оплачувався частково за винятком
листопада та грудня 2010 року /а.с./4/.

Натомість позивач обрахував суми
за час простою не з вини працівника в
повному обсязі за усі місяці, вказані в
листі територіальної інспекції, не
дивлячись на те, що в цей період він
працював , про що свідчить табель
обліку робочого часу та довідка ПАТ
«Київ-Атлантик Україна» № 9/23, видана
23.09.2013 року та отримував заробітну
плату /а.с.64-68,94/.

Зазначеною довідкою також
підтверджується, що підприємство за
липень та жовтень 2012 року затримало
виплату позивачу заробітної плати та
компенсації за невикористану
відпустку /а не оплати за час простою/ в
сумі 2239,90грн. до з"ясування обставин по
недостачі /а.с.94/.

У цій же довідці підприємство визнало,
що зазначена сума, з якої уже утримані
обов"язкові платежі, позивачу не
виплачена до теперішнього часу і є
заборгованістю підприємства.

Окрім того позивачем також не
враховано, що згідно платіжного
доручення від 19 квітня 2013 року, про що
зазначалось раніше, підприємством
йому виплачено 1481,31грн. за час простою
за листопад, грудень 2010 року та
вересень 2012 року /а.с.71,72/.

Відтак, обрахунки позивача про виплату
йому оплати за час простою за 11 місяців
повністю по 748 грн. на місяць із
розрахунку 2/3 від посадового окладу
1122грн., є безпідставними, оскільки
проведені без урахування виплаченої
йому за цей період заробітної плати та
доплати підприємства за час простою
згідно платіжного доручення від 22
квітня 2013 року.

Про те, що у серпні 2012 року мав місце
простій не з вини працівника позивачем
не доведено, оскільки не підтверджено
табелем обліку робочого часу /а.с.66/,
інших вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі
саме за серпень 2012 року позивач не
пред"являв.

А тому, зазначаючи в мотивувальній
частині рішення про правомірність
стягнення з відповідача 8 228грн. суми за
час простою не з вини працівника, суд не
звернув уваги на проведені розрахунки
з позивачем після звільнення його з
роботи, не перевірив наявність доказів
на обгрунтування позовних вимог в
контексті положень ст.ст.58,59 ЦПК
України.

Відтак, такі висновки суду в
мотивувальній частині рішення є
безпідставними, оскільки відповідач
не провів розрахунки з позивачем при
звільненні останнього з роботи в сумі 2
239грн.90 коп.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому свої вини.

Таке ж роз'яснення цієї норми
права, крім наведеної вище постанови
Пленуму Верховного Суду України, надав
і Конституційний Суд України у своєму
Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
кодексу.

Таким чином закон прямо
покладає на підприємство, установу,
організацію обов'язок провести зі
звільненим працівником повний
розрахунок - виплатити всі суми, що
належать йому, у будь-який спосіб, а у
разі невиконання такого обов'язку
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність, тобто закон
передбачає презумпцію вини власника
або уповноваженого ним органу у
несвоєчасному розрахунку при
звільненні.

Вказані вимоги закону суд залишив поза
увагою, не врахував, що виплата
заборгованості із заробітної плати
відповідачем проведена не була, та
безпідставно відмовив у позові ОСОБА_1
про стягнення середнього заробітку за
затримку у виплаті заробітної плати з
підстав відсутності у цьому вини
відповідача.

При цьому колегія суддів враховує, що у
відповідача була можливість провести
розрахунок з позивачем шляхом
перерахування сум, належних від
підприємства, на картковий рахунок
позивача, наявність якого відповідачем
не заперечується, або провести
розрахунок після звернення позивача до
територіальної інспекції з питань
праці /березень 2013 року/, або до суду
/серпень 2013 року/, однак такі розрахунки
з вини відповідача проведені не були.

З огляду на наведене рішення суду
першої інстанції в частині вимог про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Розмір середнього заробітку за час
затримки розрахунку розраховано
позивачем у відповідності до
постанови Кабінету Міністрів України
№100 від 8 лютого 1995 року „ Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати" і складає
18 100,74грн.

Разом з тим у судовому засіданні
встановлено, що між позивачем та
підприємством виник спір про розмір
сум, належних до виплати при
звільненні. Так, позивач вважав, що
підприємство зобов"язано йому
виплатити 8 228грн. при звільненні, однак
фактично ця сума складає 2 239грн.90 коп.

Відповідно до абз.2 п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» при частковому
задоволенні позову працівника суд
визначає розмір відшкодування за час
затримки розрахунку з урахуванням
спірної суми, на яку той мав право,
частки, яку вона становила у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком та
інших конкретних обставин справи.

З огляду на наведене, ураховуючи частку
задоволених вимог при стягненні
належної звільненому працівникові сум,
колегія суддів вважає за необхідне
зменшити розмір середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні з 18 100,74грн. до 7 000грн.

Оскільки виплата заборгованості із
заробітної плати відповідачем
проведена не була, то позивач не
пропустив строк звернення до суду, про
що роз"яснено Конституційним Судом
України у Рішенні від 22 лютого 2012 року
№ 4-рп/2012.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв"язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що діями
відповідача позивачу заподіяно
моральних страждань, пов"язаних із
додатковими зусиллями для організації
свого життя, а тому оцінює розмір
відшкодування моральної шкоди у 500грн.

У зв"язку з наведеним рішення суду
першої інстанції про відмову у
відшкодуванні моральної шкоди
підлягає скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку із поданням у серпні 2013 року
позову ОСОБА_1 1 липня 2013 року уклав з
адвокатом ОСОБА_3 договір про надання
правової допомоги /а.с.7/.

Згідно Закону України №4191-VІ від 20
грудня 2011 року „Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних і адміністративних
справах" адвокатом проведено
розрахунки компенсаційних витрат,
пов"язаних з розглядом справи, які
включають в себе консультування по
справі, збір матеріалів та вивчення
нормативної бази, підготовку позовної
заяви, участь у судових засіданнях
/а.с.36,105/. Загальна розрахункова сума
вартості наданих послуг правового
характеру становить 4266грн. та
підтверджена квитанцією від 25.11.2013 року
/а.с.104/.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Зважаючи на наведені норми закону, з
відповідача підлягає стягненню на
користь позивача 1400грн. /третина/
судових витрат, пов"язаних з наданням
правової допомоги у зв"язку з частковим
задоволенням позову.

Вимоги позивача про внесення належних
записів у його трудову книжку про
прийняття його на роботу відповідно до
вимог чинного законодавства та про
внесення запису в трудову книжку про
звільнення на підставі ст. 38 КЗпП
України є безпідставними і суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку про відмову в позові в цій
частині, а тому підстав для скасування
рішення суду в цій частині немає.

Так, відповідно до п.2.4 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцзахисту
населення України №58 від 29.07.1993 року
печаткою завіряється запис про
звільнення, а тому вимога позивача про
те, що необхідно завірити печаткою ще й
запис про прийняття його на роботу є
безпідставною.

Позивач звільнений з роботи відповідно
до наказу директора з оперативної
діяльності ПАТ „Київ-Атлантик Україна"
№184-К від 4 жовтня 2012 року на підставі п.2
ст.41 КЗпП України за втрату довір"я до
нього при обслуговуванні матеріальних
цінностей /а.с.21/. Наказ ніким не
оскаржений та є чинним.

Будь-яких доказів, які свідчили б про
те, що позивач звільнений з роботи за
власним бажанням матеріали справи не
містять, а тому вимоги ОСОБА_1 про
внесення записів у його трудову книжку
про звільнення з роботи на підставі
ст.38 КЗпП України є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції в
частині зустрічного позову ніким не
оскаржувалось, а тому в апеляційному
порядку не переглядається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314,
316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 17 грудня
2013 року в частині відмови в задоволенні
вимог ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, відшкодування моральної
шкоди та судових витрат скасувати,
ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Київ-Атлантик Україна» на
користь ОСОБА_1 2239,90грн. заборгованості
по заробітній платі, 7000грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, 500грн. на відшкодування
моральної шкоди та 1400грн. судових
витрат, пов"язаних з наданням правової
допомоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді