Ухвала

іменем україни

29 січня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Горелкіної Н.А.,
Ситнік О.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 22 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 05 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що 11 березня 2005 року між
банком та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір б/н, за яким остання
отримала кредит у сумі 10 000 грн зі
сплатою 36 % річних та кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Станом на 29 березня 2013 року
заборгованість ОСОБА_3 за кредитним
договором становила 60 154 грн 47 коп., яку
просив стягнути.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 22
серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року, ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати ухвалені
судові рішення та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції під час
розгляду справи встановлено, що 11
березня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3. був укладений кредитний
договір б/н, за яким остання отримала
кредит у сумі 10 000 грн зі сплатою 36 %
річних та кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Пунктом 9.12 зазначеного вище договору
сторони передбачили, що строк дії
договору 12 місяців з дня його
підписання.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх кредитних
зобов'язань станом на 29.03.2013 року
виникла заборгованість, яка становила
60 154 грн 47 коп., з яких:

- сума заборгованості за кредитом - 9
995,06 грн;

- заборгованість за відсотками - 46 818,72
грн;

- фіксована частина штрафу -500 грн;

- процентна складова штрафу - 2 840, 69 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що позивачем пропущений строк
позовної давності для звернення до
суду з цим позовом.

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до частин третьої і
четвертої статті 267 ЦК України позовна
давність застосовується лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

У разі якщо відповідач подав
заперечення проти позову, пославшись
на сплив позовної давності, то
зазначена заява є підтвердженням того,
що відповідач зробив заяву про
застосування позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що
зазначена вище справа як у судів першої
інстанції, так і в апеляційному суді
розглянута без участі відповідача
ОСОБА_3

Проте суд першої інстанції у своєму
рішенні зазначив, що відповідач
наполягає на застосуванні строку
позовної давності і в матеріалах
справи існують обставини, які є
підставою для її застосування.

Апеляційний суд зазначені обставини не
перевірив, погодився з висновком
місцевого суду та не звернув уваги на
те, що в матеріалах справи відсутні
будь-які заяви ОСОБА_3 про
застосування позовної давності,
останній навіть жодного разу не була
вручена судова повістка про розгляд
справи.

Окрім зазначеного, суд апеляційної
інстанції не дав жодної оцінки
інформації ПАТ КБ «ПриватБанк» про
картковий рахунок ОСОБА_3, згідно з якою
термін дії її картки до жовтня 2011 року
(а.с.81-82).

Помилковим є й посилання апеляційного
суду на те, що Закон України «Про захист
прав споживачів» забороняє вимагати
повернення кредиту, строк давності
якого минув.

Відповідно до позиції Верховного Суду
України, висловленої в постанові від 20
листопада 2013 року в справі № 6-126цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів, пункт
7 частини 11 статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою частиною 11 статті 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи .

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, у процесі якого
суду слід урахувати наведене та
залежно від установленого вирішити
спір.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 22
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 05
листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель

О.М. Ситнік