Справа №475/1209/13-ц 03.02.2014 03.02.2014 03.02.2014
Провадження №22-ц/784/433/14
Головуюча першої інстанції:
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 лютого 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого:
Галущенка О.І.

суддів:
Самчишиної Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем- Рудніком
Є.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_3 на заочне рішення
Доманівського районного суду
Миколаївської області від 16.12.2013 р., у
справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики,

встановила:

03.09.2013 р. ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу
за договором позики у розмірі 175780 грн.
00 коп.

Позивач зазначав, що
відповідно до умов договору від 03.01.2010
р. передав ОСОБА_4 22000 дол. США за умови
повернення грошових коштів за першою
вимогою

Відповідачка не виконала цих
зобов'язань і станом на 15.08.2013 р.
заборгувала йому 175780 грн. 00 коп.
відповідно до офіційного курсу
Національного Банку України.

Посилаючись на ці обставини,
позивач просив про стягнення
зазначеної суми, та відшкодування
судових витрат.

Зочним рішенням
Доманівського районного суду
Миколаївської області від 16.12.2013 р.
постановлено про відмову у
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач
ставить питання про скасування рішення
та ухвалення нового про задоволення
позову, посилаючись на
необгрунтованість висновків суду та
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
суд виходив з того, що письмовою
розпискою, виданою позичальницею, не
підтверджується факт укладення
договору та передачі грошей.

Одночасно суд вважав, що за
укладеною угодою сторони домовились не
про позику, а про купівлю -продаж землі.

Але з такими висновками суду
погодитись неможливо, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи та вимогам норм матеріального
права.

Так, відповідно до положень ст.
ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором
позики позикодавець передає
позичальникові грошові кошти, а
останній зобов'язується повернути
зазначені кошти у визначений термін.

Підтвердженням укладення
договору позики та його умов може бути
розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передачу йому
кредитором визначеної грошової суми.

Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у 20 разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

Боржник вправі оспорити договір
позики, який має бути укладений у
письмовій формі, за безгрошовістю.

В той же час, рішення у такому
спорі не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків на підтвердження
того факту, що гроші насправді
позичальнику не передавалися, оскільки
доказом передачі грошей у цьому
випадку, відповідно до приписів ст. 545
ЦК може бути лише розписка, яка видана
боржником кредитору на підтвердження
факту отримання грошей.

Така ж розписка має бути видана
кредитором позичальнику на
підтвердження факту повернення позики.

З наданого до матеріалів справи
оригіналу боргової розписки
вбачається, що на протязі 2008-2009 р.р.
позивач передав ОСОБА_4 22.000 дол. США
грн. для її власних потреб за умови
повернення грошових коштів за першою
вимогою.

Відповідачка не виконала цих
зобов'язань і станом на 15.08.2013 р.
заборгувала йому відповідно до курсу
доллара, встановленого НБУ, - 175780 грн. 50
коп.

Вирішуючи спір суд цих обставин
не врахував та не звернув уваги на те,
що зміст боргової розписки свідчить
про укладення договору позики, за яким
відповідачка отримала на власні
потреби 22000 дол. США, зобов'язавшись
повернути отримані кошти за першою
вимогою.

Пояснення позивача у судовому
засіданні стосовно мотивів укладення
такої угоди та її забезпечення не
спростовують обставин передачі грошей
та не звільняють позичальницю від
обов'язку щодо їх повернення кредитору.

Встановлене свідчить про те, що
висновки рішення не відповідають
дійсним обставинам справи та
суперечать наданим доказам, що є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції, відповідно до
приписів ч.1 ст.309 ЦПК України і
ухвалення нового.

Ухвалюючи нове рішення колегія
виходить з таких установлених фактів
та вимог закону.

Відповідно до положень ст. ст. 1046,
1047 ЦК України, за договором позики
позикодавець передає позичальникові
грошові кошти, а останній
зобов'язується повернути зазначені
кошти у визначений термін.

Надана кредитором боргова
розписка ОСОБА_4 свідчить про укладення
нею договору позики, за яким вона
отримала від ОСОБА_3 на власні потреби
22000 дол. США, зобов'язавшись повернути
отримані кошти за першою вимогою.

Порушення позичальницею
зазначених умов договору та ненадання
доказів виконання свого
цивільно-правового обов'язку, є
підставою застосування правових
наслідків його невиконання,
передбачених ст.ст. 526-527, 1049 ЦК України.

Тобто, з позичальниці слід
стягнути на користь кредитора 175 708 грн.
50 коп. в рахунок заборгованості за
договором позики та 1757 грн.80 коп. в
рахунок відшкодування судового збору

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Доманівського районного
суду Миколаївської області від 16.12.20013
р. - скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 175 780 грн. в якості боргу за
договором позики та 1757 грн. 80 коп. на
відшкодування витрат з оплати судового
збору.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко

Судді:
Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова