Справа № 462/867/13
Головуючий у 1 інстанції: Постигач
Провадження № 22-ц/783/1324/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Штефаніци
Ю.Г., Берези В.І.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
ОСОБА_2,

ОСОБА_3, його
представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 26 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
визнання таким, що втратив право на
користування житлом та виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання недійсним договору
дарування частки квартири,-

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 26 грудня 2013 року в
задоволенні первісного позову ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання його
таким, що втратив право на користування
жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, та
виселення з цієї квартири, та у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
недійсним договору дарування 1/3
частини вказаної квартири відмовлено.

Рішення суду оскаржили обидві сторони.

Позивачі за первісним позовом ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в особі свого представника -
ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду
в частині відмови у задоволенні
їхнього позову з підстав неповного
з»ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідності висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального права і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким їхні вимоги
задовольнити, а в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову, -
рішення залишити без змін.

Свої доводи обгрунтовують тим, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки доказам в підтвердження факту
триваючої антигромадської поведінки
відповідача по відношенню до
позивачів, якими, на їхню думку, є дві
постанови про притягнення його до
адміністративної відповідальності за
ст.173-2 КУпАП та показання допитаних в
судовому засіданні свідків, які
неодноразово були очевидцями
неправомірних дій відповідача по
відношенню до позивачів. Вважають, що
ними доведено наявність підстав для
виселення відповідача з квартири
відповідно до вимог ст.ст.157, 116 ч.1 ЖК
України.

Рішення суду також оскаржив позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_3, просить
його скасувати в частині відмови у
задоволенні його позову з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
і ухвалити нове рішення, яким його
позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що
суд першої інстанції не врахував
обставин, які підтверджують наявність
правових підстав для визнання
оспорюваного договору недійсним за
ст.ст.229-233 ЦК України, а саме те, що
договір дарування був вчинений під
впливом обману щодо обставин, які мають
істотне значення (вважав, що укладає
договір довічного утримання),
укладення договору здійснювалось із
застосуванням зі сторони відповідачів
психологічного тиску та під впливом
тяжких для нього обставин (важкої
невиліковної хвороби - гепатиту С) і на
вкрай невигідних для нього умовах,
внаслідок чого він, підписуючи договір
дарування, не усвідомлював, що право
власності на квартиру буде втрачено
одразу після підписання договору,
оскільки вважав, що за жодних обставин
він не буде позбавлений права на
проживання в квартирі, а донька буде
доглядати його та допомагати у
лікуванні довічно. На думку апелянта,
обставини, якими він обґрунтовував
свої вимоги, підтверджуються його
показаннями, як свідка, та показаннями
інших свідків, яким суд не дав належної
правової оцінки і безпідставно
відхилив. Окрім того, вважає, що
оспорюваний ним договір порушує також
публічний порядок, оскільки був
спрямований відповідачами на
порушення його конституційних прав,
зокрема, конституційного права на
житло, а тому є нікчемний. Вказує, що
після укладення договору дарування
відповідачі не надавали йому жодної
допомоги, а навпаки, були ініціаторами
конфліктів з метою позбавлення його
права на житло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін в підтримання своїх апеляційних
скарг, перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що до укладення
оспорюваного договору дарування від 06
грудня 2011 року, квартира АДРЕСА_1
належала ОСОБА_3, ОСОБА_5 та їхній доньці
ОСОБА_6 на праві спільної сумісної
власності (а.с.8).

У відповідності до договору дарування,
укладеного 06 грудня 2011 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_6, остання отримала в дар від
свого батька 1/3 частину вказаної вище
квартири. Даний договір посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7 і
зареєстрований в реєстрі під №2100 (а.с.9,
10).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було
розірвано на підставі рішення
Залізничного районного суду м.Львова
від 04 липня 2012 року за позовом ОСОБА_5
(а.с.6).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3
продовжує проживати у квартирі як член
сім»ї власників, оскільки у
відповідності до ч.4 ст.156 ЖК України,
припинення сімейних відносин із
співвласником квартири ОСОБА_5 не
позбавляє його права на користування
займаним жилим приміщенням, до того ж,
він є батьком другого співвласника
квартири - ОСОБА_6

У відповідності до ст.157, ч.1 ст.116 ЖК
України, члена сім»ї власника квартири
може бути виселено, зокрема, у разі
систематичного порушення правил
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання з ним в одній
квартирі, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними.

Враховуючи вказану вище норму ч.1 ст.116
ЖК України та встановлені фактичні
обставини справи, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про недостатність для
виселення ОСОБА_3 із займаного ним
жилого приміщення квартири наявності
двох постанов суду в справах про
адміністративне правопорушення,
оскільки відсутні інші обов»язкові для
цього підстави.

На думку колегії, рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є не лише законним та
обґрунтованим, а й справедливим,
оскільки, ОСОБА_3, подарувавши належну
йому частку в квартирі донці, залишився
без власного житла, хоча цю квартиру
він отримав із своєю матір»ю (а.с.42),
благоустроївши її для проживання
новоствореної сім»ї.

Правильним є також висновок суду щодо
відсутності правових підстав для
визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування жилим приміщенням
вказаної квартири, оскільки з
урахуванням положень ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК
України, припинення права власності на
частку в квартирі не позбавляє його
права на користування квартирою
нарівні із власниками, членами сім»ї
яких він є, а інших підстав, зокрема,
встановлених ч.2 ст.405 ЦК України,
позивачі не називають.

Відповідно до вимог статей 229 - 233 ЦК
України, на які посилається ОСОБА_3, як
на правові підстави для визнання
вказаного вище договору дарування
недійсним, саме на сторону, яка оспорює
правочин, покладається обов»язок
довести існування обставин, за
наявності яких цей правочин може бути
визнаний недійсним за рішенням суду.

У своєму позові ОСОБА_3 вказує на
існування одразу декількох підстав для
визнання договору недійсним, які є
взаємовиключними.

Так, правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст.233 ЦК України,
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставин і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторона
скористалась. При цьому, особа має
вчиняти такий правочин добровільно,
без наявності насильства, обману чи
помилки, а позивач ОСОБА_3 стверджує, що
оспорюваний ним договір був вчинений
під впливом обману, помилки,
насильства.

Таким чином, очевидним є той факт, що
позивач ОСОБА_3, будучи освіченою
особою, свідомо подарував свою частку в
квартирі доньці, сподіваючись, що
остання буде його доглядати в
майбутньому та/чи з інших міркувань, а
коли його сподівання не виправдались і
донька зайняла позицію матері,
звернувся до суду з позовом про
визнання договору дарування недійсним.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він не
передбачав втрати права власності на
частку в квартирі після укладення
договору дарування, може свідчити лише
про помилку через власне недбальство,
незнання закону чи неправильне його
тлумачення, однак, це не може бути
підставою для визнання правочину
недійсним, а існування решти підстав,
які необхідні для визнання
оспорюваного позивачем договору
недійсним, ним не доведено, а тому суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відмову у задоволенні
зустрічного позову, давши належну
правову оцінку доказам у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно вирішив спір, застосувавши
матеріальний закон, який підлягав
застосуванню, під час розгляду справи
не допустив порушень процесуального
закону, які б були підставою для зміни
чи скасування рішення, доводи
апелянтів не спростовують висновків
суду, а тому апеляційні скарги
необхідно відхилити, а оскаржуване
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1
п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 26 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:
________________ Бойко С.М.

Судді:
________________ Штефаніца Ю.Г.

________________ Береза В.І.