22-ц/772/336/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Антонюк В. В.Категорія:
41Доповідач: Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Вінницької області у складі:

Головуючого : Якименко М.М.,

Суддів : Вавшка В.С., Колоса С.С.

при секретарі : Пантелеймоновій
А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Апеляційного суду
Вінницької області в м.Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
Служби у справах дітей Вінницької
міської ради, про усунення перешкод в
користуванні квартирою та вселення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 листопада 2013
року,-

В С Т А Н О В
И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від 20
листопада 2013 року позов було
задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні та
володінні власністю -АДРЕСА_1 , які
чинить ОСОБА_5 шляхом вселення ОСОБА_2
та їх неповнолітніх дітей у вказане
житлове приміщення. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У грудні 2013 року відповідач
звернувся до суду із заявою про його
перегляд.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 17 грудня 2013 року
заяву ОСОБА_5 про перегляд вказаного
заочного рішення було залишено без
задоволення.

Не погодившись з таким рішенням,
ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу у якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування фактичних обставин
справи, незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, просив його скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову відмовити.

Судова колегія, заслухавши пояснення
учасників судового розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, прийшла до
висновку про відсутність підстав для
її задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено,
що згідно договору купівлі-продажу від
06.06.2002 року ОСОБА_5 під час перебування
у шлюбі з ОСОБА_2 придбав квартиру
АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від
25.03.2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
розірвано. Місцем проживання
неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4
визначено за місцем проживання їх
матері.

З довідки квартального комітету
«Пирогово» № 1071 від 05.09.2013 року
вбачається, що ОСОБА_2 проживає разом
із своїми синами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в
АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного
Кодексу України Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 Сімейного Кодексу
України, дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Таким чином, як зазначив районний
суд, квартира АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю позивача та
відповідача та надає право проживати в
ній ОСОБА_2 разом з дітьми.

Згідно ст.41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватись та розпоряджатись своєю
власністю і ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності.

Згідно ч.2 ст. 319 Цивільного Кодексу
України (далі ЦК України) власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Ст. 361 ЦК України передбачено право
співвласників вільно розпоряджатись
своєю часткою у праві спільної
часткової власності.

Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен
із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

Згідно положень ст.391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Таким чином, за наявності перешкод у
користуванні майном, власник має право
звернутись за захистом свого
порушеного права до суду, що і зробила
ОСОБА_2 в даному випадку.

З наданих до заперечення на
апеляційну скаргу документів, а саме
копії повідомлення від 27.01.2014 року МВС
України Вінницького міського відділу у
Вінницькій області про прийняття і
реєстрацію заяви позивача від 16.08.2013
року про нанесення їй ОСОБА_5 тілесних
ушкоджень, що мало місце 16.08.2013 року за
адресою АДРЕСА_1, а також витягу з
кримінального провадження по вказаним
обставинам вбачається, що відповідачем
чинилися перешкоди позивачу в
користуванні квартирою.

Таким чином, посилання відповідача в
апеляційній скарзі на недоведеність
позивачем обставин по справі, зокрема,
створення ним перешкод у користуванні
їх спільною квартирою, спростовуються
зазначеними вище доказами.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист прав приватної
власності» від 22 грудня 1995 року №20,
квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на
вимогу учасника (учасників) цієї
власності підлягає поділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення із
самостійними виходами, які можуть
використовуватись як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок
користуванням приміщення квартири,
якщо про це заявлено позов.

Посилання ОСОБА_5 в апеляційній
скарзі на відсутність встановленого
порядку користування житлом, що, в свою
чергу, унеможливлює виконання рішення
суду про вселення, є безпідставним і до
уваги колегією суддів не береться,
оскільки право позивача на звернення з
вимогою щодо усунення перешкод в
користуванні спільною квартирою, як
спосіб захисту свого порушеного права,
прямо обумовлено Конституцією України
та ЦК України.

Крім того, відмовляючи в
задоволенні апеляційної скарги, суд
бере до уваги ту обставину, що згідно
рішення Апеляційного суду Вінницької
області від 18 грудня 2013 року, яким
змінено в частині рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 22
листопада 2013року, ОСОБА_2 було виділено
та визнано за нею право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, і яке в цій
частині набрало законної сили.

Постановляючи рішення по даній
справі, міський суд правильно
застосував норми цивільного
законодавства до правовідносин, що
склались між сторонами, дав їм належну
правову оцінку, а відтак доводи
апеляційної скарги безпідставні і до
уваги не приймаються.

За таких обставин, рішення суду є
законним і обґрунтованим,
справедливим, постановленим з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: