АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
КИЄВА№22-ц/796/3318/2014
Головуючий у1-й інстанції - Диба О.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого
Панченка М.М.,

суддів
Вербової І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі
Мікітчак А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 16 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного підприємства
«Завод «Генератор» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся з позовом до Державного
підприємства «Завод «Генератор» (далі
по тексту - ДП «Завод «Генератор»), який
потім уточнював та просив стягнути з
відповідача на свою користь середній
заробіток за період затримки
розрахунку з 02 січня 2009 року по 18 червня
2009 року в сумі 11 615 грн. 32 коп./а.с. 1-2/

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року у
задоволенні зазначеного позову
відмовлено./а.с. 41-42/

Не погодившись з таким судовим
рішенням, позивачем подано апеляційну
скаргу, в якій ОСОБА_2 просить рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 16 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі./а.с.
69-77/

Позивач вважає оскаржуване рішення
незаконним та необґрунтованим.
Зокрема, посилається на Рішення
Конституційного Суду України від 15
жовтня 2013 року №8-рп/2013 та №9-рп/2013 як на
підтвердження законності своїх
позовних вимог. Крім того, скаржник
зазначає, що рішення суду першої
інстанції ґрунтується на ст. 116 КЗпП та
на Рішенні Конституційного Суду
України від 20 лютого 2012 року №4-рп/2012,
які, на думку, позивача не мають
відношення до предмету спору.

В судовому засіданні позивач підтримав
доводи апеляційної скарги та просив її
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення
апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді Панченка
М.М., пояснення осіб, що з'явились до
суду, з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач перебував на посаді головного
конструктора ДП «Завод «Генератор» та
був звільнений із займаної ним посади
на підставі наказу про звільнення з 02
січня 2009 року у зв'язку із закінченням
дії контракту. При звільненні
відповідач затримав остаточний
розрахунок із позивачем та
розрахувався лише 18 червня 2009 року, у
зв'язку із чим порушив його законні
права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд першої
інстанції з посиланням на Рішення
Конституційного Суду України №4-рп/2012
від 22 лютого 2012 року виходив з того, що
позивачем пропущений тримісячний
строк на звернення до суду із
заявленими ним вимогами.

Колегія судів з таким висновком
погоджується повністю.

Статтею 117 КЗпПвстановлено обов'язок
власника або уповноваженого ним органу
виплатити працівникові у разі затримки
розрахунку при звільненні його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу Законів про
Працю Українипрацівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права.

Крім того, у вищезазначеному рішенні,
на яке посилається суд першої
інстанції, Конституційний Суд України
дійшов висновку, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку встановлено тримісячний
строк, перебіг якого розпочинається з
дня, коли звільнений працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
те, що власник або уповноважений ним
орган, з вини якого сталася затримка
виплати всіх належних при звільненні
сум, фактично розрахувався з ним.

Тобто, не проведення розрахунку з
працівником у день звільнення або, якщо
в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку (п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці»).

Отже, вирішуючи питання про те, з якого
саме моменту позивач повинен був
дізнатися про порушене право, а
відповідно, з якого саме моменту
повинен рахуватися тримісячний строк
для звернення до суду з
вищезазначеними позовними вимогами,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
початком перебігу такого строку буде
наступний день після дня остаточного
розрахунку роботодавця з працівником.
Таким чином, та обставина, що
відповідач ДП «Завод «Генератор»
провів розрахунок з ОСОБА_2 18 червня 2009
року, а позов останнім було подано в
листопаді 2013 року, свідчить про пропуск
позивачем строку на звернення до суду з
позовом про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Крім того, скаржник в апеляційній
скарзі посилається на Рішення
Конституційного Суду України від 15
жовтня 2013 року №9-рп/2013. Так, у
вищезазначеному рішенні
Конституційний Суд України дійшов
висновку, що працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нараховані роботодавцем. Це право
працівника відповідає засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим
конституційного принципу верховенства
права та не порушує балансу прав і
законних інтересів працівників і
роботодавців.

Проте, позивачем були заявлені позовні
вимоги саме про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку, а
не відшкодування втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складової
належної працівнику заробітної плати.
Разом з тим, середній заробіток за час
затримки розрахунку є лише
компенсаційною виплатою і не є
складовою заробітної плати, яка
підлягає виплаті працівнику під час
проведення розрахунку при звільненні.

Таким чином, рішення Шевченківського
Оболонського районного суду м. Києва
від 16 січня 2014 року ухвалено на повно
з'ясованих обставинах з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права і не може бути скасоване з
підстав, наведених в апеляційній
скарзі.

З огляду на вищевикладене та керуючись
ст. ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 16 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: