АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/132/14
Головуючий 1-ї інстанції
Справа № 2011/9079/12
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - Борової С.А.

суддів - Крилової Т.Г., Маміної О.В.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Дзержинського
районного суду міста Харкова від 20
вересня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю
третіх осіб: Комунального підприємства
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації», приватний нотаріус
ХМНО ОСОБА_4, Публічне акціонерне
товариство акціонерний банк
«Укргазбанк» в особі Харківської
обласної дирекції АБ «Укргазбанк»,
ОСОБА_5, Реєстраційна служба
Харківського міського управління
юстиції про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою, в якій просив
визнати договір купівлі-продажу
квартири від 04.08.2008 року - недійсним,
визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зобов'язати КП «Храківське міське БІТ»
скасувати реєстрацію права власності
на квартиру на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 04.08.2008
року.

В процесі розгляду позивач
неодноразово уточнював позовні вимоги
та в остаточній редакції своїх вимог
від 02.04.2013 року просив суд визначити
факт спільного проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 зднією сім'єю без реєстрації
шлюбу до сьогоднішнього дня, визнати
квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнати
договір №21/08-5к від 04.08.2013 року
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним; визнати
договір іпотеки №18/08-5 від 04,08.2008 року,
укладений між ОСОБА_3 та ВАТ АБ
«УКРГАЗБАНК», квартири АДРЕСА_1 -
недійсним; скасувати державну
реєстрацію в КП «Харківське бюро
технічної інвентаризації» квартири
АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_3, яку
було вчинено на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 04.08.2008
року; скасувати реєстрацію договору
іпотеки у Державному реєстрі іпотек,
вчинену 04.08.2008 року о 18:48:07 за номером
7683946 та покласти на відповідача судові
витрати.

В обґрунтування своєї позовної заяви
позивач посилався на те, що 28.02.1997 року
уклав шлюб з ОСОБА_2, який було
розірвано 26.02.2002 року (у шлюбі вони
перебували 5 років). Перебуваючи у шлюбі
вони спільно сплачували пайові внески
за квартиру АДРЕСА_1. У березні 2012 року
він дізнався, що 04.08.2008 року ОСОБА_2
уклала договір купівлі-продажу їх
спільної квартири із своєю дочкою
ОСОБА_3. Про існування цього договору
він дізнався під час усної розмови із
ОСОБА_2. Цей договір було укладено між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 472 000, 00 грн.
Вважає, що ця квартира є їх спільною
власністю, оскільки вони перебуваючи у
шлюбі спільно виплачували за неї
пайові внески із їх спільних коштів.
Після розірвання шлюбу вони
продовжували фактичні шлюбні стосунки,
вели спільне господарство, за рахунок
спільного бюджету разом з ОСОБА_2
своєчасно сплачують комунальні
послуги, виконують поточні ремонти в
квартирі. В спірній квартирі він
постійно проживає, іншого житла не має.
Після чого, другий відповідач ОСОБА_3
уклала з ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» договір
іпотеки №18/08-5 від 04.08.2008 року, також без
його відома.

Рішенням Дзержинського районного суду
міста Харкова від 20 вересня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішення,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 20 вересня 2013 року та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

Посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції фактичних
обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Проте на порушення вимог ст. 212, 213, 214 ЦПК
України суд належним чином доводів
сторін не перевірив, не встановив
характер правовідносин, що виникли між
сторонами, норми права, якими вони
регулюються, не дав належної правової
оцінки зібраним доказам.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

До такого висновку судова колегія
прийшла виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що факт
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю, встановлення належності їм на
праві спільної сумісної власності
майна на підставі ст. 74 СК України,
пов'язується з набранням законної сили
рішення суду, яким такі факти
встановлені. Оскільки на 2008 рік, тобто
на дату укладення оспорюваних
правочинів, такі факти встановлено не
було, а тому вони не впливають на суть
правовідносин, що склалися у зв'язку з
укладенням договору купівлі-продажу.
Позивач не навів доказів на
підтвердження свого твердження, що при
укладенні договору купівлі-продажу
квартири сторонами даної угоди не було
додержано вимог ст. 203 ЦК України, що є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Договір іпотеки був укладений належним
власником майна, яким за чинним
договору купівлі-продажу квартири була
ОСОБА_3

Погодитися з таким висновком суду
неможна, оскільки він не відповідає
фактичним обставинам, що згідно зі ст.
309 ЦПК України є підставою для
скасування судового рішення.

Судовим розглядом справи встановлено,
що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2
мешкали однією сім'єю з 1987 року,
перебували в зареєстрованому шлюбі з 28
лютого 1997 року. Шлюб було розірвано 26
лютого 2002 року.

З 1989 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у будь-якому
іншому шлюбі не перебували.

Вони разом мешкали у сімейному
гуртожитку по АДРЕСА_5. Виховували
доньку ОСОБА_2 - у шлюбі ОСОБА_3 1980 р.
народження. Разом працювали на одному
підприємстві - завод ЖБК-5.

У 1992 році ОСОБА_2 стала членом ЖБК
«Бородинський». Перший пайовий внесок
був нею внесений за рахунок коштів
ОСОБА_1 і подалі вносились пайові
внески за рахунок спільних коштів від
спільної праці. Після розірвання шлюбу
подружжя продовжували мешкати однією
сім'єю, мали спільний бюджет, проявляли
піклування один за одним та
продовжували виховувати разом та
утримувати доньку, продовжували за
рахунок спільного бюджету від спільної
праці виплачувати пайові внески за
кооперативну квартиру АДРЕСА_1.

У 2005 році вони разом переселилися в
кооперативну квартиру.

Оскільки ОСОБА_2 була членом
кооперативу, на підставі рішення
виконавчого комітету Дзержинської
районної в м. Харкові ради від 11.09.2007
року № 132/28 на її ім'я було видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Та
проведена його реєстрація у
встановленому порядку.

04 серпня 2008 року ОСОБА_2 уклала договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за № 5590.

ОСОБА_6 у цей же день уклала з ВАТ АБ
«УКРГАЗБАНКОМ» кредитний договір та
договір іпотеки. Іпотечним майном була
квартира АДРЕСА_1.

Зазначені обставини підтверджені :

Ксерокопією паспортів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про їх одне і теж саме місце
реєстрації; (а.с.5-8)

Копіями квитанцій про пайові внески
до ЖБК «Бородинський; ( а.с. 9-12, 29-32)

Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу і
розірвання шлюбу; ( а.с. 12)

Договором купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 04.08. 2008 р.; ( а.с. 13).

Договором іпотеки від 04.08.2008 р.; ( а.с.
35-38)

Актом від 14.06.2013 р. про проживання
ОСОБА_1 з 2005 р. у спірній квартирі; ( а.с.
148)

Актом від 14.10.2013 р. про проживання
ОСОБА_1 до 2005 року у квартирі АДРЕСА_5 з
1987 р. по 2005 р.;

Свідоцтвом про розлучення ОСОБА_1 з
ОСОБА_7 від 31.08.1989 р.;

Визнанням вказаних обставин в ході
судового розгляду справи ОСОБА_2,
ОСОБА_3

З аналізу наданих суду довідок про
заробітну плату ОСОБА_2 вбачається, що
вона позбавлена була можливості за
отримані доходи сплачувати пайові
внески особисто.

Також ОСОБА_2 пояснила, що підписала
заяву при оформленні договору
купівлі-продажу квартири про те, що не
перебуває у зареєстрованому та
цивільному шлюбі, оскільки
посварилася на той час з ОСОБА_1 Дані
обставини не відповідають фактичним
обставинам.

Представник Банку, обґрунтував свої
заперечення роти позову тільки
наявністю вказаної заяви ОСОБА_2 та не
спростував інші докази, які свідчать
про наявність сімейних відносин між
сторонами, створення спільного
сумісного майна за рахунок спільної
праці та під час зареєстрованого шлюбу.

Суд першої інстанції також не врахував
зазначеного, не дав оцінку наданим
доказам, висновок суду не відповідає
обставинам справи. Виходив з
відсутності рішення суду про
встановлення даного факту. У той час як
такий факт встановлюється при розгляді
справи, при оцінці усіх наданих доказів
у їх сукупності.

Згідно зі ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України,
чинного на час виникнення сімейних
правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може
визнати майно, нажите кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу, власністю кожного з них.

Такі ж положення щодо визначення
статусу майна, набутого подружжям за
час шлюбу, передбачені й ч.6 ст. 57, ч. 1 ст.
60 СК України.

Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 25
грудня 2013 року № 6-135цс13, яка є
обов'язковою для застосування судами
України, визначено, що майно, набуте до 1
січня 2004 року під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Крім того, судом не враховано, що пайові
внески вносилися подружжям під час
зареєстрованого шлюбу та після його
розірвання коли подружжя продовжувало
мешкати однією сім'єю, та за рахунок їх
спільної праці.

Право власності на майно набуте під час
дії СК України - у 2007 році.

Тому у даному випадку спірні
правовідносини врегульовані також ст.
74 СК України, згідно з якою якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі, майно
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Стаття 369 ЦК вказує на те, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Згода співвласника на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не давав
свою згоду на вчинення купівлі-продажу
спірної квартири, яка є спільним
сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
правочин відповідно ст. 203, 215 ЦК
України є недійсним, а реєстрація права
власності ОСОБА_3 підлягає скасуванню.

Оскільки до участі у справі у якості
відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» не
було залучено, права відповідача
значно ширші ніж права третьої особи,
процесуальне положення якого
визначено у справі, то підстав для
задоволення позову про визнання
договору іпотеки недійсним відсутнє.

Апеляційний суд позбавлений
можливості змінювати процесуальне
положення сторони, третьої особи.
Зазначені обставини не позбавляють
можливості позивача звернутися до
учасників оспорюваного правочину з
самостійним позовом.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317,
319ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
міста Харкова від 20 вересня 2013 року
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 № 21/08-5к від 04.08.2008 р.
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_4 - недійсним.

Скасувати державну реєстрацію в КП
«ХБТІ» право власності квартири
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

В іншій частині у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: