АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 174/689/13-ц
інстанції - Шаповал Г.І.
Справа № 22-ц/774/970/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 18
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
виконавчий комітет Вільногірської
міської ради Дніпропетровської
області про визначення та
встановлення меж земельних ділянок та
усунення перешкод в здійсненні права
користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулась із
зазначеним позовом, за яким просила
визнати за нею право на користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1,
відповідно до технічної документації
на її садибу станом на 1986 рік;
зобов'язати відповідача усунути
перешкоди в здійсненні нею свого права
користування належною їй земельною
ділянкою шляхом повернення їй
самовільно зайнятої ним належної їй
частки земельної ділянки на межі з
садибою відповідача розміром 0,0133 га (133
кв. метри) та у місячний термін за
власний рахунок перенести огорожу між
їхніми садибами, відповідно до
технічної документації на належну їй
садибу станом на 1986 рік, відповідно до
якої, розмір її садиби повинен складати
0.1000 га (1000 квадратних метрів), в тому
числі ширина садиби між суміжними
користувачами, тобто між буд. НОМЕР_1 та
буд. АДРЕСА_2, повинна складати 15 м;
зобов'язати відповідача усунути
перешкоди в здійсненні нею свого права
користування належною їй земельною
ділянкою шляхом сприяння їй у
виготовленні технічної документації
із землеустрою по передачі у власність
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_1 відповідно до технічної
документації на належну їй садибу
станом на 1986 рік, шляхом погодження меж
та підписання акту про встановлення
меж земельних ділянок в натурі;
стягнути з відповідача на її користь
всі судові витрати у справі. В
обґрунтування позову позивачка
зазначила, що їй на праві особистої
приватної власності належить садиба,
розташована по АДРЕСА_1 Рішенням
Вільногірської міської ради від 28
лютого 2007 року №307-15/V їй надана згода на
виконання технічної документації із
землеустрою по передачі у власність
земельної ділянки площею 0,1 га.
Відповідач є власником садиби, що межує
з її, та яка розташована по АДРЕСА_2 На
момент придбання відповідачем
зазначеної садиби у власність, розмір
земельної ділянки був 0,08 га., який
зокрема вказано в договорі дарування
цієї садиби від 10.05.1963 року, що
зазначено у протоколі засідання
комісії від 19 березня 2013 року. На цей
час, між нею та відповідачем є
суперечка щодо меж між належними їй та
відповідачеві земельними ділянками, на
яких розташовані зазначені вище
садиби. Так, 19 березня 2013 року,
відбулось засідання комісії виконкому
міської ради м. Вільногірська з
розгляду земельного спору між нею та
відповідачем. Згідно із протоколом
комісії від зазначеної вище дати, було
встановлено факт безпідставного
збільшення території садиби
відповідача на 0.0236 га в тому числі і за
рахунок території садиби, що належить
їй, яка в результаті дій відповідача
зменшилась на 0,0133 га порівняно із
технічною документацією на належну їй
садибу, яку було виготовлено бюро
технічної інвентаризації. Рішенням
Вільногірської міської ради
Дніпропетровської області від 26
березня 2013 року, відповідачу було
надано згоду на виготовлення технічної
документації з землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки
відповідача в натурі. При виготовленні
зазначеної документації на земельну
ділянку відповідача, їй підписати акт
про встановлення меж в натурі між її
садибою та садибою відповідача ніхто
не пропонував, в зв'язку з чим нею такий
акт не підписувався. На сьогоднішній
день, відповідач добровільно погодити
межі з нею відповідно до розміру
земельної ділянки, яку було
встановлено технічним паспортом на її
садибу станом на 1986 рік та яка
виготовлялась по фактичному розміру
використання земельної ділянки, не
бажає, що й змушує її звертатися до суду
за захистом своїх прав та інтересів.
Для цього і необхідно спочатку
відновити порушені відповідачем межі
земельних ділянок між її садибою, та
між садибою відповідача, та визначити
їх відповідно до меж, визначених
технічною документацією на садиби
станом на 1986 рік. Оскільки порушення
норм чинного земельного законодавства
України з боку відповідача є
очевидними та підтвердженими
комісійно в установленому законом
порядку органом місцевого
самоврядування, вона вважає, що межу
між садибами, що належать їй та
відповідачу, слід відновити згідно із
даними, що містяться в технічному
паспорті на її садибу станом на 1986 рік
та на садибу відповідача у розмірі
0,08га, передбаченому договором
дарування від 10.05.1963 року (у зв'язку з
відсутністю технічного паспорту до 1989
року). Так, згідно із технічним
паспортом на її садибу в 1986 році, розмір
земельної ділянки садиби повинен
складати 0,1000 га. Ширина двору між
суміжними користувачами, тобто між буд.
НОМЕР_1 та буд. АДРЕСА_2 складала 15 м.
Розмір садиби відповідача повинен
складати 0,08 га, відповідно до договору
дарування від 10.05.1963 року (у зв'язку з
відсутністю технічного паспорту до 1989
року). Таким чином, своїми діями, які
виразилися в самовільному зайнятті
частини спірної земельної ділянки та в
перешкоджанні їй у виготовленні
технічної документації із землеустрою
по передачі їй у власність спірної
земельної ділянки, відповідач створює
їй перешкоди в здійсненні нею права
користування цією земельною ділянкою в
зв'язку з чим просить її позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Вільногірського міського
суду Дніпропетровської області від 18
листопада 2013 року ухвалено: в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати частково і
постановити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги в
частині визнання за нею права на
користування земельною ділянкою під
домоволодінням АДРЕСА_1 з межами
відповідно до технічної документації
на садибу станом на 1986 рік, усунути
перешкоди в здійсненні нею свого права
користування належною їй земельною
ділянкою шляхом повернення їй
самовільно зайнятої ним належної їй
частки земельної ділянки на межі з
садибою відповідача розміром 0,0133 га (133
кв. метри) та у місячний термін за
власний рахунок перенести огорожу між
їхніми садибами, відповідно до
технічної документації на належну їй
садибу станом на 1986 рік, відповідно до
якої, розмір її садиби повинен складати
0.1000 га (1000 квадратних метрів), в тому
числі ширина садиби між суміжними
користувачами, тобто між буд. НОМЕР_1 та
буд. АДРЕСА_2, повинна складати 15 м,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що за нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу будинку від
01.03.2006 року ОСОБА_1 придбала у приватну
власність будинок АДРЕСА_1
Дніпропетровської області, про що
свідчить копія витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
17.04.2006 року; копія архівної довідки,
згідно якої рішенням Вільногірської
міської ради від 28.02.2007 року № 307-15/V,
надано згоду ОСОБА_1 на виконання
технічної документації із землеустрою
по передачі у власність земельної
ділянки АДРЕСА_1 площею 0.1000 га для
будівництва та обслуговування будинку
та господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка); копія витягу з
технічного паспорту від 17.10.2005 року;
копія договору купівлі-продажу жилого
будинку від 01.03.2006 року. Згідно рішення
Вільногірської міської ради від 22.12.1999
року № 198-XVIII|XXIII «Про передачу
земельної ділянки у приватну
власність», земельна ділянка, площею 0.10
га., за адресою: АДРЕСА_1 була передана у
безкоштовну приватну власність
колишньому володільцю, ОСОБА_3. При
цьому рішенням було зобов'язано
громадян, які отримали земельні
ділянки у приватну власність,
використовувати їх за цільовим
призначенням, суворо дотримуватися
вимог Земельного Кодексу України та
замовити виготовлення державних актів
на право приватної власності на землю.
Даних про те, що ці дії були виконані
ОСОБА_3 і вона зареєструвала своє право
приватної власності на зазначену
земельну ділянку, сторони не надали.
ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим
договором дарування від 10.05.1963 року
придбав у приватну власність
домоволодіння на станції АДРЕСА_2, яке
складається із хати, яка розташована на
землях держфонду у розмірі 0.08 га. При
цьому, номер хати, назва вулиці не
зазначені. Згідно копії свідоцтва про
право власності на жилий будинок від
08.04.1976 року, посвідчено, що збудований в
1936 році будинок з належними до нього
спорудами, який розташований по
АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві
особистої власності. Свідоцтво видане
на підставі рішення Вільногірської
міської ради № 63 від 03.04.1975 року, раніше
правовий документ не видавався. Дані
факти підтверджуються документально:
копією протоколу комісії з розгляду
земельного спору від 19.03.2013 року та від
03.10.2013 року; копією рішення
Вільногірського міського суду від
25.07.2013 року; копією технічного паспорту
на будинок по АДРЕСА_2 від 18.01.1989 року;
копією договору дарування будинку від
10.05.1963 року; копією рішення
Вільногірської міської ради від 26.03.2013
року № 1270-50/VI про надання дозволу
ОСОБА_2 на виконання технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі. Будь-яких належних
правовстановлюючих документів, які б
надавали сторонам право користування
чи володіння земельними ділянками,
сторонами не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, міський суд виходив з того, що на
час розгляду справи сторони не мають
правовстановлюючих документів на
право користування земельними
ділянками, на яких розташовані належні
їм на праві приватної власності
будинки та господарські споруди; ці
земельні ділянки не мали раніше і не
мають на цей час належним чином
узгоджених та встановлених межових
знаків; оскільки земельні ділянки
розташовані в межах м. Вільногірська,
то вони є власністю Вільногірської
міської громади, яка в особі її органів
місцевого самоврядування, а саме
Вільногірської міської ради та її
виконавчих органів, і має право
розпоряджатися цією землею та захищати
свої інтереси у випадку порушення
земельного законодавства; позивач та
відповідач, не маючи належним чином,
відповідно до земельного
законодавства України, оформлених в
порядку оренди чи в порядку приватної
власності прав на користування та
володіння цими земельними ділянками,
не мають, відповідно, і правових
підстав для судового захисту їхніх
інтересів, стосовно встановлення межі
між спірними земельними ділянками,
якими вони користуються за фактом.
Правових підстав для задоволення
позову немає, оскільки позивачка та
відповідач не являються власниками або
належними користувачами спірних
земельних ділянок, ці спірні земельні
ділянки є власністю Вільногірської
міської громади, відповідно до вимог
ст. 83 ЗК України, право вирішувати в
даному випадку земельні спори надане
виключно органам місцевого
самоврядування, відповідно до ст.12 ЗК
України.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між
сторонами у справі з приводу
користування суміжними земельними
ділянками.

Позивач вважає, що вона має право на
користування земельною ділянкою
відповідно до технічної документації
на її садибу станом на 1986 рік, розмір
якої повинен складати 0.1000 га (1000
квадратних метрів), за адресою будинку
АДРЕСА_1 який вона придбала за
договором купівлі-продажу будинку від
01.03.2006 року у приватну власність з
господарськими будівлями, та в якому
зазначено, що придбана нерухомість
розташована на земельній ділянці
площею 867 кв.м.

Згідно ст. 120 ЗК України: ч.2 - якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Виходячи із вказаної норми закону,
вимоги позивача щодо користування
земельною ділянкою в розмірі 1000 кв.м, а
не як зазначено в договорі
купівлі-продажу жилого будинку від 01
березня 2006 року - 867 кв.м, судова колегія
вважає безпідставними.

Посилання апелянта на те, що відповідач
перешкоджає позивачу користуватися
земельною ділянкою саме в розмірі 1000
кв.м, оскільки користується її
земельною ділянкою і за таких обставин
позивач вважає, що можливо в судовому
порядку визнати її право на
користування земельною ділянкою у
вказаному розмірі та усунути перешкоди
зі сторони відповідача в здійсненні її
права користуватися належною
земельною ділянкою, судова колегія
вважає недоведеними, оскільки вибраний
позивачем спосіб захисту свого права
не відповідає вимогам закону.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
цивільні права й обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства. Кожна особа
має право на судовий захист. Захист же
цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Згідно до вимог статті 15 ЦК України, ч.1
- кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; ч.2 - кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Разом з тим згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК
України, - кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно статті 4 ЦПК України, ч.1 -
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, -
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно заявлених позовних вимог
позивач повинна була довести, що її
право на користування земельною
ділянкою було порушено.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановленим цим
Кодексом. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Докази
повинні бути належними і допустимими.
Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно до вимог статті 131 ЦПК України,
сторони зобов'язані подати свої докази
чи повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі. Докази подаються у строк,
встановлений судом з урахуванням часу,
необхідного для подання доказів.
Докази, подані з порушенням вимог,
встановлених законом, не приймаються,
якщо сторона не доведе, що докази
подано несвоєчасно з поважних причин.

Розглядаючи спір, судова колегія
дійшла висновку про недоведеність
наявності порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
позивача за обставинами справи.

Згідно ст.ст. 40, 116 Земельного кодексу
України (в редакції 2001 року, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель громадянам
України можуть передаватись
безоплатно у власність або надаватись
в оренду за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування; громадяни набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів місцевого
самоврядування, набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Із вимог ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу
України, вбачається, що при переході
права власності на будівлю і споруду
право власності на земельну ділянку
або її частину може переходити на
підставі цивільно-правових угод, а
право користування - на підставі
договору оренди.

Приписами ст. 126 Земельного кодексу
України передбачено, що документом,
який посвідчує право на земельну
ділянку є державний акт.

За роз'ясненнями, викладеними у п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (ст. 16 ЦК
України).

Пунктом 25 цієї ж Постанови роз'яснено,
що суд сприяє сторонам у виконанні їх
обов'язку подати свої докази. Для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань, суд відповідно до ст. ст. 143, 144 ЦПК
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст.106 ЗК України: 1. Власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними. 2.
Види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів. 3. Витрати на
встановлення суміжних меж несуть
власники земельних ділянок у рівних
частинах, якщо інше не встановлено
угодою між ними.

Згідно ст.107 ЗК України: 1. Основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. 2. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. 3. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Судова колегія, аналізуючи спірні
правовідносини, дійшла висновку про
наявність спору між сторонами щодо
межі суміжного землекористування, яка
не була встановлена відповідно до
вимог закону, а сторони не звертались
до землевпорядних установ для
вирішення цього питання.

Оскільки сторонами у справі не
вирішено у передбаченому законом
порядку питання щодо спору про межу
суміжного користування землею, то є
передчасним позов про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України
судова колегія, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 18
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії