Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22ц-778/526/2014 р.
інстанції: Тучков С.С.
Суддя-доповідач: Кухар С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2014 року

місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого судді:Онищенко
Е.Асуддів:Ломейко В.О. Кухаря С.В.при
секретаріКамінській О.Є.розглянувши
апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 11 листопада 2013 року у
справі за поданням начальника
Комунарського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції Чорноуса
М.В. про тимчасове обмеження боржника
ОСОБА_7 у праві виїзду за межі України
без вилучення паспортного документу, -

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2013 року Начальник
Комунарського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції Чорноус
М.В. звернувся до суду з поданням про
тимчасове обмеження боржника ОСОБА_7 у
праві виїзду за межі України без
вилучення паспортного документу,
посилаючись на те, що на виконанні у
Комунарського ВДВС Запорізького
міського управління юстиції
знаходиться виконавчий лист №2-3765,
виданий 08.02.2012 року Орджонікідзевським
районним судом м. Запоріжжя, про
стягнення з боржника на користь ОСОБА_5
суми боргу у розмірі 801925 гривень.
Боржник рішення суду не виконує та
ухиляється від його виконання, тому є
необхідність тимчасово обмежити його у
праві виїзду за межі України до моменту
виконання ним зобов'язань.

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 11 листопада 2013 року в
задоволенні подання було відмовлено.

ОСОБА_5, звернувся до суду із
апеляційною скаргою на зазначену
ухвалу суду, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, просить ухвалу
суду першої інстанції скасувати, та
постановити нову якою подання
задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Закон України від 21 січня 1994 року "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України" передбачено, як
підставу для тимчасового обмеження у
праві виїзду за кордон наявність
невиконаних зобов'язань, але лише до
моменту виконання зобов'язань, або
розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника-фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено, що
в провадженні у Комунарського ВДВС
Запорізького міського управління
юстиції знаходиться виконавчий лист
№2-3765, виданий 08.02.2012 року
Орджонікідзевським районним судом м.
Запоріжжя, про стягнення з боржника
солідарно з іншою фізичною особою на
користь ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 801925
гривень.

Відповідно до Узагальнення судової
практики щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України Верховним Судом України
від 01.02.2013 року за змістом п. 18 ч. 3 ст. 11
Закону № 606-XIV державний виконавець під
час здійснення виконавчого
провадження має право у разі ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням,
звертатися до суду за встановленням
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника-фізичної особи або керівника
боржника-юридичної особи за межі
України - до виконання зобов'язань за
рішенням.

З погляду значення словосполучення
"ухилення від виконання зобов'язань,
покладених судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи)", вжите
у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3
ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з
об'єктивної сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків. Особа, яка має невиконані
зобов'язання, не може вважатися винною
в ухиленні, поки не буде доведено
протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови "доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1
зазначеного вище Кодексу, згадане
подання розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування. Тим паче, що особа,
стосовно обмеження права якої внесено
подання, фактично позбавлена
можливості довести суду, що нею було
вжито усіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання. У зв'язку з цим саме
державний виконавець повинен довести
суду чи дійсно особа свідомо не
виконувала належні до виконання
зобов'язання в повному обсязі або
частково.

Саме невиконання боржником самостійно
зобов'язань протягом строку, про що
вказує державний виконавець в
постанові про відкриття виконавчого
провадження, не може свідчити про
ухилення боржника від виконання
покладених на нього рішенням
обов'язків.

Державний виконавець, звертаючись з
клопотанням про тимчасове обмеження
права боржника на виїзд за межі
України, направив до суду подання,
копію постанови про відкриття
провадження та копії виконавчих
документів без надання будь-яких
доказів про ухилення боржника від
виконання зобов'язань.

Жодних доказів, окрім наявності
заборгованості, про будь-які свідомі
діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості і цьому не заважають
будь-які незалежні від нього об'єктивні
обставини (непереборної сили, події
тощо) відсутні. В справі немає доказів,
що маючи якесь майно чи грошові кошти
ОСОБА_7 його приховує, чи перешкоджає у
його вилученні чи реалізації.

Суд першої інстанції вірно вказав, що
за ст. 33 Конституції України кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Окрім іншого, фактично звернення
державного виконавця до суду з
поданням про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України повинно
бути як крайній захід, який
застосовується до боржника коли
державним виконавцем виконані вже всі
можливі дії щодо примусового виконання
судового рішення, оскільки це веде до
обмеження вказаного конституційного
права громадянина.

У зв'язку з викладеним, оцінивши надані
сторонами докази, колегія суддів
дійшла висновку про те, що висновки
суду першої інстанції є вірними а
доводи викладені в апеляційній скарзі
їх не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 11 листопада 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: