Єдиний унікальний номер 253/3196/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1490/2014
Головуючий в I інстанції: Грицаюк Н.М.
Доповідач: Тимченко О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Новосядлої В.М.,

суддів:
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Баранчикові Є.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу приватного акціонерного
товариства «АІСЕ Україна» на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 14
жовтня 2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна», про захист прав споживачів,
визнання договору недійсним, стягнення
грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з зазначеним позовом в
обґрунтування якого послався на те, що
28 грудня 2007 року він уклав угоду з ЗАТ
«АІСЕ Україна» № 180490 з додатками № 1, 2,
відповідно до яких відповідач
зобов'язався надати йому послуги з
придбання транспортного засобу «Деу
Ланос» НОМЕР_1 вартістю 43 000 грн. за
системою придбання товарів у групі.

На виконання умов угоди, 28 грудня 2007
року перерахував вступний внесок у
розмірі 1 548 грн. та на протязі 34 місяців
сплачував щомісячно платежі, на
рахунок відповідача всього 31 070 грн. 88
коп. Вважає, що вказана угода укладена з
порушенням норм ЦК України, оскільки в
ній не конкретизована вимоги стосовно
предмету угоди, не визначено ознаки
даного товару, місцезнаходження,
характеристики та інші необхідні
ознаки, а ціна товару є приблизною,
діяльність відповідача за своїм
характером містить ознаки фінансової
піраміди та нечесної підприємницької
діяльності, що законом заборонено, а
тому оспорюваний правочин є недійсним.
Просив суд визнати недійсним угоду від
28 грудня 2007 року № 170490 та стягнути з
відповідача грошові кошти в розмірі 32
618 грн. 88 коп.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 14 жовтня 2013 року
позов ОСОБА_1 задоволено: визнано
недійсним угоду від 28 грудня 2007 року №
180490 укладену між ПрАТ «АІСЕ Україна» та
ОСОБА_1, стягнуто з ПрАТ «АІСЕ Україна»
на користь ОСОБА_1 грошові кошти у
розмірі 32 618 грн. 88 коп. Стягнуто з ПрАТ
«АІСЕ Україна» на користь держави
судовий збір у розмірі 326 грн. 19 коп.

З зазначеним рішенням не погодився
відповідача ПрАТ «АІСЕ Україна» приніс
апеляційну скаргу в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначив, що висновок суду
першої інстанції відносно того, що у
даному випадку з боку ПрАТ «АІСЕ
Україна» має місце нечесна
підприємницька діяльність у вигляді
введення позивача як споживача в оману
через утворення і експлуатацію
пірамідальної схеми в контексті норм
Закону України «Про захист прав
споживачів» є помилковим, оскільки до
спірних правовідносин, що виникли між
сторонами положення норми закріпленої
у ст.19 Закону України «Про захист прав
споживачів» не застосовуються. Крім
того, судом першої інстанції не
врахував правової позиції викладеної у
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року у справі № 6-40 цс 13.

Позивач та його представник в судове
зсіданні не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, про що рекомендовано
повідомлення про отримання судової
повістки та телефонограма №1170 від.
24.02.2014 року ( а.с. 134-135).

Представник відповідача ПрАТ «АІСЕ
Україна» в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
від нього надійшла заява про розгляд
справи за його відсутності ( а.с.136-138).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст.213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції в повній мірі не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що 28
грудня 2007 року між ЗАТ «АІСЕ Україна»
(правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ
Україна») та ОСОБА_1 було укладено
угоду № 180490, яка спрямована на
придбання об'єкту рухомості
(автомобіля) з поточною (орієнтовною)
вартістю автомобіля 43 0002 грн., через
організовану товариством програму за
умови виконання зобов'язань, що
передбачені угодою (а.с. 37-46). Згідно з
умовами угоди, учасник групи
зобов'язаний сплатити вступний внесок
у розмірі 1 548 грн., що сплачується
авансом при підписанні угоди, а також
сплачувати щомісячні чисті платежі та
адміністративні витрати, розмір яких
визначається у додатку № 2 до угоди,
дотримуватися умов діяльності
програми «АВТОПЛАН». На виконання умов
угоди ОСОБА_1 позивач перерахував 28
грудня 20074 року на розрахунковий
рахунок відповідача грошові кошти у
сумі 1 548 грн. в якості вступного внеску
та на протязі 34 місяців сплачував на
рахунок чисті внески, всього сплачено 31
070 грн. 88 коп. відповідно до квитанцій
(а.с. 13-22).

Задовольняючи позовні вимоги та
стягуючи з ПрАТ «АІСЕ Україна» на
користь ОСОБА_1 сплачені ним грошові
кошти на виконання укладеної між
сторонами угоди, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна угода
суперечить положенням ст.19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
оскільки містить несправедливі для
споживачів умови, чим створено
істотний дисбаланс на користь іншої
сторони між правами та обов'язками
сторін. Діяльність компанії містить
ознаки нечесної підприємницької
діяльності, якою споживача введено в
оману, а саме наявність утворення,
експлуатації та сприяння розвитку
пірамідальної схеми, а тому така угода
є недійсною з застосування наслідків
такої недійсності .

Проте погодитись з таким висновком
суду першої не можливо, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального права та неповним
з'ясування обставин, що мають значення
для справи.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Так, пірамідальній схемі властива
сплата за можливість одержання окремим
учасником компенсації, яка повинна
надаватися за рахунок залучення цим
учасником схеми інших споживачів.

У той самий час предметом угоди сторін,
укладеної в рамках функціонування
системи придбання автомобілів у
системі «Автоплан», є надання учаснику
програми адміністративних послуг, у
тому числі фінансового характеру, з
метою придбання ним автомобіля.

Відповідно до ст.2 угоди ПрАТ «АІСЕ
Україна» гарантує надання кожному
учаснику права на отримання автомобіля
за умови виконання ним усіх
зобов'язань, передбачених угодою.

Статтею 3 угоди передбачено, що ПрАТ
«АІСЕ Україна» зобов'язується надати
учаснику системи послуги, які
викладено в правилах функціонування
системи «Автоплан» та неухильно
виконувати свої зобов'язання для
забезпечення функціонування системи.

При цьому відповідно до додатка № 2 до
угоди поняття «право на отримання
автомобіля» означає право учасника
одержати власне автомобіль та
обов'язок товариства передати
автомобіль у зазначений термін, якщо
учасник на момент фактичної передачі
автомобіля належно виконує свої
зобов'язання. Водночас ПрАТ «АІСЕ
Україна» зобов'язане надіслати
постачальнику замовлення на передачу
автомобіля учаснику протягом 5 робочих
днів після того, як учасник, у якого
виникло право на одержання автомобіля,
здійснить відповідні платежі.

Відповідно до угоди між ПрАТ «АІСЕ
Україна» та виробником (дистриб'ютором
чи імпортером) останній протягом 30
календарних днів з дня отримання
замовлення зобов'язаний передати
автомобіль учаснику, який одержав
право на отримання автомобіля (п.12.1
додатку № 2).

Передбачені угодою умови дозволяють
учаснику сплачувати ціну автомобіля
невеликими щомісячними внесками, які
названі в угоді «чисті внески»,
«половинні чисті внески».

Відповідно до розд. 1 «Визначення
термінів» додатку № 2 до угоди «Цілий
Чистий внесок» - це частина щомісячного
повного внеску, який використовується
для оплати автомобіля, «Половинний
Чистий внесок» - це половина Цілого
чистого внеску.

Згідно зі ст.5 додатку № 2 до угоди,
чисті внески, сплачені учасником у
встановлені строки та відповідно до
поточної ціни автомобіля, дійсної на
момент сплати, зараховуються як
відсоток від вартості автомобіля, що у
свою чергу є оплатою за товар -
автомобіль.

Таким чином, в угоді чітко передбачено,
що споживач оплачує кожного місяця
частину ціни автомобіля. Крім того,
сплачені чисті внески перерахунку (у
зв'язку зі зміною ціни автомобіля) не
підлягають. Після одержання автомобіля
та реєстрації його на своє ім'я
споживач зобов'язаний і надалі
сплачувати кошти за автомобіль до
повної його оплати - 100 % від ціни
автомобіля.

Отже, угодою передбачена щомісячна
сплата внесків за товар - автомобіль,
який передається споживачеві в рамках
укладеної угоди, а не за можливість
одержання права на купівлю товару.

Споживач, який виконав усі умови угоди,
має повне право вимагати від ПрАТ «АІСЕ
Україна» виконання свого зобов'язання,
а саме: оплатити продавцю вартість
автомобіля та передати автомобіль
споживачу, незалежно від того, чи
сплачують кошти інші споживачі.

Отже, за системою придбання
автомобілів у системі «Автоплан»
кожний з учасників, який належним чином
виконує зобов'язання за угодою, отримує
автомобіль через механізм,
передбачений в угоді, оскільки система
функціонує таким чином, що кількість
учасників групи, яким надається право
на отримання автомобіля, відповідає
кількості автомобілів, яку можна
придбати за рахунок Чистого Фонду
групи, створеного за рахунок
щомісячних внесків учасників групи.

За таких обставин висновок суду про те,
що діяльність ПрАТ «АІСЕ Україна» за
угодою сторін є функціонуванням
«пірамідальної схеми» суперечить
змісту п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» у зв'язку з
відсутністю головних ознак
«пірамідальної схеми» - безтоварності
та сплати компенсації одним учасником
за рахунок інших, оскільки за схемою
придбання товарів у групах придбавають
товар усі учасники за рахунок
об'єднання внесків кожного з них.
Різниця між споживачами - учасниками
схеми є тільки в часі одержання
автомобіля кожним із них, за умови
виконання своїх зобов'язань.

Крім того, для віднесення схеми до
пірамідальної необхідно врахувати й
інші норми чинного законодавства
України, що регулюють спірні
правовідносини, оскільки діяльність
ПрАТ «АІСЕ Україна» з адміністрування
фінансових коштів підпадає під поняття
«фінансова послуга».

Відповідно до ч.5 ст.1 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Судом першої інстанції зазначенні
вимоги законодавства не враховані і до
спірних правовідносин, що склались між
сторонами не застосовані.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
регулювання ринків фінансових послуг»
від 02 червня 2011 року № 3462-ІV (введено в
дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до
ч.1 ст. Закону України «Про фінансові
послуги та регулювання ринків
фінансових послуг» та доповнено п. 111 ,
відповідно до якого до фінансових
послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону, Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган) (далі - Нацкомфінпослуг),
затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах,
відповідне розпорядження від 09 жовтня
2012 року № 1676 «Про затвердження
Ліцензійних умов провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах» (далі - Ліцензійні
умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов колегія
суддів апеляційної інстанції робить
висновок про те, що діяльність таких
груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п.1.2 ч.1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Відповідно до додатку № 2 угоди система
«Автоплан» - це торговельна марка, що
зареєстрована у відповідності з
законодавством України та
використовується для позначення
послуг відповідача з адміністрування
системи придбання автомобілів в
групах, яка полягає в створенні груп
покупців (учасників системи), метою
яких є придбання автомобілів у порядку
та на умовах, передбачених даною угодою
та Правилами.

Отже, отримання кожним споживачем
автомобіля здійснюється виключно
відповідно до платежів, здійснених ним
самим, і незалежно від платежів інших
клієнтів відповідача.

Як убачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній
ознаці відсутності «пірамідальної
схеми» згідно з п.7 ч.3 ст.19 Закону
України «Про захист прав споживачів» -
це товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у
групах придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш «активними», за
умови виконання ними умов договору.

Ураховуючи те, що ПрАТ «АІСЕ Україна»
отримало відповідний дозвіл (ліцензію)
на здійснення діяльності (надання
фінансової послуги) щодо «придбання
товарів у групах» у Нацкомфінпослуг,
яка здійснює державне регулювання у
сфері ринків фінансових послуг, не
можна вважати правильним висновок суду
першої інстанції про те, що така
діяльність здійснюється товариством
нелегітимно, у тому числі й до введення
законом ліцензування такої діяльності.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення «пірамідальної
схеми».

Наведене дозволяє колегії суддів
апеляційної інстанції вважати, що
висновок суду першої інстанції щодо
пірамідальності схеми придбання
товарів у групах, який ґрунтується
тільки на факті неотримання
автомобілів усіма учасниками групи
одночасно, а лише окремими учасниками й
у певній послідовності, є помилковим.

Помилковим є й висновок суду першої
інстанції про введення позивача в
оману з підстав оплати ним не самого
товару, а права купівлі товару та
відсутності залучення власних коштів
відповідача.

Такий висновок суперечить нормам
чинного законодавства й суті самого
правочину, визначеного в ч.5 ст.1 Закону
України «Про фінансові послуги та
регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.230 ЦК України,
обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

З матеріалів справи вбачається, що під
час укладення угоди позивач отримав
примірник угоди та додатки до неї, які
містять опис послуг ПрАТ «АІСЕ
Україна» (а.с. 37, 46).

Відповідно до ст.11 угоди підписання
цієї угоди та додатків до неї є
підтвердженням факту ознайомлення,
розуміння сторонами її умов та згоди
сторін з усіма визначеннями, умовами та
змістом угоди й додатків до неї.

Згідно зі ст.16 додатку № 2 до угоди
учасник, який ще не отримав автомобіль,
може розірвати угоду за власним
бажанням. Для цього необхідно письмово
повідомити ПрАТ «АІСЕ Україна» про
розірвання угоди. Однак позивач із
заявою про розірвання угоди до ПрАТ
«АІСЕ Україна» не звертався, що
свідчить про його розуміння та згоду з
усіма умовами Угоди.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про наявність обману та
ознак «пірамідальної схеми» у діях
ПрАТ «АІСЕ Україна» під час укладення
угоди є помилковим і не узгоджується з
положеннями п.7 ч.3 ст.19 Закону України
«Про захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з нормами Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг».

Крім того, ухвалюючи рішення в справі,
суд першої інстанції на підставі ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» дійшов висновку про те, що
укладена сторонами Угода порушує
права позивача, оскільки містить
несправедливі умови, у зв'язку із чим ця
Угода згідно з ч.6 ст.19 Закону України
«Про захист прав споживачів» є
недійсною із застосуванням наслідків
її недійсності.

Однак при цьому суд першої інстанції
неправильно застосував норму ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів», не встановивши, у чому
саме полягає несправедливість окремих
положень угоди; не вказав, чи є
зазначена обставина відповідно до цієї
норми підставою для зміни або визнання
недійсними саме цих (конкретних) умов
угоди та чи є підстави для визнання
недійсним договору в цілому.
Зазначивши, що підставою недійсності
угоди є несправедливість умов угоди
(ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів»), суд послався на норму,
яка регулює питання недійсності угоди
у зв'язку зі здійсненням нечесної
підприємницької практики
(недобросовісна конкуренція та
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною).

У той самий час ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» містить інші
самостійні підстави визнання угоди (чи
її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі
визнання окремого положення договору,
включаючи ціну договору,
несправедливим може бути визнано
недійсним або змінено саме це
положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих
положень або визнання їх недійсними
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача такі
положення підлягають зміні або договір
може бути визнаний недійсним у цілому
(ч.6 ст.18 Закону).

Таким чином, суд першої інстанції не
врахував, що ст. ст. 18, 19 Закону України
«Про захист прав споживачів»
передбачають різні взаємовиключні
підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч.2 ст.18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів», можна
дійти висновку, що для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: по-перше, умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге,
умови договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Таким чином, суд першої інстанції
зазначених положень не врахував та не
вказав, на підставі яких ознак,
зазначених у ч.2 ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів», визначив
умови договору як несправедливі, і чи
тягне несправедливість цих умов
недійсність договору в цілому.

Такий правовий аналіз зазначених норм
та обставин відповідає викладеним в
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року у справі № 6-40 цс 13
правовим висновкам. Вказане судове
рішення згідно з положеннями ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх судів,
які зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність з цим
рішенням.

Згідно ст.309 ЦПК України, підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

На підставі викладеного та враховуючи,
що судом першої інстанції встановлено
фактичні обставини справи, однак
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачу
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачу -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачу
відмовлено.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове рішення, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Оскільки правові підстави для
задоволення позову відсутні, то і
відсутні підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача
судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
14 жовтня 2013 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
приватного акціонерного товариства
«АІСЕ Україна», про захист прав
споживачів, визнання договору
недійсним, стягнення грошових коштів
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
Судді: