У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя за
касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду Київської області
від 15 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі з 1987 року
до 2010 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 і дочку ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу ними набуто
рухоме й нерухоме майно, яке є спільним
майном подружжя, а саме: гараж АДРЕСА_1
майно та Статутний капітал приватного
підприємства «ВИШБУД», що знаходиться
по вул. Святошинська, 28 у м. Вишневе
Києво-Святошинського району Київської
області; боргове зобов'язання у розмірі
37 121 грн 80 коп. відповідно до
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 7
червня 2012 року про стягнення
заборгованості за кредитним договором
від 29 жовтня 2008 року у розмірі 36 753 грн 7
коп.; автомобіль марки «ІЖ-2715», 1983 року
випуску, вартістю 8 400 грн; автомобіль
марки «RENAULT», 1987 року випуску, вартістю
17 760 грн; автомобіль марки «УАЗ 452 А», 1987
року випуску, вартістю 29 641 грн 60 коп.;
автомобіль марки «ГАЗ 51А», 1963 року
випуску, вартістю 18 400 грн; автомобіль
марки «ГАЗ 24», 1974 року випуску, вартістю
11 014 грн 86 коп.; автомобіль марки «BMW 5201»,
1991 року випуску, вартістю 41 333 грн 33 коп.;
автомобіль марки «ГАЗ 33021», 1998 року
випуску, вартістю 21 383 грн 27 коп.

Позивачка просила поділити майно
наступним чином: стягнути з
ОСОБА_4 його частку у борговому
зобов'язанні відповідно до зазначеного
рішення суду в розмірі 18 560 грн 90 коп.,
виділити і визнати за ОСОБА_4 право
власності на гараж та стягнути на її
користь у рахунок компенсації частки
гаражу у розмірі 36 тис. грн; визнати за
нею та ОСОБА_4 право власності на майно
та Статутний капітал указаного
приватного підприємства в рівних
частках за кожним; визнати за ОСОБА_4
право власності на указані транспортні
засоби і стягнути з ОСОБА_4 на її
користь 81 986 грн 54 коп. в якості
компенсації частки транспортних
засобів.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
27 червня 2013 року у позові ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 15 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4
задоволено частково. Визнано спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та
ОСОБА_4 наступне майно: автомобіль
марки «ІЖ-2715» 1983 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, вартістю 8 400
грн; автомобіль марки «RENAULT» 1987 року
випуску, державний номер НОМЕР_2,
вартістю 17 760 грн; автомобіль марки «УАЗ
452 А» 1987 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, вартістю 29 641 грн 60 коп.;
автомобіль марки «ГАЗ 51А» 1963
року випуску, державний номер НОМЕР_4,
вартістю 18 400 грн; автомобіль марки «ГАЗ
24» 1974 року випуску, державний номер
НОМЕР_5 вартістю 11 014 грн 86 коп.;
автомобіль марки «BMW 5201», 1991 року
випуску, державний номер НОМЕР_6,
вартістю 41 333 грн 33 коп.; автомобіль
марки «ГАЗ 33021» 1998 року випуску,
державний номер НОМЕР_7 вартістю 21 383
грн 27 коп. і залишено вказані
транспорті засоби у власності ОСОБА_4
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 81 986
грн 54 коп. грошової компенсації 1/2
частки у праві спільної сумісної
власності на перелічене майно.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 1/2
частину боргового зобов'язання
відповідно до рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 7 червня 2012 року в
сумі 18 560 грн 90 коп. В іншій частині
рішення районного суду залишено без
змін. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Отже, судове рішення в частині відмови
ОСОБА_3 не оскаржується, тому у
касаційному порядку не переглядається
(ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачем позовні вимоги не
доведені, зокрема не доведена вартість
автомобілів та не подано доказів
сплати кредитного боргу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
районного суду та частково
задовольняючи позовні вимоги про
визнання спільною сумісною власністю
подружжя спірних транспортних засобів
та про стягнення грошової компенсацїї
1/2 частини їх вартості і
1/2 частини стягнутого з відповідачки
боргу за зобов'язаннями за кредитним
договором, укладеним позивачкою в
період шлюбу, виходив із того, що це
майно є спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема автомобілі
знаходяться в користуванні
відповідача, а вартість аналогічних
автомобілів вказана на інтернетсайтах.
При цьому зазначив, що сторони в
однаковій мірі мають відповідати за
кредит, який був отриманий у період
шлюбу на потреби сім'ї, і вважав, що на
користь позивачки підлягає стягненню
1/2 частина суми боргу, яка
була стягнута з неї за указаним судовим
рішенням.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4
перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі з 1987 року до 2010
року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 і дочку ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу ними набуто
рухоме й нерухоме майно, яке є спільним
майном подружжя, а саме: гараж АДРЕСА_1
майно та Статутний капітал приватного
підприємства «ВИШБУД», що знаходиться
по вул. Святошинська, 28 у
м. Вишневе Києво-Святошинського району
Київської області; боргове
зобов'язання у розмірі 37 121 грн 80 коп.
відповідно до рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 7 червня 2012 року
про стягнення заборгованості за
кредитним договором від 29 жовтня 2008
року у розмірі 36 753 грн 7 коп.; автомобіль
марки «ІЖ-2715», 1983 року випуску, вартістю
8 400 грн; автомобіль марки «RENAULT», 1987 року
випуску, вартістю 17 760 грн; автомобіль
марки «УАЗ 452 А», 1987 року випуску,
вартістю 29 641 грн 60 коп.; автомобіль
марки «ГАЗ 51А», 1963 року випуску,
вартістю 18 400 грн; автомобіль марки «ГАЗ
24», 1974 року випуску, вартістю 11 014 грн 86
коп.; автомобіль марки «BMW 5201», 1991 року
випуску, вартістю 41 333 грн 33 коп.;
автомобіль марки «ГАЗ 33021», 1998 року
випуску, вартістю 21 383 грн 27 коп.

Спір існує щодо поділу
автомобілів і кредитного боргу.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч.
1 ст. 60 ЦК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частка майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст.
71 СК України).

Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, допускається лише
за його згодою, крім випадків,
передбачених ЦК України. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
можливе за умови попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду (чч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема, неподільні речі,
суди мають застосовувати положення
чч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК України, за умови звернення
подружжя (одного з них) до суду з таким
позовом (ст. 11 ЦК України) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Згідно з роз'ясненнями п. 30
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» у випадку,
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного майна подружжя буде
встановлено, що один з них здійснив
його відчуження чи використав його на
свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби, таке майно або його
вартість враховується при поділі.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, суди повинні встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб (п. п. 23, 24 Постанови).

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом.

Проте апеляційний суд, задовольняючи
позов, формально послався на те, що всі
автомобілі знаходяться у користуванні
відповідача, не перевіривши доводи
відповідача про те, що частина
автомобіля утилізована за час шлюбу. Не
доведена й реальна вартість
автомобілів, враховуючи спір щодо їх
оцінки.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України апеляційний суд доводів сторін
по суті позовних вимог не перевірив;
зокрема не перевірив доводів
відповідача про наявність у сторін чи
третіх осіб спірного майна на час
розгляду справи, зокрема транспортних
засобів, які просить поділити
позивачка, про те, що частина
автомобілів утилізована за час шлюбу, а
обов'язки у подружжя однакові, що
повинен довести відповідач, не
перевірив доводів про стан виконання
зазначеного рішення суду про стягнення
боргу за кредитним договором та
доказів на їх підтвердження, не
мотивував свого висновку в цій частині
судового рішення; фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору.

За таких обставин рішення
апеляційного суду в задоволеній
частині позову не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Київської області від 15 жовтня 2013 року
в задоволеній частині позову ОСОБА_3
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко