У Х В А Л А

іменем україни

19 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення коштів за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 12 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що довіреністю від 3
листопада 2009 року вони уповноважили
ОСОБА_5 продати належну їм на праві
власності квартиру АДРЕСА_1 та придбати
іншу квартиру. Крім того, 29
вересня 2009 року ОСОБА_3 оформила
довіреність, якою доручила відповідачу
зняти належний їй депозитний вклад в
сумі 13 400 Євро, оскільки для придбання
нової квартири могли знадобитися
додаткові кошти. Всі ці дії вони
доручили здійснити відповідачу, так як
постійно проживають в Італії і не мали
можливості здійснити їх особисто. 16
листопада 2009 року відповідач продав
належну їм квартиру за 26 тис. доларів
США. Однак після продажу належної їм
квартири та отримання банківського
вкладу в сумі 13 430,82 Євро відповідач
доручення не виконав, кошти їм не
повернув. Натомість, 16
листопада 2009 року він придбав квартиру
на своє ім'я, а згодом продав її. На їх
письмові вимоги повідомити про хід
виконання доручення, відповідач не
реагував. Лише 7 лютого 2011 року
відповідач повернув частину коштів в
сумі 32 060 доларів США. Решта боргу (8 985,07
Євро) їм не повернута, тому відповідач
має відшкодувати їм 3 % річних за
порушення грошового зобов'язання та
заподіяні збитки (упущену вигоду).

У зв'язку з цим позивачі, уточнивши
позовні вимоги, просили суд стягнути на
їх користь з відповідача суму боргу в
сумі 8 985,07 Євро, 3 % річних
в сумі 3 955 грн 98 коп., упущену вигоду в
сумі 9 338 грн 92 коп., а також понесені
ними судові витрати.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 20
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 12 листопада 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити їх позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
відсутні підстави для задоволення
позову, так як відповідач частину
коштів повернув, а в решті - належним
чином виконав їх доручення.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
пославшись при цьому на те, що позивачі
пред'являли вимоги про стягнення
коштів через невиконання відповідачем
зобов'язань, передбачених виданими
йому довіреностями, однак питання щодо
повернення їм як довірителям всього
одержаного у зв'язку з виконанням
доручення, як це передбачено ст. 1006 ЦК
України, не ставили.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що 29 вересня 2009 року
ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5
користуватися та розпоряджатися
належними їй рахунками у відділенні
публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приватбанк" у м.
Червонограді Львівської області (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») в повному обсязі
на свій розсуд з правом проведення всіх
банківських операцій по рахунках,
зняття грошових вкладів, переведення
грошових коштів на інші рахунки.

Відповідно до довіреності, посвідченої
консулом Генерального консульства
України в Мілані Фуфальком Р.І. 3
листопада 2009 року, ОСОБА_3 уповноважила
ОСОБА_5 продати за ціною та на умовах за
його розсудом належну їй квартиру
АДРЕСА_1.

За довіреністю, посвідченою консулом
Генерального консульства України в
Мілані ОСОБА_6 3 листопада 2009 року,
ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 продати за
ціною та на умовах за його розсудом
належну йому квартиру АДРЕСА_1, а також
зняти його з реєстраційного обліку з
вищезазначеної квартири та з
реєстрації військового та
адміністративного обліку.

4 листопада 2009 року із депозитного
рахунку ОСОБА_3 у відділенні ПАТ КБ
"Приватбанк" ОСОБА_5 отримав кошти в
сумі 13 430,82 Євро з
депозитного рахунку ОСОБА_3

16 листопада 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
від імені яких по довіреностях діяв
ОСОБА_5 (продавці) та ОСОБА_7 (покупець)
уклали договір купівлі-продажу
квартири, відповідно до якого
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника
ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_7 купив квартиру
АДРЕСА_1 за ціною 64 875 грн, які передані
продавцям (в особі їх представника) при
підписанні цього договору.

У матеріалах справи наявна розписка
ОСОБА_5 про те, що за продаж вказаної
квартири він отримав від ОСОБА_7 26 тис.
доларів США.

7 лютого 2011 року ОСОБА_5 вніс на
розрахунковий рахунок ОСОБА_3 у
відкритому акціонерному товаристві
"Державний ощадний банк України" 32 060
доларів США. (т.1, а.с.192).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» судам роз'яснено, що вони
мають звертати особливу увагу, зокрема,
на те, що у позовній заяві повинні не
лише міститися позовні вимоги, а й бути
викладені обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги, і зазначені
докази, що підтверджують кожну
обставину.

Отже, норму права застосовує суд
залежно від підстави позову
(обґрунтування позовних вимог).

Звертаючись з позов, позивачі
зазначали, що відповідач не придбав
нової квартири на ім'я ОСОБА_3, отриману
ним суму депозитного вкладу ОСОБА_3 не
повернув та не повідомив де
знаходяться ці кошти, а тому просили
суд стягнути з відповідача на їх
користь кошти, отримані
ОСОБА_5 під час виконання виданих йому
довіреностей (кошти від продажу
належної їм квартири та суму
отриманого ним депозитного вкладу).

Апеляційний суд визнав, що між
сторонами існувала домовленість про
вчинення юридичних дій, яка була
оформлена довіреностями від 29 вересня
2009 року та 3 листопада 2009 року.

Разом з тим, у порушення вимог ст. ст. 31,
214, 316 ЦПК України апеляційний суд не
врахував, що для суду важлива підстава
позову, тобто обґрунтування позовних
вимог, яку зазначили позивачі, а не
норма права, на яку вона посилалась,
якщо вона не відповідає обставинам
справи. Тому, виходячи з цієї підстави,
апеляційний суд, зазначивши, що в силу
ст. 1006 ЦК України повірений (ОСОБА_5)
зобов'язаний негайно повернути
довірителям (позивачам) все одержане у
зв'язку з виконанням довіреності, з
урахуванням вимог ст. ст. 214, 303 ЦПК
України міг змінити чи скасувати
рішення суду і вирішити спір по суті,
відповідно до позовних вимог та норм
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Зазначене не є виходом за межі позовних
вимог і не є виходом за межі доводів
апеляційної скарги. Разом з тим,
пославшись на те, що позивачі, нібито,
не висували таких вимог, апеляційний
суд прийшов до передчасного висновку
про відмову в позові.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
в частині первісного позову не
відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування із передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 12 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко