АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/862/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Якименко Л.Г. Доповідач - Куценко
Т.Р. Категорія 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
05 червня 2013 року, по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 в лютому 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням в
домоволодінні АДРЕСА_1 на те, що вона з
2010 року в спірному домоволодінні не
проживає, але залишається
зареєстрованою в ньому.

Рішенням АНД районного суду м.
Дніпропетровська від 05.06.2013 року ОСОБА_2
в задоволенні позовних вимог
відмовлено в повному обсязі /а.с. 55/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити його позовні вимоги
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права /а.с. 58-61/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України та ч.1
ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право користування цим житлом
у разі його відсутності без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними або
законом.

Таким чином, при вирішенні питання про
втрату права користування житлом члена
сім'ї власника житла з'ясуванню
підлягає як термін його відсутності,
так і поважність причин такої
відсутності.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві
власності належить домоволодіння
АДРЕСА_1

За згодою власника, 13.04.2007 року в цьому
будинку була зареєстрована
відповідачка ОСОБА_3, з якою позивач
24.11.2007 року зареєстрував шлюб.

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про розірвання шлюбу, і
рішенням АНД районного суду м.
Дніпропетровська від 30.08.2012 року шлюб
було розірвано /а.с. 31/.

Також у червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом про усунення перешкод
користування власністю шляхом знаття
ОСОБА_4 з реєстрації в будинку АДРЕСА_1
Рішенням АНД районного суду м.
Дніпропетровська від 30.08.2012 року в
задоволенні позову було відмовлено з
тих підстав, що відповідачці чинились
перешкоди у користуванні житлом, що
позивач неодноразово виганяв її з
будинку, в якому залишилися особисті
речі відповідача /а.с. 47-48/.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19.12.2012
року рішення було залишено без змін
/а.с. 50-51/.

У лютому 2013 року позивач знову
звертається до суду з позовом та знову
посилається на те, що ОСОБА_3 з 2010 року в
спірній квартирі не проживає просить
визнати її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

При вищенаведених обставинах справи,
суд першої інстанції правильно прийшов
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2
задоволенню не підлягають так як не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки
наданих ним доказам не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
05 червня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Судді :