У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
виконавчого комітету
Амур-Нижньодніпровської районної у
м. Дніпропетровську ради,
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації», про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою
представником - ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 16 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла його мати - ОСОБА_5, після смерті
якої відкрилась спадщина на належне їй
майно, а саме: житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Він
та його батько - ОСОБА_3, є
спадкоємцем першої черги за законом,
які відповідно до п. 1 ч. 1
ст. 549 ЦК УРСР прийняли спадщину,
оскільки на момент смерті ОСОБА_5
проживали разом з нею. ІНФОРМАЦІЯ_2
помер ОСОБА_3, після смерті якого
відкрилась спадщина на частку
зазначеного будинку, яку він фактично
прийняв спадщину, оскільки проживав
разом з батьком. За час господарювання
колишніми власниками за вказаною
адресою були самовільно побудовані:
житловий будинок літ. А-1 загальною
площею 82,7 кв. м, житловою площею 34,0 кв. м,
прибудова літ. а-1, прибудова літ. а1-1,
прибудова літ. а2-1, прибудова літ. а3-1;
тамбур а4-1, сараї літ Б, В та Д, які
відповідно до технічного паспорту від 4
березня 2011 року зазначені як
самовільні будівлі та згідно з
висновком спеціаліста товариства з
обмеженою відповідальністю «Інститут
проектування та експертизи
будівництва» про технічний стан
будівель від 9 червня 2011 року вони
відповідають будівельним нормам ДБН,
технічний стан конструкцій
задовільний (К-2) та придатні до
подальшої експлуатації.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд визнати за ним право власності на
житловий будинок літ. А-1 загальною
площею 82,7 кв. м, житловою площею 34,0 кв. м,
прибудову літ. а-1, прибудову літ. а1-1,
прибудову літ. а2-1, прибудову літ. а3-1;
тамбур а4-1, сараї літ Б, В та Д, убиральню
літ. Е, інші споруди, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 листопада 2012 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
житловий будинок літ. А-1 площею 42,6 кв. м,
прибудову літ. а-1 площею 15,1 кв. м,
прибудову літ. а1-1 площею 10,2 кв. м,
прибудову літ. а2-1 площею 3,9 кв. м,
прибудову літ. а3-1 площею 8,1 кв. м, тамбур
літ. а4-1 площею 2,8 кв. м, убиральню літ. Е
площею 1,0 кв. м, сарай літ. Б площею 17,2 кв.
м, сарай літ. В площею 18,4 кв. м та сарай
літ. Д площею 28,4 кв. м, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4, просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3 суд першої інстанції
виходив із того, що позивач прийняв
спадщину після смерті батька - ОСОБА_6, а
будівлі самовільно побудовані
колишнім власником на наданій у
користування земельній ділянці, не
порушуючи права інших осіб.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
діюче законодавство передбачає
можливість визнання права власності на
самочинне будівництво за особою, що
здійснила таке будівництво лише у разі
виникнення права власності на земельну
ділянку.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов до них із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що матері ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 на праві власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 3
серпня 1956 року належав житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1. Земельна ділянка була надана у
користування колишньому власнику
ОСОБА_7 згідно з тимчасовим договором
про будівництво на земельній ділянці
по АДРЕСА_1,
укладеним 4 жовтня 1944 року між Районним
житловим управлінням
Амур-Нижньодніпровського району м.
Дніпропетровська та ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, після
смерті якої відкрилась спадщина на
належне їй майно, а саме: житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1. Спадкоємцями після її смерті
були чоловік - ОСОБА_6, та син - ОСОБА_3,
які відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР
прийняли спадщину, оскільки на момент
її смерті проживали разом з нею.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, після смерті
якого відкрилась спадщина на частину
зазначеного будинку і єдиним
спадкоємцем є ОСОБА_3, який фактично
прийняв спадщину, оскільки на момент
смерті проживав разом з батьком у
даному будинку.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
17 грудня 2010 року встановлено факт
прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті
батьків.

Згідно з висновком комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради про технічний стан
приватного житлового будинку
садибного типу, дачного будинку,
садового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, виданого 25
березня 2011 року ОСОБА_3, будівництво
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, здійснювалося протягом 1963 - 1984
років.

Таким чином, належність спірного
будинку батькам позивача повинно
встановлюватися судом відповідно до
законодавства, яке було чинним на час
набуття права власності на нього чи
його будівництво, а не на час смерті
спадкодавця.

Разом з тим стосовно спадкування,
враховуючи час смерті спадкодавців - 1977
рік та 1989 рік, то апеляційний суд також
неправомірно застосував норми ЦК
України, який набрав чинності 1 січня 2004
року.

Отже, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд наведені
положення закону та обставини справи
не врахував та, неправильно
застосувавши правову норму до спірних
правовідносин, дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16 грудня
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко