Справа № 0538/9338/2012
Провадження № 2/265/23/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління
міського майна Маріупольської міської
ради, Маріупольської міської ради,
Виконавчого комітету Маріупольської
міської ради, ОСОБА_5, Міського
комунального підприємства
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації», третя особа приватний
нотаріус Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі - продажу
недійсним, визнання незаконними
договору оренди, свідоцтва про право
власності, рішення та зобов'язання
вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2012 року позивач - ОСОБА_1
звернувся до Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області із позовом до Управління
міського майна Маріупольської міської
ради, Маріупольської міської ради,
ОСОБА_5, Міського комунального
підприємства «Маріупольське бюро
технічної інвентаризації», третя особа
приватний нотаріус Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання договору купівлі - продажу
недійсним.

В обгрунтування своїх позовних вимог
позивач ОСОБА_1 зазначив, що йому на
праві власності, яке він набув у
порядку приватизації державного
житлового фонду, належить 1/4 частки
квартири АДРЕСА_1. Під зазначеною
квартирою знаходиться нежиле
приміщення НОМЕР_1, яке на його думку,
повинно використовуватися у
господарських цілях лише мешканцями
квартир вказаного будинку, у тому числі
й ним. Проте, вказане нежиле приміщення,
на підставі незаконного договору
купівлі - продажу №929 від 16.08.2006 р., було
продано Управлінням міського майна
Маріупольської міської ради суб'єкту
господарської діяльності - фізичній
особі ОСОБА_5, яка використовує його
лише у своїх комерційних цілях,
внаслідок чого зачіпаються права
позивача на користування вказаним
приміщенням. Вважає, що нежиле
приміщення НОМЕР_1, в силу ст.186 ЦК
України, за своїм цільовим
призначенням відноситься до підсобних
приміщень та є приналежністю головної
речі - житла, а тому відповідно до
ст.ст.1, 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» нежиле приміщення НОМЕР_1
перейшло у спільну сумісну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир у будинку АДРЕСА_1, у тому
числі й до нього. Як один із
співвласників нежилого приміщення
НОМЕР_1 він своєї згоди на укладання
договору купівлі - продажу з
відповідачем ОСОБА_5 не давав, спірний
договір було укладено без його відома.
Посилаючись на ст.ст.1-3, 11-13, 15,16, 24-26, 27, 29,
30, 186, 203, 215, 261, 386, 387, 391 ЦК України,
ст.ст.118-120 ЦПК України просив скасувати
свідоцтво від 03.08.2006р. про право
власності на нежиле майно 1/1 частки
приміщення НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_1,
визнати недійсним договір купівлі -
продажу від 16.08.2006 р. №929 на нежиле
приміщення НОМЕР_1 по адресу АДРЕСА_1,
укладений між Управлінням міського
майна Маріупольської міської ради та
суб'єктом господарської діяльності -
фізичною особою ОСОБА_5, зобов'язати
ОСОБА_5 звільнити приміщення НОМЕР_1 за
адресою АДРЕСА_1 з моменту набрання
рішенням суду законної сили та
зобов'язати Маріупольське бюро
технічної інвентаризації провести
відповідні зміни у інвентаризаційній
справі будинку АДРЕСА_1, відмінив
відносно ОСОБА_5 реєстрацію про право
власності на приміщення НОМЕР_1.

У грудні 2013 р. позивач ОСОБА_1 подав до
суду заяву про збільшення позовних
вимог у якій зазначив, що
Маріупольською міською радою також
безпідставно було прийнято рішення №113
від 17.03.2004 р. «Про затвердження переліку
приміщень, які знаходяться у міській
комунальній власності та підлягають
передачі в оренду», т.я. ні чим не
підтверджено яким способом приміщення
НОМЕР_1, а потім НОМЕР_1 перейшли у
комунальну власність станом на 17.03.2004 р.
Видані на підставі рішення №113 від
17.03.2004 р. свідоцтво про право власності
на приміщення НОМЕР_1 серія САА № 315490
від 14.10.2004, а у подальшому замість нього
свідоцтво про право власності на
приміщення НОМЕР_1 серія ЯЯЯ №345529 від
03.08.2006, яке знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1 є також незаконними, т.я. видані
Маріупольською міською радою
відповідно до рішення, зі змісту якого
не вбачається підстав для їх видачі та
зміни. Крім того, укладений між
Управлінням міського майна
Маріупольської міської ради та ОСОБА_5
договір №462-О на довгострокову оренду
нежитлового приміщення від 21.09.2004 р. є
незаконним, т.я. на момент його
укладання - 21.09.2004 р., документів які б
підтверджували власність
Територіальної громади м. Маріуполя на
нежитлове приміщення НОМЕР_1, яке
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а саме:
свідоцтва про право власності серія
САА № 315490 від 14.10.2004, витягу про
реєстрацію від 14.10.2004 за реєстраційним
номером №7895513, витягу з реєстру від
14.10.2004 №5060233, ще не існувало та
приміщення НОМЕР_1 (колишнє приміщення
НОМЕР_1 після збільшення загальної
площі) з 23.06.1998 р. (момент набуття
позивачем ОСОБА_1 права власності на
житло - квартира №111) автоматично
належало йому на праві спільної
власності. Також зазначив, що у
нежилому приміщенні НОМЕР_1
знаходиться частина конструкцій
внутрибудинкової системи
централізованого опалення та
відповідно до висновку №493/4 від 16.12.2004
р. інституту «Маріупольцивільпроект»
дане приміщення складається з
продольних та поперечних несущих
(опорних) стін та плит перекриття
розміром на кімнату, які спираються по
контуру на несущі (опорні) стіни, а отже
в силу ч.2 ст.382 ЦК України ці обставини є
підтвердження його права власності на
приміщення НОМЕР_1. Нежиле приміщення
НОМЕР_1 не є державним майном, т.я. після
приватизації позивачем квартири
АДРЕСА_1, він автоматично набув право
власності на приміщення НОМЕР_1. Також
нежиле приміщення НОМЕР_1 не
відноситься й до комунальної
власності, т.я. в силу вимог ч.2 ст.60
Закону України «Про місцеве
самоврядування» не було відповідних
підстав для виникнення комунальної
власності. Посилаючись на
вищезазначене просив суд частково
скасувати рішення Виконавчого
комітету Маріупольської ради від 17.03.2004
р. №113 «Про затвердження переліку
приміщень, які знаходяться у міській
комунальній власності та підлягають
передачі в оренду», в частині, що
стосується будинку АДРЕСА_1; визнати
незаконними свідоцтво Маріупольської
ради про право власності від 14.10.2004 р.
серія САА №315490, свідоцтво
Маріупольської ради про право
власності від 03.08.2006 р. серія ЯЯЯ та
договір №462-О від 21.09.2004 р. на
довгострокову оренду нежитлового
приміщення, визнати недійсним договір
№929 від 16.08.2006 р. купівлі - продажу
нежитлового приміщення, зобов'язати
ОСОБА_5 звільнити приміщення НОМЕР_1,
яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 у м.
Маріуполі; зобов'язати Маріупольське
бюро технічної інвентаризації
здійснити відповідні зміни у
інвентаризаційній справі №16242 будинку
АДРЕСА_1.

Під час судового засідання, позивач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10, що
діє на підставі довіреності, позовні
вимоги підтримали, в обсязі
визначеному заявою поданою до суду
19.12.2013 р. та просили їх задовольнити.

Представник відповідача Управління
міського майна Маріупольської міської
ради Махсма С.О., яка діє на підставі
довіреності позовні вимоги не визнала,
надав суду письмові пояснення.
Відпоідно до наданих пояснень
зазначила, що з 2003 року нежиле
приміщення, загальною площею 139,9 кв.м.,
яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1
було передано Управлінням міського
майна Маріупольської міської ради в
оренду Орджонікідзевський районній
адміністрації для розміщення
дільничного відділу міліції. Згодом,
частина вказаного приміщення, площею
69,0 кв.м. була повернута
Орджонікідзевською районною
адміністрацією Управлінню міського
майна Маріупольської міської ради, а
після проведення ремонту та
влаштування окремого входу, повернутій
частині нежилого приміщення присвоєно
НОМЕР_1 та відповідно до вимог чинного
законодавства України передано в
оренду, а потім шляхом приватизації у
власність суб'єкту господарської
діяльності ОСОБА_5 Вважала, що до
моменту передачі нежилого приміщення
НОМЕР_1 у власність ОСОБА_5 воно
перебувало у комунальній власності
територіальної громади м. Маріуполя.
Крім того зазначила, що даний спір
виник не відносно допоміжного
приміщення житлового фонду, а відносно
нежилого приміщення, яке не
відноситься до житлового фонду, а є
окремим об'єктом цивільно - правових
відносин та не використовувалося
мешканцями будинку під власні
господарські цілі. Посилаючись зокрема
на ч.2 ст.382 ЦК України, ст.1 Закону
України «Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку», п.4 ст.3
Закону України «Про приватизацію
державного майна», рішення
Конституційного Суду України від 02.03.2004
р. №4-рп/2004 просила відмовити в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Представник відповідача Управління
міського майна Маріупольської міської
ради Катан І.М., що діє на підставі
довіреності, до судового засідання не
з'явилася та надіслала до суду
клопотання про розгляд справи без
участі представника Управління. При
цьому, підтримала раніше надані
письмові заперечення, проти
задоволення позовних вимог
заперечувала у повному обсязі.

Представник відповідача Виконавчого
комітету Маріупольської міської ради -
Васильєв В.В., що діє на підставі
довіреності, під час судового
засідання позовні вимоги, у тому числі
з урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог не визнав. Вважав, що
вони є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню. Крім того
зазначив, що питання про скасування
рішення Виконавчого комітету
Маріупольської ради від 17.03.2004 р. №113
«Про затвердження переліку приміщень,
які знаходяться у міській комунальній
власності та підлягають передачі в
оренду» повинно розглядатися в
порядку, передбаченому Кодексом
адміністративного судочинства
України, а не ЦПК України.

Представник відповідача
Маріупольської міської ради - Васильєв
В.В., позов не визнав, просив у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі. У наданих до суду
письмових запереченнях, посилаючись на
ч.2 ст.60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в України», п.3 ч.1 ст.4
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна» зазначив, що у
2003 році нежитлове приміщення НОМЕР_1,
загальною площею 139,9 кв.м., яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було
передано Управлінням міського майна
Маріупольської міської ради в оренду
Орджонікідзевський районній
адміністрації для розміщення
дільничного відділу міліції. Згодом,
частина вказаного приміщення, площею
69,0 кв.м. була повернута
Орджонікідзевською районною
адміністрацією Управлінню міського
майна Маріупольської міської ради, а
після проведення ремонту та
влаштування окремого входу, повернутій
частині нежилого приміщення присвоєно
НОМЕР_1 та відповідно до вимог чинного
законодавства України передано в
оренду, а потім шляхом приватизації у
власність суб'єкту господарської
діяльності ОСОБА_5 Нежиле приміщення
НОМЕР_1, а потім НОМЕР_1 представник
відповідача Маріупольської міської
ради до момент його передачі у
власність ОСОБА_5 вважав таким, що
перебувало у комунальній власності
територіальної громади м. Маріуполя, а
дії органів місцевого самоврядування
щодо розпорядженням ним були абсолютно
законними та обґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_13, що діє на підставі угоди про
надання правової допомоги, позовні
вимоги не визнали, просили повністю
відмовити у задоволенні позову. У
наданих до суду письмових
запереченнях, посилаючись на ч.2 ст.10
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», ст.1
Закону України «Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку», рішення Конституційного Суду
України від 02.03.2004 р. №4-рп/2004 зазначила,
що приміщення НОМЕР_1, яке розташоване
за адресою: АДРЕСА_1 не відноситься до
допоміжних приміщень вказаного
багатоквартирного будинку, а є
самостійним нежилим приміщенням. У
зазначеному приміщенні не розміщено та
ніколи не знаходилося технічне
обладнання будинку, без вільного та
постійного доступу до якого
експлуатація житлового будинку
неможлива. Вважає, що до набуття нею
права власності на вказане приміщення
в порядку приватизації, територіальна
громада м. Маріуполя була належним
власником цього приміщення. Не вбачає
підстав для визнання спірного договору
купівлі - продажу недійсним, а вимоги
позивача ОСОБА_1 вважає
необґрунтованими та недоведеними.

Відповідач Міське комунальне
підприємство «Маріупольське бюро
технічної інвентаризації» у листі від
13.05.2013 №170, надісланому на адресу суду
зазначило, що з 01.01.2013 року воно вже не
виконує функції реєстратора прав
власності на нерухоме майно, а тому
просило змінити їх на Маріупольське
відділення Реєстраційної служби
Міністерства юстиції України.

Під час судового засідання,
представник відповідача Міського
комунального підприємства
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації» Шульга І.С., що діє на
підставі довіреності, позовні вимоги
не визнала та зазначила, що відповідно
до інвентаризаційної справи спірне
приміщення ніколи не було допоміжним,
навіть станом на 1977 рік, воно ніколи не
обслуговувало ні будинок, ні квартиру
АДРЕСА_1. Це було звичайне нежиле
приміщення.

Третя особа приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 до суду не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином. Подала заяву про розгляд справи
за її відсутності, вважала що
нотаріальна дія з посвідчення спірного
договору купівлі - продажу була вчинена
нею законно, рішення по справі просила
винести згідно діючого законодавства
України.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, інших учасників
процесу, дослідивши письмові матеріали
справи, вважає що позовні вимоги
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Частина 3 ст.10, ч.1
ст.60 ЦПК України поряд з цим
передбачають, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Позивачем ОСОБА_1 було заявлено вимоги
про часткове скасування рішення
Виконавчого комітету Маріупольської
ради від 17.03.2004 р. №113 «Про затвердження
переліку приміщень, які знаходяться у
міській комунальній власності та
підлягають передачі в оренду» в
частині, що стосується будинку АДРЕСА_1
м. Маріуполя; визнання незаконним
свідоцтва Маріупольської ради про
право власності від 14.10.2004 р. серія САА
№315490; визнання незаконним свідоцтва
Маріупольської ради про право
власності від 03.08.2006 р. серія ЯЯЯ;
визнання незаконним договору №462-О від
21.09.2004 р. на довгострокову оренду
нежитлового приміщення; визнання
недійсним договору №929 від 16.08.2006 р.
купівлі - продажу нежитлового
приміщення; зобов'язання ОСОБА_5 на
звільнення приміщення НОМЕР_1, яке
розташоване за адресою АДРЕСА_1 у м.
Маріуполі; зобов'язання Маріупольське
бюро технічної інвентаризації на
здійснення відповідних зміни у
інвентаризаційній справі №16242 будинку
АДРЕСА_1.

Суд розглядає вказані вимоги у їх
сукупності враховуючи реальну
спрямованість та дієвість обраних
позивачем способів захисту. Вказані
позовні вимоги за своїм змістом та
суттю суд вважає взаємопов'язаними та
спрямованими на захист лише одного
права - права спільної власності
позивача ОСОБА_1, а тому не вбачає
підстав для окремого розгляду кожної
позовної вимоги та їх окремого
мотивування до вирішення питання про
наявність або відсутність у позивача
ОСОБА_1 права спільної власності на
нежиле приміщення НОМЕР_1, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», після проведення
приватизації державного житлового
фонду, власники квартир
багатоквартирних будинків є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку, технічного обладнання,
елементів зовнішнього благоустрою.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і
т. ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.
Вищевказані положення кореспондуються
з ч.2 ст.382 ЦК України, яка також
передбачає, що власникам квартири у
дво- або багатоквартирному житловому
будинку належать на праві спільної
сумісної власності приміщення
загального користування, опорні
конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Стаття 19 Закону України «Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку» передбачає, що спільне майно
співвласників багатоквартирного
будинку складається з неподільного та
загального майна. Визначення цих видів
майна наведено у ст.1 вказаного Закону,
а саме: загальне майно - це частина
допоміжних приміщень житлового
комплексу, що можуть використовуватися
згідно з їх призначенням на умовах,
визначених у статуті об'єднання
(кладові, гаражі, в тому числі підземні,
майстерні тощо); а неподільне майно - це
неподільна частина житлового
комплексу, яка складається з частини
допоміжних приміщень, конструктивних
елементів будинку, технічного
обладнання будинку, що забезпечують
належне функціонування жилого будинку.
Абзац 3 цієї ж статті передбачає, що
допоміжні приміщення
багатоквартирного будинку - це
приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку (сходові клітини, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, кладові,
сміттєкамери, горища, підвали, шахти і
машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення).

Таким чином, чинне законодавство
України, до спільної власності
власників квартир та нежилих приміщень
у багатоквартирних будинках відносять
майно (у тому числі допоміжні
приміщення, обладнання, опорні
конструкції тощо), яке призначено для
обслуговування більше однієї квартири
(нежилого приміщення) та забезпечує ті
потреби власників квартир (нежилих
приміщень), які роблять можливим
володіння та користування цими
квартирами (нежилими приміщеннями) за
їх цільовим призначенням.

При цьому, аналіз положень ч.2 ст.382 ЦК
України та ст.ст.1, 19 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» також
дозволяє зробити висновок, що квартири
та нежилі приміщення, які розташовані у
житловому будинку є самостійними
об'єктами цивільно - правових відносин,
незалежними один від одного. На
відмінність від приміщень загального
користування та допоміжних приміщення,
розташованих у житлових будинках, які
не є самостійними об'єктами цивільно -
правових відносин, а є приналежністю
квартири та/або нежилого приміщення і
призначені для їх обслуговування,
пов'язані з ними спільним призначенням
та взагалі не підлягають відчуженню,
або підлягають відчуженню разом з
головним приміщенням без виділення
частки в натурі.

Відповідно до поверхового плану та
відомості внутрішніх обмірів та
підрахунку площ приміщень будови
літ.А-9 по АДРЕСА_1 (надалі - Відомість),
наданих з інвентаризаційної справи
відповідного будинку, нежиле
приміщення НОМЕР_1 знаходиться на
цокольному поверсі та складалося з 14
приміщень. У колонці №4 Відомості
зазначено призначення цих приміщень:
прим.1, 2, 10, 14 - коридор; 3 - 9, 11 - кабінет; 12,
13 санвузол. У колонці №11 Відомості, яка
відображає фактичне використання
площі цих приміщень зазначено, що площа
прим.1, 2, 10, 12 - 14 фактично
використовуються як службова (це
коридори та санвузли), а площа прим. 3 - 9,
11 фактично використовується як
установча/конторська (це кабінети).

З поверхового плану та відомості також
вбачається, що нежиле приміщення
НОМЕР_1 у складі 6 приміщень, а саме:
прим. 5 - 10, загальною площею 69,0 кв.м. було
виділено з нежилого приміщення НОМЕР_1
в окремий об'єкт. Після проведення
реконструкції та влаштування окремого
входу, площа нежилого приміщення
НОМЕР_1 була збільшена до 76,6 кв.м. за
рахунок суміжних кімнат, які не входили
до складу нежилого приміщення НОМЕР_1.

Тобто, нежиле приміщення НОМЕР_1 було
виділено за рахунок приміщень, які
призначалися та фактично
використовувалися як установчі
(конторські) та службові.

Ні позивачем ОСОБА_1, ні його
представником ОСОБА_10 суду не надано
доказів, які б підтверджували
використання нежилих приміщень НОМЕР_1
і НОМЕР_1 за іншим призначенням ніж
зазначено у Відомості, тобто як
допоміжних приміщень або приміщень для
побутового обслуговування мешканців
будинку. Не надано доказів й про
призначення цих приміщень для
розміщення технічного обладнання
будинку, що забезпечують його належне
функціонування.

Крім того, листом Департаменту
розвитку житлово - комунальної
інфраструктури №2449-1-03 від 23.07.2013 року
представнику відповідача ОСОБА_5
повідомлено, що нежилі приміщення
НОМЕР_1-146, які розташовані на
цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 не
призначені для забезпечення
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку, не
відносяться до допоміжних, а є
самостійно визначеними об'єктами.

Частина 4 ст.4 Житлового кодексу
Української РСР передбачає, що до
житлового фонду не входять нежилі
приміщення в жилих будинках,
призначені для торговельних, побутових
та інших потреб непромислового
характеру.

Виходячи з наведеного, враховуючи
пояснень сторін та матеріали справи,
суд приходить до висновку, що
приміщення НОМЕР_1, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 за своїм цільовим
призначенням не відноситься до
категорії - допоміжні приміщення, та з
урахуванням положень ч.4 ст.4 Житлового
кодексу Української РСР, ч.2 ст.382 ЦК
України, абз.7 ст.1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» є
самостійним нежилим приміщенням та
окремим об'єктом цивільно - правових
відносин.

Доводи позивача ОСОБА_1 відносно того,
що нежиле приміщення НОМЕР_1 не було ні
державним, ні комунальним майном, а
позивач після приватизації квартири
АДРЕСА_1 автоматично набув право
власності на це приміщення судом до
уваги не приймають виходячи з
наступного.

Так, відповідно до реєстраційного
посвідчення від 10.12.1987р.
багатоквартирний дев'ятиповерховий
будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення
виконкому Ждановської міськради
народних депутатів №150 від 29.03.1989 р.
зареєстрований за Міським житловим
управлінням м. Жданова та відносився до
державного житлового фонду, а закон
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» №2482-XII від 19.06.1992 р.
набрав чинності лише 22.07.1992 р., тобто
після його відповідної реєстрації.

05.11.1991 р. Кабінетом Міністрів України
була прийнята постанова №311 «Про
розмежування державного майна України
між загальнодержавною
(республіканською) власністю і
власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)»,
відповідно до якої, житловий та
нежитловий фонд Рад народних
депутатів, житлово-експлуатаційні,
житлово-комунальні,
ремонтно-будівельні та інші
організації, пов'язані з
обслуговуванням та експлуатацією
цього житлового фонду передавалися до
власності
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності). Тобто,
ще до проведення у 1998 р. позивачем
ОСОБА_1 приватизації квартири АДРЕСА_1,
вказаний будинок вже в цілому
перебував у комунальній власності
відповідно до вимог вищезазначеної
постанови.

Таким чином, посилання позивача на ч.2
ст.382 ЦК України та ч.2 ст.10 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» як на підставу
виникнення у нього права спільної
власності на нежиле приміщення НОМЕР_1
суд вважає безпідставними.

Про інші підстави або докази, крім
спростованих судом, які б
підтверджували виникнення у позивача
будь - якого речового права щодо
нежилого приміщення НОМЕР_1, ані
позивачем ОСОБА_1, ані його
представником ОСОБА_10 суду не
повідомлено, тому суд приходить до
висновку про відсутність у позивача
будь - якого суб'єктивного речового
права на нежиле приміщення НОМЕР_1, яке
було порушено та підлягало би судовому
захисту.

Через відсутність у позивача ОСОБА_1
речового права на нежиле приміщення
НОМЕР_1, суд не вбачає підстав для
розгляду інших його позовних вимог, т.я.
вони за своїм змістом та суттю є
взаємопов'язаними та спрямованими на
захист лише права спільної власності,
яке у позивача відсутнє.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Управління міського майна
Маріупольської міської ради,
Маріупольської міської ради,
Виконавчого комітету Маріупольської
міської ради, ОСОБА_5, Міського
комунального підприємства
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації», третя особа приватний
нотаріус Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
часткове скасування рішення
Виконавчого комітету Маріупольської
ради від 17.03.2004 р. №113 «Про затвердження
переліку приміщень, які знаходяться у
міській комунальній власності та
підлягають передачі в оренду» в
частині, що стосується будинку АДРЕСА_1;
визнання незаконними свідоцтва
Маріупольської ради про право
власності від 14.10.2004 р. серія САА №315490,
свідоцтва Маріупольської ради про
право власності від 03.08.2006 р. серія ЯЯЯ,
договору №462-О від 21.09.2004 р. на
довгострокову оренду нежитлового
приміщення; визнання недійсним
договору купівлі - продажу нежитлового
приміщення №929 від 16.08.2006 р.;
зобов'язання ОСОБА_5 на звільнення
приміщення НОМЕР_1, яке розташоване за
адресою АДРЕСА_1 у місті Маріуполі;
зобов'язання Маріупольське бюро
технічної інвентаризації на
здійснення відповідних зміни у
інвентаризаційній справі №16242 будинку
АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя
Мельник І.Г.