У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
визнання недійсним договору з надання
послуг щодо купівлі-продажу
транспортного засобу з видачею
довідки-рахунку та за зустрічним
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_7, про визнання добросовісним
набувачем, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м.
Києва від 05 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
визнання недійсним договору з надання
послуг щодо купівлі-продажу
транспортного засобу з видачею
довідки-рахунку від 28 листопада 2012
року, скасування державної реєстрації
автомобіля та зобов'язання повернути
автомобіль.

В обґрунтування позову позивач
посилався на те, що 14 липня 1985 року він
зареєстрував шлюб з відповідачем. Під
час шлюбу вони придбали автомобіль
марки «Тойота Камрі», 2011 року випуску,
вартістю 269 124 грн.

Проте, 28 листопада 2012 року ОСОБА_7 без
його згоди зняла з реєстраційного
обліку вказаний автомобіль та
здійснила його відчуження шляхом
продажу ОСОБА_8, у зв'язку з чим просив
визнати недійсним договір з надання
послуг щодо купівлі-продажу з видачею
довідки-рахунку від 28 листопада 2012
року, скасувати державну реєстрацію
автомобіля та зобов'язати повернути
автомобіль.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_8 подав
зустрічний позов, в якому просив
визнати його добросовісним набувачем,
оскільки він не знав, що ОСОБА_7 без
згоди ОСОБА_6 продала автомобіль марки
«Тойота Камрі». Крім цього, посилався
на те, що в день придбання автомобіля
він передав ОСОБА_6 гроші за придбаний
автомобіль.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 12 вересня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про визнання недійсним договору
з надання послуг щодо купівлі-продажу
транспортного засобу з видачею
довідки-рахунку, скасування державної
реєстрації та зобов'язання вчинити дії
та зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6,
третя особа - ОСОБА_7, про визнання
добросовісним набувачем відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
05 листопада 2013 року рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 12 вересня 2013 року у частині відмови
у задоволенні первісного позову
скасовано та ухвалено нове, яким позов
ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір з надання
послуг щодо купівлі-продажу з видачею
довідки-рахунку № 622490, який укладений
між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 28 листопада 2012
року.

Зобов'язано ОСОБА_8 повернути ОСОБА_7
автомобіль марки «Тойота Камрі», 2011
року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун
№ НОМЕР_2, а ОСОБА_7 - повернути ОСОБА_8 148
500 грн. В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання
про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції, із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
уклали шлюб 14 липня 1985 року.

Під час перебування у зареєстрованому
шлюбі 31 грудня 2011 року між ТОВ
«Автосаміт ЛТД» та ОСОБА_7 був
укладений договір купівлі-продажу №
ДР-001801 автомобіля марки «Тойота Камрі»,
2011 року випуску, вартістю 269 124 грн.

28 листопада 2012 року згідно з договором
про надання послуг щодо
купівлі-продажу транспортного засобу з
видачею довідки-рахунку відповідачем
ОСОБА_7 автомобіль марки «Тойота Камрі»
реалізовано шляхом продажу ОСОБА_8

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що спірний автомобіль є спільним
майном подружжя, на час укладення
оспорюваного договору чинним
законодавством не було передбачено
обов'язкового нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
автомобіля, тому вважав, що у такому
випадку на відчуження автомобіля одним
із подружжя письмова згода другого з
подружжя не потрібна, а ОСОБА_6 свої
права може захистити шляхом
пред'явлення позову про поділ спільної
сумісної власності та стягнення
компенсації половини вартості
відчуженого автомобіля.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи первісні
позовні вимоги, суд апеляційної
інстанції, керувався вимогами ст. 65 СК
України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, та
виходив з того, що оспорюваний
договорів укладено без згоди ОСОБА_6,
який є співвласником транспортного
засобу.

За змістом ст. 203 ЦК України правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що на момент укладення
договору купівлі-продажу автомобіля
сторони перебували у шлюбі, спірний
автомобіль є спільним майном подружжя,
письмової згоди ОСОБА_6 на продаж
транспортного засобу марки «Тойота
Камрі» не надавав, вказаний автомобіль
є цінним майном, у відповідності до
наведених вище норм матеріального
права дійшов обґрунтованого висновку
про визнання договору недійсним.

Однак, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ не може погодитися із висновками
суду про застосування наслідків
недійсності оспорюваного правочину з
таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Як роз'яснено у п. п. 5, 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» особа,
яка не є стороною договору, може
вимагати визнання його недійсним у
тому разі, якщо вона не домагається
повернення їй переданого на виконання
цього договору майна, а її порушене
право може бути відновлене шляхом
повернення сторін цього договору до
первісного стану. Реституція як спосіб
захисту цивільного права (частина
перша статті 216 ЦК) застосовується лише
в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Застосовуючи наслідки недійсності
оспорюваного правочину, суд
апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України, на
вказані норми матеріального права
уваги не звернув, не врахував, що
позивач, який не є стороною
оспорюваного правочину, може лише
вимагати визнання його недійсним та не
може вимагати застосування реституції
між сторонами правочину, відповідачами
у справі.

Виходячи з викладеного та враховуючи
допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм матеріального та
процесуального права при вирішенні
первісних позовних вимог про
застосування наслідків недійсності
правочину, які призвели до помилкового
вирішення справи в цій частині, колегія
суддів приходить до висновку, що
указані порушення повинні бути усунені
судом апеляційної інстанції та, в силу
ст. 338 ЦПК України, рішення суду
апеляційної інстанції в цій частині
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

В іншій частині первісних позовних
вимог рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підстав для його зміни або скасування
не встановлено та доводи касаційної
скарги висновків суду не спростовують.

Законність та обґрунтованість рішення
суду в частині зустрічного позову
судом не перевіряється, оскільки
сторонами не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
05 листопада 2013 року в частині первісних
позовних про застосування наслідків
недійсності правочину скасувати,
справу в цій частині направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині первісних позовних
вимог рішення апеляційного суду м.
Києва від 05 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
Д.О. Остапчук