У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про стягнення
коштів за договором уступки вимоги, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 11 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
стягнення коштів за договором уступки
вимоги та вказував, що у квітні 2010 року
відповідач ОСОБА_4 отримав від третьої
особи ОСОБА_5 власника магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» гроші в сумі 60 000 дол. США
для придбання до 01 березня 2011
року за кордоном взуття. Свої вимоги
відповідач не виконав і 23 травня 2011
року ОСОБА_5 за договором уступки
вимоги передав йому (позивачеві) право
вимоги коштів від ОСОБА_4 Посилаючись
на зазначені обставини та на те, що
гроші ОСОБА_4 в добровільному порядку
не повертає, позивач просив стягнути на
його користь з відповідача гроші в сумі
478 200 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 27 грудня 2012 року позов ОСОБА_3
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 478 200 грн за договором
уступки вимоги.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 27 грудня 2012
року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та направити справу
на новий судовий розгляд.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що
27 квітня 2010 року ОСОБА_4 взяв у борг у
ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 60 тис. дол.
США з метою придбання взуття, що
підтверджується розпискою.

23 травня 2011 року ОСОБА_5, який проживає
АДРЕСА_1, відповідно до ст. ст. 512, 513 ЦК
України передав позивачу ОСОБА_3 права
кредитора до відповідача ОСОБА_4, який
проживає АДРЕСА_2, на суму 60 тис. дол. США
з правом вимоги зазначеної суми з
ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
стягуючи на його користь з відповідача
ОСОБА_4 478 200 грн, суд першої інстанції
виходив з того, що 27 квітня 2010 року між
сторонами виникли договірні
(зобов'язальні) правовідносини, згідно
з якими ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 гроші в
сумі 60 тис. дол. США на придбання
товару, який останній повинен був
поставити до 01 березня 2011 року, проте
свої зобов'язання ОСОБА_4 не виконав,
товар не поставив і повернути гроші
відмовляється.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив з
того, що суд, дійшовши висновку про те,
що відповідач не виконав зобов'язання
за договором, укладеним між ним та
третьою особою ОСОБА_5 27 квітня 2010
року, стягнув з відповідача кошти на
підставі договору уступки, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 23 травня 2011 року,
про що, відповідно, зазначив в
резолютивній частині рішення. Суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що серед способів захисту не зазначено
такого способу захисту, як
встановлення правовідносин за одним
договором, але зобов'язання особи до
виконання зобов'язань за іншим
договором, за яким ця особа взагалі не
має відношення та не була стороною.

Крім того, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що на підтвердження
своїх доводів про існування між ОСОБА_5
та ОСОБА_4 договірних (зобов'язальних)
правовідносин позивач доказів в
розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України не
надав.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України
розписка є формою укладання договору
позики. Вказана норма також передбачає
і можливість укладання іншого
документа, який посвідчує передання
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Отже, власноручно написана
відповідачем розписка є правочином,
укладеним в письмовій формі, який має
ознаки договору позики, так як
відображає вже вчинену дію щодо
отримання грошових коштів.

У порядку ст. ст. 525, 526, 1049 ЦК України
позивальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 545 ЦК
України, наявність невиконаного
грошового зобов'язання відповідача
підтверджується наявною у позивача
борговою розпискою.

Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що відповідач
ОСОБА_4 заперечує свій підпис у
розписці, але позивачем оригінал
розписки не надано, а з її копії
вбачається, що гроші передав ОСОБА_6, а
не ОСОБА_5, а тому можливість провести
перевірку достовірності розписки та,
зокрема, належності в ній підпису
ОСОБА_4 утрачена.

При цьому суд апеляційної інстанції не
звернув уваги на те, що матеріали
справи містять ксерокопію розписки,
яку було засвідчено судом першої
інстанції згідно з оригіналом.

Зі змісту розписки вбачається, що
борговий документ був складений
російською мовою, а ініціали ОСОБА_5 на
російській мові - ОСОБА_7

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції не з'ясував, чому в розписці
вказано, що грошові кошти передав
ОСОБА_6, а не ОСОБА_5

На порушення вимог зазначених вище
норм процесуального права, суд
апеляційної інстанції належним чином
не перевірив доводи позивача про те, що
в суді першої інстанції відповідач не
заперечував, що він писав текст
розписки та підпис в розписці його, що
підтверджується аудіозаписом судового
засідання у суді першої інстанції.

Таким чином, суду апеляційної
інстанції слід було встановити
зазначені фактичні обставини, оскільки
вони впливають на правильне вирішення
спору й, відповідно, дати їм належну
правову оцінку.

За таких обставин ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення не може
вважатися законним і обґрунтованим, у
зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК
України його слід скасувати з
передачею справи до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана