АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/118/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 51, 52, 53 Романенко В.
А. Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. УХВАЛА
24 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Нерушак Л. В. суддів
Єльцова В.О., Карпенко О.В.при
секретарі Яремич В.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 26
листопада 2013 року у справі за
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Зернова
компанія «ХОРС» про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-
в с т а н о в и л а :
21 червня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Зернова
компанія «ХОРС» про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,
посилаючись на те, що з квітня 2006 року
працював в СТОВ «Зернова компанія
«ХОРС» начальником служби охорони.
Наказом № 99-к від 30.05.2013 року його було
звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України за прогул без поважних
причин. Позивач вказує, що про
звільнення він дізнався 31.05.2013 року з
листа СТОВ «Зернова компанія «ХОРС» №
332 від 30.05.2013 року. ОСОБА_6 вважає своє
звільнення незаконним та
безпідставним, так як його звільнення
було здійснено без законної підстави
та з порушенням встановленого порядку,
тому що він працював в СТОВ «Зернова
компанія «ХОРС» в чіткій відповідності
до вимог ст. 139 КЗпП України чесно і
сумлінно, своєчасно і точно виконував
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу,
дотримувався трудової і технологічної
дисципліни, вимог нормативних актів
про охорону праці, завжди дбайливо
ставився до майна власника.
Позивач в позовній заяві вказує, що
однією із підстав для звільнення з
роботи є службова записка заступника
генерального директора по безпеці
Уперенка В.М. Іншою причиною для
звільнення є лист-пропозиція щодо
надання пояснення відсутності на
роботі від 17.05.2013 року та
лист-пропозиція щодо надання пояснення
відсутності на роботі від 23.05.2013 року.
Однак, позивачем було надано на вказані
листи відповіді від 18.05.2013 року та
відповідно від 26.05.2013 року, в яких
детально викладені пояснення щодо
відсутності на роботі, але
роботодавцем з невідомих причин вони
Позивач зазначає у позові, що його
звільнення за наказом № 99-к від 30.05.2013
року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул
без поважних причин є не першим
звільненням. Перший раз зі СТОВ
«Зернова компанія «ХОРС», яке входить
до Корпорації ПАТ «Украгрохімхолдинг»,
він був звільнений з роботи за
Розпорядженням по Корпорації № 01-04/2
від 01.04.2013 року з аргументацією «за
втрату інтересу до роботи» , яке на
даний момент не скасовано і вважається
Вказане Розпорядження було
оприлюднене 02.04.2012 року на загальних
зборах працівників СТОВ «Зернова
компанія «ХОРС» першим заступником
генерального директора Корпорації ПАТ
«Украгрохімхолдинг». Позивач вказує,
що підпис про ознайомлення зі своїм
звільненням з ініціативи власника він
поставив 02.04.2013 року з приписом : «Не
згоден» і в той же день в нього повністю
були забрані всі засоби для роботи, в
тому числі і службовий автомобіль.
Проте повного розрахунку по заробітній
платі та трудової книжки позивач не
отримав та щоденно приходив на роботу з
початком робочого дня і перебував до
закінчення робочого дня.
Позивач ОСОБА_6 посилається, що для
звільнення працівника з роботи за
прогул потрібно, щоб у працівника були
законні підстави працювати, оскільки
чинним законодавством України не
передбачено, щоб зобов'язували
працівника, який звільнений
Розпорядженням по Корпорації ПАТ
«Украгрохімхолдинг» № 01-04/2 від 01.04.2013
року з роботи з аргументацією «за
втрату інтересу до роботи», виконувати
роботу. Тому вважає позивач,
роботодавець своїми незаконними діями
порушив його законні права, а саме
право на працю, яке гарантоване ст. 43
Конституції України та завдав йому
великого душевного болю.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.
В зв'язку з даними обставинами позивач
звернувся до суду з даним позовом та
просив поновити його на роботі,
стягнути з СТОВ «Зернова компанія
«ХОРС» на його користь заробітну плату
за час вимушеного прогулу та стягнути з
СТОВ «Зернова компанія «ХОРС» на його
користь грошові кошти в розмірі 700 000 як
відшкодування за моральну шкоду.
Під час розгляду справи в суді позивач
уточнив позовні вимоги, подавши 24. 10. 2013
року доповнення до позовної заяви, та
просив до раніше викладених вимог
доповнити вимогою про стягнення з
відповідача на його користь кошти в
сумі 892, 33 грн., як відшкодування за
медикаментозне лікування. Позивач
просив з огляду на неповний розрахунок
по компенсації за невикористану
відпустку вжити необхідних заходів,
щоб відповідач надав детальну
інформацію по розрахункам та виплатам
по всім трьом компенсаціям за
невикористану відпустку та зробив
перерахунок, виплативши середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку відповідно до
ст. 117 КЗпП України, вжити заходів щодо
повернення незаконно відібраної
відпустки з 11.03. 2013 року по 15.03 2013 року.
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 26 листопада 2013 року в
позові ОСОБА_6 до СТОВ «Зернова
компанія «ХОРС» про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 подав на нього
апеляційну скаргу. В апеляційній
скарзі апелянт посилається на те, що
рішення суду першої інстанції
незаконне, необгрунтоване, винесено на
неповно з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, порушує норми
матеріального і процесуального права,
в зв'язку з чим просив, скасувати
рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 26 листопада 2013 року та
ухвалити нове рішення , яким
задовольнити вимоги його позову в
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги, та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції залишенню без змін,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, районний суд повно та
всебічно дослідив та оцінив обставини
по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює, постановив правильне
по суті і справедливе рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову позивача, суд
першої інстанції виходив з того, що
звільнення позивача проведено
відповідно до вимог чинного
законодавства України, а його
посилання про незаконні дії
відповідача з питань його звільнення є
безпідставними, позивачем не доведено
в судовому засіданні обставини, на які
посилалася як на підставу своїх
позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, які є
обґрунтованими і відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України
трудовий договір укладається між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом.

Як вбачається із матеріалів справи, що
наказом генерального директора по
особовому складу СТОВ «Зернова
компанія «ХОРС» № 57-к від 01.04.2006 року
ОСОБА_6 призначено на посаду начальника
служби безпеки Драбівського
відділення з посадовим окладом згідно
штатного розкладу.

Згідно наказу № 109 - к від 04.07. 2006 року
ОСОБА_6 був переведений на посаду
начальника відділу СБ та охорони.

Наказом генерального директора по
особовому складу СТОВ «Зернова
компанія «ХОРС» № 6-к від 08.01.2008 року
ОСОБА_6 переведено на посаду начальника
служби охорони.

Розпорядженням по Корпорації ПАТ
«Украгрохімхолдинг» № 01 -04 /2 від 01.04. 2013
року ОСОБА_6 звільнений з роботи зі СТОВ
«Зернова компанія ХОРС» з
формулюванням «за втрату інтересу до
роботи«. Позивач не погодився зі
звільненням, вважав, що звільнений з
роботи незаконно , звернувся до суду з
позовом про поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу. Позивач стверджує,
що з 02.04. 2013 року не виконував жодної
роботи у відповідача.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 22 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 02 вересня 2013 року

ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні
позову про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, оскільки судом не
встановлено факту звільнення з роботи
ОСОБА_6 з 02.04. 2013 року, тому
розпорядження ПАТ «Украгрохімхолдинг»
№ 01-04/2 від 01.04.2013 року про звільнення
ОСОБА_6 не має юридичної сили та не є
підставою для звільнення ОСОБА_6 , в
зв'язку з чим посилання апелянта щодо
його незаконного звільнення з 02.04. 2013
року та позбавлення можливості
виконувати роботу в зв'язку із
вказаними ним доводами в цій частині є
необгрунтованими і безпідставними, та
підлягають відхиленню колегією
суддів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27.09. 2013 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у даній справі за
касаційною скаргою ОСОБА_6

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України встановлено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються в інших справах, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа , щодо якої встановлено ці
обставини.

Наказом генерального директора по
особовому складу СТОВ «Зернова
компанія «ХОРС» № 99-к від 30.05.2013 року
ОСОБА_6 звільнений з посади начальника
служби охорони СТОВ «Зернова компанія
«ХОРС» 30.05.2013 року за прогул без
поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Як вбачається із даних записів в
трудовій книжці позивача вказано лише
про звільнення за прогул без поважних
причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за
наказом № 99 - к від 30.05. 2013 року, інших
записів про звільнення в трудовій
книжці не має.

Відповідно до п. 11.4.6 Статуту СТОВ
«Зернова компанія «ХОРС», генеральний
директор товариства приймає на роботу
на звільняє з роботи працівників
товариства.

Отже, рішення про розірвання трудового
договору з працівником товариства
вправі приймати лише генеральний
директор, який і прийняв рішення про
звільнення ОСОБА_6 наказом по
особливому складу № 99-к від 30.05.2013 року
за прогул згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 року № 9 при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так я
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, самовільне
використання працівником без
погодження з роботодавцем днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору .

Однак, позивачем ОСОБА_6 не було надано
доказів поважності причин не виходу
його на роботу в період з 29 квітня по 30
травня 2013 року. Посилання позивача, що
неможливо двічі розірвати з
працівником один раз укладений
трудовий договір є безпідставним,
оскільки його посилання на незаконне
звільнення з 02.04. 2013 року не
підтверджено матеріалами справи та
наданими сторонами доказами.

Як встановлено судом в період з 29
квітня 2013 року по 30 травня 2013 року
ОСОБА_6 був відсутній на робочому місці,
що підтверджують допитані в судовому
засіданні свідки та складені
відповідні акти, сам позивач визнає
свою відсутність на роботі, пояснюючи
це неможливістю виконувати свої
обов'язки, так як перебував у
вимушеному прогулі.

Посилання апелянта на невідповідність
даних актів про відсутність його на
роботі не знайшли свого підтвердження
та спростовуються доказами в
матеріалах справи та самим позивачем,
яким визнається , що він був відсутній
на роботі та не виконував жодної роботи
з 02.04. 2013 року.

Доводи апелянта про те, що він був
звільнений з роботи 02.04.2013 року та СТОВ
«Зернова компанія «ХОРС» зобов'язана
видати йому належно оформлену трудову
книжку і провести з ним розрахунок
згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України не
знайшли свого підтвердження, так як
02.04.2013 року не було розірвано між ним та
відповідачем трудовий договір і
позивач отримав заробітну плату, що
підтверджується, нарахованими
відповідачем та отриманими позивачем
сумами заробітної плати. В період з
11.04.2013 року по 26.04.2013 року перебував на
лікарняному, який був також оплачений
СТОВ «Зернова компанія «ХОРС» та
позивач не відмовився від отримання
даних коштів.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України
трудова книжка є основним документом
про трудову діяльність. До трудової
книжки заносяться відомості про
роботу, заохочення та нагороди за
успіхи в роботі на підприємстві, в
установі, організації.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету
Міністрів України від 27.04.1993 року «Про
трудові книжки працівників» та п. 2.4.
Інструкції «Про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
праці України « № 58 від 29.07.1993 року, усі
записи в трудовій книжці про прийняття
на роботу, переведення на іншу роботу
або звільнення , а також про нагороди та
заохочення вносяться власником або
уповноваженим ним органом після
видання наказу (розпорядження), але не
пізніше тижневого строку, а в разі
звільнення - у день звільнення і
повинні точно відповідати тексту
наказу (розпорядження).

Як вбачається із матеріалів справи,
30.05.2013 року на адресу позивача було
направлено повідомлення № 332 про
необхідність отримання трудової
книжки. Після вихідних днів, 03.06.2013 року
позивач особисто отримав трудову
книжку, яка містить лише один запис про
звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України від
30.05. 2013 року. Відповідач на день видачі
трудової книжки провів повний
розрахунок , виплата всіх сум, що
належать позивачу від підприємства,
також були проведені виплати за
невикористану відпустку та за затримку
виплати компенсації, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи довідками про проведення
розрахунків з позивачем. Відповідач
вказує, що і переплатив кошти в розмірі
483, 91 грн. позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України,
про нараховані суми, належні
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Відповідачем дотримано даних вимог
чинного законодавства.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону
передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП України є наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, з урахуванням
специфіки об'єкту яких, завдана
моральна шкода може бути відшкодована
працівнику у вигляді одноразової
грошової виплати або в іншій
матеріальній формі.

Оскільки судом не було встановлено
порушення трудових прав позивача
відповідачем при його звільненні за п. 4
ст. 40 КЗпП України, та апелянтом не
надано доказів підтвердження факту
заподіяння моральних страждань, за
яких обставин, і якими діями
(бездіяльністю) вони були спричинені,
ступінь вини того хто їх заподіяв, то
відсутні підстави для їх задоволення,
а тому суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив в задоволенні
вимог про стягнення моральної шкоди з
відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив позивачеві у
задоволенні його позовних вимог.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги про порушення судом
норм процесуального права при
ухваленні рішення є необґрунтованими,
оскільки вказані апелянтом, на його
думку, процесуальні порушення не є
підставою для скасування рішення суду
вважає колегія, виходячи з положення ч.
3 ст. 309 ЦПК України, якою передбачено,
що порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Отже, за даних обставин не має підстав
дійти висновку , що вказані
процесуальні порушення дають підстави
для скасування законного та
обґрунтованого рішення суду першої
інстанції.

Доводи апелянта є безпідставними і
спростовуються матеріалами справи,
яким суд дав належну оцінку, оскільки
позивач не довів , що не порушив вимоги
трудового законодавства та його
звільнення здійснено з порушенням
вимог закону.

Інших доводів, які спростували б
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення апеляційна
скарга не містить.

Виходячи з викладеного, доводи
апелянта носять суб'єктивний характер,
не знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта, що рішення суду
першої інстанції є незаконним не
підтверджено доказами та не наведено
підстав, визначених у ст. 309 ЦПК
України, які б давали підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
по справі.

Судова колегія приходить до висновку,
що доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм процесуального права,
тому підстави для скасування
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 26 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_6 до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Зернова
компанія «ХОРС» про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :