РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 123/14350/13-ц

Номер провадження 2/123/548/2014

04.02.2014 року Київський районний
суд м. Сімферополь у складі:

головуючого судді
Тонкоголосюка О.В.,

при секретарі Берденко
Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополь цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю, визнання права власності на
? частку домоволодіння,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним
позовом. В обґрунтування якого вказує,
що з відповідачкою він перебував в
зареєстрованому шлюбі в період часу з
лютого 1991 року по 19 січня 2010 року. За цей
час, за договором купівлі-продажу від
13.10.1997 року, ними було придбано житловий
будинок АДРЕСА_1 з господарськими
будовами сарай літ. Б, вбиральня літ. Д
та споруди, які відповідачка
відмовляється в добровільному порядку
розділити із переоформленням його
частки на ім'я позивача.

Просить визнати придбаний за договором
купівлі-продажу від 13.10.1997 року
житловий будинок АДРЕСА_1 з
господарськими будовами сарай літ. Б,
вбиральня літ. Д та споруди спільною
сумісною власністю подружжя, визнавши
за ним, позивачем, право власності на
вказане домоволодіння в розмірі ?
частки.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав.

Відповідачка позовні вимоги не
визнала, проти їх задоволення
заперечувала, посилаючись на те, що
рішеннями Київського районного суду
від 08.06.2012 року та 22.01.2013 року майно
подружжя поділено.

Вислухав сторони, дослідивши цієї
матеріали справи, цивільних справ №
2/123/265/2013 та 2/0109/72/2012, в межах який були
ухвалені рішення Київського районного
суду від 08.06.2012 року та 22.01.2013 року,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК
України) суд розглядає справу в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна з яких відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності. Сторони мають
рівні права щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду
повно та всебічно з'ясувати обставини,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
дослідити всі докази в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 полягали в
зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 1991
року по 19 січня 2010 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу від 20.01.2010 року,
актовий запис № 32 (а.с. 4).

За час шлюбу сторонами було придбано
нерухоме майно, а саме, житловий
будинок АДРЕСА_1, який розташований на
земельній ділянці та складається з
одного житлового колибного будинку,
позначеного на плані під літ. «А», жилою
площею 11,8 кв.м., сараю «Б», вбиральні
«Д», на підставі договору
купівлі-продажу жилого будинку від 13
жовтня 1997 року, посвідченого державним
нотаріусом Третьої Сімферопольської
державної нотаріальної контори
Юшкєвіч В.Є. та зареєстрованого в
реєстрі №5723, який був зареєстрований в
КРП «СМБРТІ» 28.11.1997 року ( ас.5).

В силу життєвих обставин все зазначене
майно було зареєстровано на ім'я
відповідачки - ОСОБА_2.

Відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України
(які були чинними на час придбання
садового будиночку та земельної
ділянки на якій він розташований),
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку. У разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Згідно ст. 60 СК України, який діє з 2004
року, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту. Якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно рішення Київського
районного суду м.Сімферополя від 08
червня 2012 року, яке ухвалою
Апеляційного суду АР Крим від 02 жовтня
2012 року залишено без змін, судом
встановлено, що у період шлюбу
подружжям придбано жилий будинок
АДРЕСА_1, за час спільного проживання
вказаний будинок зруйновано та на його
місці без належного дозволу розпочате
будівництво нового будинку, який не
добудовано та не введено в
експлуатацію. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК
України зазначені обставини мають
преюдиціальну силу.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_1
просить визнати за ним право власності
на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1 з
господарськими будовами, сараю літ. Б,
вбиральні літ. Д та споруд, які
зазначені в договорі купівлі-продажу
від 13.10.1997 року, тобто фактично просить
визнати за ним право власності на
будівлі які зруйновано. Тобто майно,
зазначене позивачем як предмет спору,
має лише родові ознаки, що за наявності
будівництва нового будинку на місці
зруйнованого не дає суду змоги
індивідуалізувати це майно.

Відповідно до пункту 24 постанови
Пленуму Верховного суду України від
21.12.2007 року №11 до складу майна, що
підлягає розділу, включається сумісне
майно подружжя, що є у них в наявності
на момент розгляду справи, а також те,
що знаходиться у третіх осіб. При
розділі майна враховуються борги
подружжя і правовідносини за
зобов'язаннями, які виникли в інтересах
сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Суду не надано доказів тому, що будинок,
який позивач просить визнати спільною
сумісною власністю подружжя, визнавши
за ним право власності на вказане
домоволодіння в розмірі ? частки є у
сторін по справі в наявності на момент
розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач не надав суду належні та
допустимі докази, не довів суду їх
переконливість, а також не довів
обставини, на які посилаються як на
підстави своїх вимог.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, та враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач,
не знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні, суду не було надано
доказів зворотного, враховуючи
встановлені обставини та вимоги
закону, а також те, що позивачем не було
надано доказів того, що його права
підлягають захисту судом у спосіб
вказаний в позовній заяві, суд не
вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, ст. ст.. 22, 28
КпШС України, ст. ст. 60-71 СК України,
керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 84, 88, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України суд ,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання майна спільною власністю,
визнання права власності на ? частку
домоволодіння відмовити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана до Апеляційний суд Автономної
Республіки Крим через Київський
районний суд міста Сімферополя
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Тонкоголосюк О. В.