Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/182/14 Головуючий у 1
інстанції: Світлицька В.М.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 22 жовтня 2013 року по справі за
позовом Запорізького державного
підприємства «Радіоприлад» до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з
оплати житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2012 року Запорізьке
державне підприємство «Радіоприлад»
звернулось до суду з позовною заявою до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості з оплати
житлово-комунальних послуг.

У позові зазначалось, що договір про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій між
сторонами по справі не укладався.
Відповідачі проживають в квартирі
АДРЕСА_1 та отримують
житлово-комунальні послуги. Позивач
здійснює експлуатацію, ремонт і
утримання житлового будинку за
вищевказаною адресою. Відповідачі у
період з листопада 2009 року по серпень
2012 року відмовляються від оплати
житлово-комунальних послуг. За
вказаний період відповідачам надано
послуги на загальну суму 7119,97 грн.
Відповідачі сплатили лише 5250 грн.
Заборгованість складає 2461,16 грн.

На підставі ст.ст. 526, 530, 610, 612, 623-625 ЦК
України, просив стягнути солідарно з
відповідачів заборгованість з оплати
житлово-комунальних послуг у розмірі
2461,16 грн. та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 22 жовтня 2013 року позов
задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_3, в особі представника
ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, порушення
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Статтями 213, 214 ЦПК України
передбачено, що рішення повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувались
вимоги і заперечення, якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог. Статтями 58,
59 ЦПК України передбачено поняття
належності та допустимості доказів.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги, виходив
із того, що між сторонами фактично
склалися договірні відносини, оскільки
позивач надає відповідачам комунальні
послуги, а останні в свою чергу своїх
обов'язків належним чином не виконують,
внаслідок чого утворилась
заборгованість по оплаті послуг з
централізованого опалення, абонплаті
за опалення, утримання будинку та
прибудинкової території за період з
листопада 2009 року по серпень 2012 року у
розмірі 2461 грн.

Зазначений висновок відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідачі
зареєстровані та проживають у квартирі
АДРЕСА_1 (а.с.4).

Будинок АДРЕСА_1 є власністю держави, в
особі Запорізького державного
підприємства «Радіоприлад», яке є
балансоутримувачем будинку, що
підтверджується реєстраційним
посвідченням від 13.09.1990 №941, виданим на
підставі рішення виконавчого комітету
Жовтневої районної ради від 16.08.1990 №1 84
(а.с.5).

Судом також встановлено, що з метою
утримання будинку (житла) та
прибудинкової території та надання
комунальних послуг позивачем були
укладені договори: №753 від 01.08.2002 року з
Концерном «Міські теплові мережі» про
постачання теплової енергії в гарячій
воді; №9 від 01.09.2006 року з КЗАП 082801
«Комунсантрансекологія» на послуги зі
збирання, вивезення твердих побутових
відходів; № 600753 від 01.01.2007
купівлі-продажу теплової енергії,
гарячої води; №482 від 10.04.2009 року з ВП
«Промтехсервіс України» на виконання
робіт по перевірці та прочистці
димових та вентиляційних каналів.

Відповідачі від наданих послуг у
встановленому законом порядку не
відмовлялися, проте за вказаний
позивачем період не оплачували їх
вартість в повному обсязі, внаслідок
чого виникла заборгованість у розмірі
2461 грн., що підтверджується наданою
довідкою - розрахунком заборгованості
споживача ОСОБА_5 по сплаті за
утримання будинку та прибудинкової
території, оплаті послуг з
централізованого опалення; абонплаті
за опалення з листопада 2009 року по 01
вересня 2012 року (а.с. 85).

Основні доводи апеляційної
скарги ОСОБА_3 полягають в тому, що суд
першої інстанції не мав права
задовольняти позовні вимоги
Запорізьке державне підприємство
«Радіоприлад» та стягувати
заборгованість по оплаті послуг за
теплопостачання, оскільки між
сторонами не укладався відповідний
договір про надання послуг.

Такі доводи апеляційної скарги
спростовуються наступним.

Згідно зі ст.ст. 67, 68 ЖК України,
плата за комунальні послуги
(водопостачання, газ, теплова енергія
та інші послуги) береться, крім
квартирної плати, за затвердженими в
установленому порядку тарифами. Наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату та плату за комунальні
послуги. Квартирна плата та плата за
комунальні послуги в будинках
державного і громадського житлового
фонду вносяться щомісяця у встановлені
строки.

На підставі п. 35 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і прибудинковими територіями,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 8 жовтня 1992 року
№ 572, власники, наймачі та орендарі
жилих приміщень зобов'язані своєчасно
вносити плату за обслуговування і
ремонт будинку, плату за найм чи оренду
квартири, комунальні та інші послуги.
Правовідносини, що виникають у сфері
надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і споживачами
регулюються Законом України №1875-IV від
24 червня 2004 року "Про
житлово-комунальні послуги" (далі -
Закон №1875-IV). Суб'єктами цього Закону є
органи виконавчої влади, місцевого
самоврядування, виробники, виконавці
та споживачі житлово-комунальних
послуг, а також власники приміщень або
будинків та балансоутримувачі, які,
залежно від цивільно-правових угод,
можуть бути споживачами, виконавцем
або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст.
19 Закон №1875-IV).

Відповідно до ст. 19 Закону №1875-IV,
«особливими учасниками відносин у
сфері житлово-комунальних послуг є
балансоутримувач та управитель, які,
залежно від цивільно-правових угод,
можуть бути споживачем, виконавцем або
виробником».

За положеннями ч.1 ст.29 Закону №1875-IV,
договір на надання житлово-комунальних
послуг у багатоквартирному будинку
укладається між власником квартири,
орендарем чи квартиронаймачем та
балансоутримувачем або уповноваженою
ним особою.

У разі, якщо балансоутримувач не є
виконавцем, він укладає договори на
надання житлово- комунальних послуг з
іншим виконавцем.

За змістом ч. 1-3 ст. 31 Закону
№1875-IV, порядок формування цін/тарифів
на кожний вид житлово-комунальних
послуг першої і другої груп (пункти 1 та
2 частини першої статті 14 цього Закону)
визначає Кабінет Міністрів України.
Виконавці/виробники здійснюють
розрахунки економічно обґрунтованих
витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг і подають
їх на затвердження органам місцевого
самоврядування в установленому
законодавством порядку. Органи
місцевого самоврядування затверджують
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги в розмірі економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

Положеннями ст.19 Закону №1875-IV
передбачено, що відносини у сфері
житлово-комунальних послуг
регулюються виключно на договірних
засадах. Це означає, що кожна із сторін
має право вимагати укладення такого
договору, у тому числі і в судовому
порядку.

Статтями 20, 21 Закону №1875-IV
визначені обов'язки споживача та
виконавця житлово-комунальних послуг.

Зокрема, обов'язком споживача є
укладення договору на надання житлово
-комунальних послуг, підготовленого
виконавцем на основі типового
договору, а також оплата
житлово-комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом, а
обов'язком виконавця - надання послуг
вчасно та відповідної якості згідно із
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення зі
споживачем договору про надання
житлово -комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання. Таким
чином, необхідність укладення договору
на надання житлово-комунальних послуг
передбачена законом і його укладення
визначено як обов'язок, а не право
сторін.

Проте сама по собі відсутність
письмового договору між сторонами не
може бути підставою для відмови в
позові про стягнення заборгованості за
фактично надані послуги. Судова
колегія зазначає, що відсутність
такого договору не є безумовною
підставою для відмови у стягненні
заборгованості за такі послуги, які, як
стверджує відповідач, надавались, хоча
і неякісно, оскільки, згідно з ч. 1 ст. 10
ЦК України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.

Посилання в скарзі на порушення
норм матеріального права, неповне
з'ясування фактичних обставин є
безпідставними. Розмір плати за
послуги з теплопостачання
розрахований, виходячи з розміру
тарифів, затверджених відповідно до
норм ст. ст.7, 31 ч.2 ст.32 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги".
Розрахунки відповідачами не
спростовані.

При апеляційному розгляді справи
представник апелянта - ОСОБА_4 не
заперечувала, що отримували послуги по
утриманню будинку та прибудинкової
території, комунальні послуги у
вигляді опалення приміщення (хоч, на її
думку, не належної якості) .

Стаття 18 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" передбачає
процедуру фіксації факту надання
послуг неналежної якості та порядок
складання відповідних актів- претензій
з метою вирішення питання про
перерахунок платежів.

Частина третя вказаної норми
визнає дійсним акт-претензію,
підписаний не менш як двома
споживачами, у разі неприбуття
представника виконавця в погоджений
строк або необгрунтованої відмови від
підписання такого акту.

При цьому матеріали справи не
містять актів - претензій, складених та
підписаних у встановленому порядку за
період з листопада 2009 року по серпень
2012 року.

Надані представником апелянта 13
січня 2014 року до апеляційного суду
акти, заяви, відповіді на звернення
відповідачів також не стосуються
періоду з листопада 2009 року по серпень
2012 року.

В силу положень ст. 18 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги", ст. ст. 58, 59 ЦПК України, не є
належними та допустимими доказами і
колективні заяви (скарги) мешканців
будинку щодо неякісних послуг,
відповіді на звернення іншим
споживачам.

Питання відсутності в справі
запису судового засідання не може
тягнути скасування рішення суду з
урахуванням роз'яснень, наданих в
постанові Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку" № 12 від 24.10.2008, де сказано:
апеляційним судам необхідно
враховувати, що законне, обґрунтоване
та правильне по суті й справедливе
рішення суду не може бути скасоване з
одних лише формальних міркувань,
зокрема, до таких недоліків, які не
призводять до порушення основних
принципів цивільного процесуального
законодавства та охоронюваних законом
прав та інтересів осіб, які беруть
участь у справі і не впливають на суть
ухваленого рішення, належить сама по
собі відсутність технічного запису при
безспірності доказів, якими
обґрунтовано рішення.

Доводи апеляційної скарги про
порушення норм процесуального права у
вигляді відхилення клопотань
відповідача про оголошення перерви для
підготовки заяви про відвід судді,
перевірені апеляційним судом і не
спростовують висновків рішення суду.
Суд першої інстанції належним чином
розглянув заявлене відповідачем
клопотання і відхилив його, оскільки не
вбачив підстав для задоволення.

Доводи апеляційної скарги щодо не
розгляду судом першої інстанції
заявлених відповідачами клопотань, а
саме допиту свідків, не знайшли
підтвердження.

Відповідно до положень ст.133 ЦПК
України, особи, які беруть участь у
справі і вважають, що подання потрібних
доказів є неможливим або у них є
складнощі в поданні цих доказів, мають
право заявити клопотання про
забезпечення цих доказів. До
клопотання про забезпечення доказів
додається документ про сплату судового
збору.

Способами забезпечення судом доказів є
допит свідків, призначення експертизи,
витребування та (або) огляд доказів, у
тому числі за їх місцезнаходженням. У
необхідних випадках судом можуть бути
застосовані інші способи забезпечення
доказів.

Журнал судового засідання від 22.10.2013
року не містить клопотань відповідачів
про виклик та допит свідків (а.с.207-208).
Матеріали справи не містять
зазначеного клопотання та документу
про сплату судового збору. Відповідні
докази не долучені до апеляційної
скарги та не надані відповідачами в
суді апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги
зводяться лише до незгоди з рішенням
суду першої інстанції, ґрунтуються
фактично на тих же доводах, на які
посилались апелянти в суді першої
інстанції, як на підстави своїх
заперечень проти позову, вони фактично
оцінені судом першої інстанції в
оскаржуваному рішенні і його висновків
не спростовують.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 22 жовтня 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: