Справа №487/3010/13-ц 03.02.2014 03.02.2014 03.02.2014
Провадження №22-ц/784/218/14
Суддя по 1-й інстанції - Щербина С.В.
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

03 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Руднік Є.М.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

- представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 25 листопада 2013 року,
ухвалене у справі за позовом ОСОБА_5 до
Миколаївської міської ради та фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 про визнання
незаконним та скасування рішення
міської ради та визнання недійсним
договору про встановлення особистого
строкового сервітуту,

встановила:

05 квітня 2013 року ОСОБА_5 через
свого представника ОСОБА_2 пред'явила
до суду вищезазначений позов, який
обґрунтовувала наступним.

З жовтня 2012 року вона є власницею
житлового будинку по АДРЕСА_1. В її
користуванні знаходиться земельна
ділянка площею 0, 0042 га. Вікна її будинку
виходять на АДРЕСА_2.

У лютому 2012 року в порушення
будівельних норм, та не отримавши
погоджень від мешканців прилеглих
будинків, ОСОБА_3 на АДРЕСА_2 на
відстані 3, 5 метрів
навпроти вікон належного їй будинку
здійснив розміщення торгового
павільйону із зупинкою.

Як їй стало відомо, рішенням
Миколаївської міської ради від 23
грудня 2011 року № 12/25 (п. 1.1), йому, як
фізичній особі - підприємцю, надано
дозвіл на розміщення цього
тимчасового об'єкта для провадження
підприємницької діяльності загальною
площею 30, 0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі цього рішення, 03
лютого 2012 року між відповідачами
укладено договір про встановлення
особистого строкового сервітуту № 28
відносно земельної ділянки строком на 5
років.

Рішенням Миколаївської міської
ради від 31 травня 2012 року № 17/17, п.6.1.,
внесені зміни до попереднього рішення
від 23 грудня 2011 року, а 13 червня 2012 року
і до вказаного договору, в частині в
уточнення місця розміщення тимчасової
споруди, а саме: АДРЕСА_2.

Позивач вказувала, що
розміщення тимчасової споруди у
безпосередній близькості до належного
їй будинку, порушує її права, як
власника житлового будинку, оскільки
вікна будинку виходять на стіну
павільйону (кіоску), доступ світла у
кімнату обмежено, стіна будинку від
дощових та талих опадів сиріє та
псується.

Крім того, вона позбавлена
можливості користуватися гаражем,
в'їзд до якого заблоковано
відповідачем.

Посилаючись на викладене та
положення ст. ст. 215, 375, 393 ЦК України,
позивачка просила визнати незаконним
та скасувати п. 1.1 рішення
Миколаївської міської ради від 23
грудня 2011 року № 12/25 із змінами
внесеними до нього п. 6.1 рішення
Миколаївської міської ради від 31
травня 2012 року № 17/17 про надання
дозволу фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_3 на розміщення тимчасового
об'єкта для провадження
підприємницької діяльності та визнати
недійсним договір № 28 про встановлення
особистого строкового сервітуту від 03
лютого 2012 року.

Заперечуючи проти позову
відповідачі посилались на
безпідставність позову.

Рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 25
листопада 2013 року позов ОСОБА_5
задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, просив
його скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_5 та посилаючись на положення
ст. 375, 393 ЦК України, суд
першої інстанції виходив з того, що
розміщення тимчасової споруди не
відповідає будівельним нормам та
порушує права позивачки, як власника
житлового будинку, тому вважав, що
рішення міської ради є незаконним.

Оскільки укладений між відповідачами
оспорюваний договір є похідною вимогою
та залежить від доведеності
незаконності рішення міської ради,
тому, як вважав суд, є підстави для
визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Положення статей 16, 21, 393 ЦК України
передбачають право особи на звернення
до суду з вимогою визнати незаконними
рішення, дії чи бездіяльність органу
місцевого самоврядування, якщо вони
суперечать актам цивільного
законодавства і порушують цивільні
права або інтереси.

Відповідно до ч. 3 ст.375 ЦК України право
власника на забудову здійснюється ним
за умови додержання архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил, а також за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням.

Згідно положень ст. 26 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» забудова територій
здійснюється шляхом розміщення
об'єктів будівництва.

Право на забудову земельної ділянки
реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки відповідно до вимог
містобудівної діяльності.

Розміщення малих архітектурних форм
здійснюється відповідно до Закону
України «Про благоустрій населених
пунктів».

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 10 вказаного
Закону до повноважень сільських
селищних і міських рад у сфері
благоустрою населених пунктів
належить, зокрема, надання дозволу на
розміщення на території об'єктів
благоустрою будівель і споруд
соціально-культурного, побутового,
торговельного та іншого призначення.

Порядок облаштування тимчасових
споруд врегульований Порядком
розміщення тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності, затвердженим наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України наказом № 244 від
21 жовтня 2011 року та Порядком розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності на
території м. Миколаєва, затвердженим
рішенням міської ради від 26 січня 2012 №
14/16 (далі - Порядок).

Підставою для розміщення тимчасових
споруд є паспорт прив'язки тимчасових
споруд на земельних ділянках, що
використовуються відповідно до вимог
Земельного кодексу України, у тому
числі і на підставі договору
встановлення особистого строкового
сервітуту (.1.12 Порядку).

Зі змісту та аналізу вищезазначених
правових норм вбачається, що
облаштування, розміщення тимчасових
споруд передбачає, як визначення
відсутності права третіх осіб на
оренду, власність, постійне
користування або наявність
встановленого особистого строкового
сервітуту на земельну ділянку, так і
відповідність місця розташування
тимчасових споруд будівельним нормам
(п. 2.1.7-2.1.9 Порядку)

Як вбачається із матеріалів
справи, ОСОБА_5 є власницею житлового
будинку АДРЕСА_1 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу житлового будинку від
31 жовтня 2012 року.

Рішенням Миколаївської міської
ради від 23 грудня 2011 року № 12/25 п. 1.1,
ОСОБА_3, як фізичній особі - підприємцю,
надано дозвіл на розміщення
тимчасового об'єкта для провадження
підприємницької діяльності загальною
площею 30, 0 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_2.

Розміщення тимчасової споруди
передбачалось на земельній ділянці,
яка є власністю територіальної
громади м. Миколаєва в особі
Миколаївської міської ради.

У зв'язку з тим, та на підставі
вказаного рішення, 03 лютого 2012 року між
відповідачами укладено договір про
встановлення особистого строкового
сервітуту № 28 відносно земельної
ділянки строком на 5 років.

Земельна ділянка виділена під
розміщення тимчасової споруди на
підставі погодженого у 2011 році
головним архітектором міста ескізного
проекту облаштування павільйону,
розробленого ПП ОСОБА_6 № 327692. Саме цей
погоджений ескізний проект був
предметом розгляду на пленарному
засіданні Миколаївської міської ради
при вирішенні питання про надання
дозволу ОСОБА_3 на розміщення
тимчасової споруди для провадження
підприємницької діяльності та
укладання з ним спірної угоди.

Рішенням Миколаївської міської
ради від 31 травня 2012 року № 17/17, п.6.1.,
внесені зміни до попереднього рішення
від 23 грудня 2011 року, а 13 червня 2012 року
і до вказаного договору, в частині
місця розміщення споруди, замість
вказаної, зазначена адреса - АДРЕСА_2.

Вказані рішення міської ради та
договір (зі змінами) про встановлення
особистого строкового сервітуту є
чинними.

Як встановлено судом та
вбачається із матеріалів справи, у
лютому 2012 року ОСОБА_3 розміщена
тимчасова споруда відповідно до
наявної дозвільної документації та на
відстані 3,5 м. від стіни житлового
будинку АДРЕСА_1, безпосередньо проти
вікон житлового будинку позивачки.

Між тим, таке розміщення тимчасового
об'єкту порушує право позивачки, як
власника будинку та здійснено в
порушення будівельних норм, вимог ДБН
В.2.2 - 23:2009 «Будинки і споруди.
Підприємства торгівлі», п. 5.4 по
відстані до будинків: «Тимчасові
споруди сезонної торгівлі, павільйони,
кіоски тощо повинні розміщуватися до
будинків та інших споруд на відстані,
яку слід приймати залежно від ступеня
їх вогнестійкості згідно з ДБН 360, але
не менше 10 м. Допускається
розташовувати вказані споруди біля
зовнішніх стін будинків та інших
споруд, якщо такі стіни не мають
отворів (прорізів) і відповідають
вимогам будівельних норм до
протипожежних стін та за умови
забезпечення проїзду для пожежних
машин згідно з вимогами нормативних
документів».

Зазначене порушення
підтверджується висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
1096-1097 від 30 вересня 2013 року, проведеної
за ухвалою Заводського районного суду
м. Миколаєва від 31 травня 2013 року по
іншій справи за участю сторін.

Такий висновок експертизи у цивільній
справі є належним та допустимим
доказом відповідно до положень ст. ст.
59, 64 ЦПК України.

Між тим, належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх
заперечень щодо відсутності порушень
будівельних норм відповідачі суду не
надали.

Те, що позивач лише з жовтня 2012 року є
власником житлового будинку, саме по
собі не свідчить про відсутність у неї
права на захист своїх прав, як власника
будинку.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що виявлені порушення можливо усунути
способами, які запропоновані експертом
у висновку, не заслуговують на увагу,
оскільки наслідком їх усунення є зміна
узгодженого місця розміщення
тимчасової споруди.

За таких обставин та з урахуванням
положень ст.ст. 375, 393 ЦК України, суд
обґрунтовано дійшов висновку, що
розташування тимчасової споруди не
відповідає вимогам будівельних норм та
порушує права позивачки, як власника
житлового будинку на безперешкодне
користування ним, а тому вірно визнав
незаконним та скасував спірні рішення
міської ради.

Відповідно до статі 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 названого
Кодексу, зокрема, частиною 1 цієї статі
передбачено, що зміст правочину не може
суперечить цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як встановлено договір про
встановлення особистого строкового
сервітуту є похідним від рішення
міської ради, яке прийнято незаконно.

Тому висновок суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_5 про визнання спірного договору
недійсним за ст. 215 ЦК України, є вірним.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції.

Отже, висновок суду ґрунтується
на встановлених судом обставинах
справи і вимог закону.

Таким чином, рішення суду
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
тому апеляційну скаргу слід відхилити.

У відповідності до ст. 88 ЦПК
України з позивача на користь
відповідача не підлягає стягненню
судовий збір за подачу апеляційної
скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів , -

ухвалила:

Апеляційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: