АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/310/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 636/3806/13-ц
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області у складі :

Головуючого - судді - Яцини В.Б.,

суддів - Бурлака І.В., Карімової
Л.В.,

при секретарі : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Чугуївського
міжрайонного прокурора Харківської
області

на рішення Чугуївського міського суду
Харківської області від 04 жовтня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Станкоремонтний
завод», Новопокровської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області про визнання договору дійсним
та права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

04 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Чугуївського міського суду
Харківської області з позовом, в якому
після його уточнення просив суд
визнати дійсним договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі б/н
від 17 жовтня 2010 року, укладений між ним
та ТОВ «Станкоремонтний завод» та
визнати за ним на підставі цього
договору право власності на будівлю
адміністративно-виробничого та
складського призначення літ. «А»
розміром 58,05х21,20-1,90х8,00 м), двоповерхової
прибудови з розміщенням на ній
адміністративно-виробничих приміщень
«А1» розміром 13,09х36,80м, одноповерхової
прибудови з розміщенням на ній
сторожки «А2» розміром 4,40х4,59 та ганка
«а» розміром 4,00х2,65, що розташовані по
АДРЕСА_1.

При цьому послався на те, що між ним та
ТОВ «Станкоремонтний завод» 17.10.2007 року
був укладений попередній договір про
здійснення спільними зусиллями
будівництва недобудованої прибудови
«В-2», яка належала ТОВ
«Станкоремонтний завод», на підставі
чого він передав ТОВ «Станкоремонтний
завод» в якості передоплати 845 000 грн.
За умовами попереднього договору
протягом 3-х років з дня його укладення
сторони зобов'язалися укласти основний
договір купівлі-продажу вказаної
прибудови «В2» (АПК) будівлі
адміністративно-виробничого та
складського призначення. Коли
будівництво цієї будівлі було
завершено, ОСОБА_2 передав ТОВ
«Станкоремонтний завод» обумовленому
грошову суму 800 000 грн., як остаточний
розрахунок за придбану нерухомість.
17.10.2010 року договір купівлі-продажу
нежитлової будівлі був підписаний
обома сторонами, однак відповідач
ухиляється від його посвідчення у
нотаріальному порядку, що порушує
право позивача на вільне розпорядження
цим майном.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримала і додатково
пояснила, що після укладення
зазначеного договору купівлі-продажу
від 17.10.2010 року за позовом одного з
учасників ТОВ «Станкоремонтний завод»
ОСОБА_3 намагався визнати за собою
право власності на передбачену
вказаним договором купівлі-продажу
нежитлову будівлю, однак відповідне
рішення Чугуївського міського суду
Харківської області від 25 листопада 2010
року було скасовано рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 01.10.2013 року і спірне майно було
повернуто до власності ТОВ
«Станкоремонтний завод».

Відповідачі позов визнали у повному
обсязі.

Рішенням Чугуївського міського суду
Харківської області від 04 жовтня 2013
року позов було задоволено повністю.
Визнано дійсним договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі б/н
від 17 жовтня 2010 року, укладений між
ОСОБА_2 та ТОВ «Станокоремонтний
завод». Визнано за ОСОБА_2 право
власності на будівлю
адміністративно-виробничого та
складського призначення «А» розміром
58,05х21,20-1,90х8,00м двоповерхової прибудови
з розміщенням на ній
адміністративно-виробничих приміщень
«А1» розміром 13,09х36,80 м, одноповерхової
прибудови з розміщенням на ній
сторожки «А2» розміром 4,40х4,59 та ганка
«а» розміром 4,00х2,65м, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з таким рішенням,
Чугуївський міжрайонний прокурор
Харківської області в апеляційній
скарзі просить його скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
його невідповідність нормам
матеріального та процесуального права;
неповне з'ясування судом обставин, що
мають суттєве значення по справі; не
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи. При цьому
вказав на те, що суд не дослідив: чи
належало відповідачу спірне нерухоме
майно на день укладення договору
купівлі-продажу у 20101 році, чи не було
воно самочинно збудовано і чи введено
до експлуатації; в порушення ст. 45 ЦПК
України до справи не було залучено
Інспекцію ДАБК, яка здійснює державний
контроль на будівництвом; суд не
з'ясував належність земельної ділянки,
на якій розташована спірна будівля;
відповідно до ст.ст. 638, 639, 640, 657 ЦК
України, в редакції на день укладення
договору купівлі-продажу від 17.10.2010
року, до державної реєстрації права
власності на нежитлову будівлю, яка
була продана за цим договором. Такий
правочин не є укладеним і тому не може
бути визнаний дійсним з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України; суд
не з'ясував фактичного виконання
сторонами умов договору
купівлі-продажу від 17.10.2010 року, що
також є необхідним для застосування ч. 2
ст. 220 ЦК України.

У своїх запереченнях проти скарги
ОСОБА_2 вважає доводи скарги
безпідставними, а рішення районного
суду законним і обґрунтованим, на
підставі чого просить скаргу відхилити
і залишити рішення без змін. При цьому
він вказав, що у 2010 році відповідно до
вимог ст.ст. 30, 31 Закону України
рішенням ХХІХ сесії V скликання
Новопокровської селищної ради від
30.06.2010 року було введено до
експлуатації об'єкт нерухомості в
якості будівлі
адміністративно-виробничого та
складського призначення, з присвоєнням
нової адреси: смт. Новопокровка, вул..
Островського, буд. 10-З, що
опосередковано також свідчить про
наявність у відповідача права
власності чи права користування
земельною ділянкою, на якій цей об'єкт
знаходиться, а під час розгляду справи
у суді першої інстанції був
виготовлений технічний паспорт на цю
нерухомість, який не має позначок про
самовільний характер його будівництва.
Крім того, відповідно до довідки
Новопокровської селищної ради № 476 від
15.08.2013 року ТОВ «Станокоремонтний
завод» з 24.01.2003 року користується
земельною ділянкою під сказаним
об'єктом нерухомості на умовах оренди,
а після прийняття будівлі до
експлуатації у 2010 року відповідач
почав виготовляти на нього технічну
документацію та отримав кадастровий
номер. На день підписання акту
приймання-передачі нерухомо майна від
02.10.2013 року Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та інших
законодавчих актів України було
внесено зміни до ч. 1 ст. 657 ЦК України,
внаслідок чого були виключені вимоги
про державну реєстрацію угод з
нерухомості, а ч. 3 ст. 640 ЦК України була
викладена в такій редакції, що договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з моменту його
посвідчення, що при встановлених
обставинах надавало суду правові
підстави для визнання договору
купівлі-продажу від 17.10.2010 року дійсним.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги з
передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України
підстав районний суд виходив з того, що
між сторонами по справі був укладений
договір купівлі-продажу нерухомості та
досягнуто домовленості щодо всіх
істотних умов договору, відбулася
передача та прийом об'єкту
купівлі-продажу, за який продавець
отримав обумовлену у договорі суму,
однак у подальшому відповідач
ухилився від нотаріального
посвідчення договору, чим порушив його
умови. При цьому цей договір
купівлі-продажу не порушує права та
інтереси інших осіб.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2010 року
між позивачем і ТОВ «Станкоремонтний
завод» у простій письмовій формі був
укладений договір купівлі-продажу
нежитлової будівлі прибудови (АПК) літ.
«В-2», яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, яка належить продавцю на
праві власності на підставі Свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
видане Новопокровською селищною радою
Чугуївського району Харківської
області від 16.05.2006 року. За домовленістю
сторін продаж було здійснено за 1 645 000
грн., з яких 845 000 грн. вже було
попередньо сплачено покупцем 17 жовтня
2007 року згідно до протоколу № 31 від
17.10.2007 року, а сума у розмірі 800 000 грн.
будуть передані продавцю одразу після
підписання договору сторонами, і
передачу цієї суми підтверджує
протокол № 7/2010 від 17 жовтня 2010 року.
Згідно акту прийому-передачі від 02.10.2013
року позивач отримав від продавця
вказану у договорі купівлі-продажу
нерухомість у володіння.

Частина перша статті 220 ЦК України
під загрозою нікчемності вимагає від
сторін дотримуватися вимог закону про
нотаріальне посвідчення договору.

При цьому, відповідно до ч. 2
вказаної статті цього ж Кодексу, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося
повне або часткове виконання договору,
але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може за
позовом зацікавленої сторони договору
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Однак всупереч вимог ст. 213 ЦПК
України про законність та
обґрунтованість рішення, районний суд
не взяв до уваги, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовується до
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст.ст. 210
та 640 ЦК України в редакції, чинний на
час виникнення спірних правовідносин,
пов'язується з державною реєстрацією
правочину, а тому вони не є укладеними і
не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Відповідно до ст. 657 ЦК України в
редакції, яка діяла на день підписання
договору купівлі-продажу від 17.10.2010
року, договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 640 цього Кодексу в
редакції до її зміни Законом України
від 11.02.2010 року № 1878-VI, що набрав
чинності з 01 січня 2013 року, договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Посилання у запереченнях проти
скарги на те, що на день ухвалення
рішення районним судом право
власності на нерухоме майно виникає
після нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу і тому
наступна державна реєстрація цього
права лише його підтверджує, а не
встановлює, - є безпідставним, оскільки
з огляду на дату укладення договору
купівлі-продажу нерухомості спірні
правовідносини виникли до внесення
таких змін у зазначені норми
матеріального права і ці зміни діють
лише на майбутнє, тому на цей договір
вони не поширюються.

Крім того, судом першої інстанції не
було враховано, що однією з
передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України умов
визнання правочину дійсним в судовому
порядку є встановлення факту ухилення
однієї із сторін договору від його
нотаріального посвідчення, чого судом
у справі належним чином з'ясовано не
було. Пояснення сторін під час
апеляційного провадження про те, що у
ТОВ «Станкоремонтний завод» на той час
не вистачало усіх документів,
необхідних для укладення договору
купівлі-продажу у нотаріальній формі,
або що зазначений у договорі
купівлі-продажу від 17.10.2010 року об'єкт
нерухомості перебував в іншому
судовому спорі, не можуть буди доводом
на підтвердження факту ухилення
продавця від нотаріального
посвідчення цього правочину.

Суд також не з'ясував, що всупереч
вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України у матеріалах
справи відсутні належні і допустимі
письмові докази, якими не можуть бути
надані сторонами технічний паспорт чи
акт прийому передачі або протоколи
загальних зборів учасників ТОВ
«Станкоремонтний завод» про те, що ТОВ
«Станокоремонтний завод» на день
підписання договору купівлі-продажу
від 17.10.2010 року зареєстрував своє право
власності на продану за цим договором
нежитлову будівлю, а позивач сплатив
йому за продану нерухомість обумовлену
у договорі грошову суму.

Таким чином, оскільки районний суд
ухвалив своє рішення при неповному
з'ясуванні обставин, що мають суттєве
значення по справі, висновки суду не
відповідають обставинам справи, з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, то з
передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підстав рішення суду підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову, за відсутності для цього
правових підстав, а скарга прокурора -
відповідному задоволенню.

При цьому судова колегія також
виходить з того, що дотримання вимог
закону у питанні набуття права
власності має публічне значення і
погоджується із наведеним у скарзі
доводами прокурора про наявність в
цьому визначеного у ч. 1 ст. 41
Конституції України державного
інтересу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1,
3, 4 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 319, 323-325, 327 ЦПК
України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Чугуївського
міжрайонного прокурора Харківської
області задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду
Харківської області від 04 жовтня 2013
року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Станкоремонтний
завод», Новопокровської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області про визнання договору дійсним
та права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: