АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1250/14
Справа: № 646/6439/13-ц
Категорія: захист прав споживачів
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 14 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про визнання умов кредитного договору
такими, що порушують права споживача,
зміну валюти кредитного договору та
перерахунок кредитної заборгованості,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивачка ОСОБА_3 в
особі свого вповноваженого
представника звернулась до суду з
вищезазначеним позовом, у якому
вказувала на те, що 10 серпня 2007 року між
нею та банківською установою -
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» (на теперішній час:
Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк») був укладений Договір
про надання споживчого кредиту №
0, згідно якого їй на умовах
строковості, платності та цільового
використання - придбання житла було
надано кредит у розмірі 70 000,00 дол. США з
кінцевим строком його погашення 11
серпня 2025 року та сплатою щомісячних
процентів за користування кредитними
коштами в розмірі 12,5 % річних.

Однак, на думку позивачки, цей
Кредитний договір був укладений з
порушенням вимог чинного
законодавства, а саме п. 2.5. Постанови
Правління Національного банку України
№ 168 від 10.05.2007 року та ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
щодо проведення банком
переддоговірної роботи, оскільки
банком не було надано позичальниці в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування та орієнтовану сукупну
вартість кредиту. Відповідач не
попередив позичальницю про валютні
ризики, які могли виникнути у зв'язку зі
зміною курсу гривні до іноземної
валюти. Також Кредитний договір не
містить детального розпису загальної
вартості кредиту.

Крім того, з моменту укладення між
сторонами кредитного договору істотно
змінилися обставини, якими останні
керувалися при його укладенні, а саме
настання світової фінансової кризи
наприкінці 2008 року та різке зростання
курсу долару США по відношенню до курсу
гривні України, які жодна із сторін
договору не могли передбачити, та лягли
додатковим тягарем на позичальницю
ОСОБА_3 по виконанню своїх зобов'язань
щодо погашення кредиту, отриманого в
іноземній валюті.

При цьому на момент укладення між
сторонами зазначеного кредитного
договору банківською установою не було
надано на огляд позичальниці
відповідної Банківської ліцензії, ні
Письмового дозволу НБУ, на підставі
яких АКІБ «УкрСиббанк» мав би право
здійснювати операції з валютними
цінностями та використовувати
іноземну валюту як засіб платежу.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачка ОСОБА_3 просила суд:

- визнати умови Договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 10.08.2007
року такими, що порушують її права як
споживача кредитної послуги;

- змінити валюту Договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 10.08.2007
року, а саме: кредит у розмірі 70 000,00 дол.
США перевести в національну валюту -
гривню за курсом станом на день
укладення Кредитного договору, тобто
10.08.2007 року;

- зробити перерахунок заборгованості
позичальниці ОСОБА_3 за Договором про
надання споживчого кредиту № 0
від 10.08.2007 року з урахуванням валюти
кредиту на національну валюту України
та перерахувавши платежі по кредиту,
здійснені позичальницею протягом 2008-2013
років в іноземній валюті - доларах США,
у національну валюту України - гривню.

Представник відповідача - ПАТ
«УкрСиббанк» у своїх письмових
запереченнях проти заявлених до нього
позивачкою ОСОБА_3 вимог просив суд
відмовити в задоволенні цих вимог,
посилаючись на їх безпідставність.

При цьому він вказував на те, що спірний
Договір про надання споживчого кредиту
№ 0 від 10.08.2007 року, був укладений
сторонами у відповідності до вимог
діючого на той час законодавства,
зокрема й Закону України «Про захист
прав споживачів», позаяк перед
укладенням цього договору
позичальниця отримала від банку
відповідний Інформаційний лист, у
якому попереджалась, що валютні ризики
під час виконання зобов'язань за
кредитним договором покладаються на
Позичальника.

Крім того, при укладенні Кредитного
договору позичальниця ОСОБА_3 була
ознайомлена з Тарифами банку, графіком
платежів, сукупною вартістю кредиту,
реальною процентною ставкою за
користування кредитними коштами,
вартістю усіх супутніх послуг, а також
іншими фінансовими зобов'язаннями
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
з якими вона погодилася без будь-яких
заперечень, засвідчивши це своїми
підписами як у самому Договорі про
надання споживчого кредиту № 0
від 10.08.2007 року так і у відповідних
Додатках до нього, які є його
невід'ємною частиною.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_4, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи районним судом, між тим
у судове засідання не з'явились.

При цьому представник позивачки ОСОБА_4
подала до суду першої інстанції
письмову заяву, в якій просила суд
розглядати справу за її відсутності.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі представника
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування зазначеного
рішення суду першої інстанції та
ухвалення по справі нового рішення про
задоволення заявлених позивачкою
ОСОБА_3 позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на не повне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, та порушення
судом норм матеріального права й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема апелянт вказує на те, що
відмовляючи у задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_3 вимог, суд першої
інстанції не звернув належної уваги на
невиконання відповідачем - ПАТ
«УкрСиббанк» переддоговірної роботи з
Позичальником, а саме: ненадання
інформації для свідомого вибору, яка
передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» та п.п.2.1.,
3.8 Постанови правління НБУ № 168 від
10.05.2007 року «Про затвердження Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту», що свідчить
про порушення банківською установою
прав позивачки як споживача
банківських послуг.

Крім того, укладений між сторонами
Договір про надання споживчого кредиту
не містить істотної умови, а саме:
детального розпису загальної вартості
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх сукупних
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача.

Апелянт посилається й на те, що світову
фінансову кризу, яка сталася
наприкінці 2008 року та призвела до
стрімкого зростання курсу долару США
по відношенню до курсу гривні України,
жодна сторона Кредитного договору не
могла передбачити, тобто істотно
змінилися обставини, якими сторони
керувалися при укладенні договору, що
відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України, на
думку апелянта є підставою для зміни
його умов, як на тому наполягала
позивачка, але в чому їй було
безпідставно відмовлено.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| встановлює,
що| суд першої інстанції
ухвалив|постановивши| рішення з
додержанням| вимог| матеріального і
процесуального| права.

Не може| бути| скасовано| правильне| по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише| формальних| міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір, суд
першої інстанції повно і всебічно
дослідив обставини справи,
представлені докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Приймаючи рішення у справі, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив із
того, що укладений між банківською
установою - Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» (на
теперішній час: Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк») та
позичальницею ОСОБА_3 Договір про
надання споживчого кредиту № 0
від 10 серпня 2007 року, який реалізований
контрагентами згідно його умов та
виконувався тривалий час без будь-яких
заперечень, був укладений сторонами у
відповідності до вимог чинного на той
час законодавства, в тому числі й
законодавства, що регулює валютне
кредитування.

При цьому суд першої інстанції
правильно послався й на те, що будь-яких
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог та
наявності передбачених законом
підстав для зміни умов укладеного між
сторонами кредитного договору в
судовому порядку позивачка до суду не
представила, а тому обґрунтовано
відмовив у задоволенні заявленого
ОСОБА_3 позову за його безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги представника позивачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 про незаконність ухваленого по
справі рішення з посиланням на те, що
відмовляючи у задоволенні заявлених
позивачкою вимог, суд першої інстанції
не звернув належної уваги на
невиконання відповідачем - ПАТ
«УкрСиббанк» переддоговірної роботи з
Позичальником, як споживачем
банківських послуг, та відсутність у
спірному Кредитному договорі істотної
умови, а саме: детального розпису
загальної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх сукупних послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, то ці доводи апелянта судова
колегія оцінює критично та відхиляє,
оскільки зазначені доводи, як підстави
заявленого позову, були предметом
розгляду судом першої інстанції і
знайшли свою належну правову оцінку в
ухваленому судом по справі рішенні.

При цьому судова колегія вважає
доцільним додатково зазначати, що
згідно п. 7.12. укладеного між сторонами
Договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 10 серпня 2007 року
позичальниця ОСОБА_3 своїм підписом
засвідчила факт та згоду з усіма
умовами цього Договору, які їй цілком
були зрозумілі, та які вона вважала
справедливими по відношенню до себе, а
також підтвердила свої договірні права
та обов'язки, погодившись з ними без
будь-яких заперечень.

Крім того, позичальниця ОСОБА_3 своїм
підписом підтвердила, що перед
укладанням зазначеного Договору вона
отримала від банку інформаційний лист
згідно вимог законодавства України,
зокрема, Закону України «Про захист
прав споживачів» (а.с. 10).

При цьому, п. 1.1. вказаного Договору,
підписаного позичальницею ОСОБА_3,
містить положення й про те, що
укладаючи цей Договір, остання
усвідомлювала можливість виникнення
курсових різниць (коливань) валюти
кредиту (а.с. 8).

Безпідставними є й посилання апелянта
в обґрунтування своєї апеляційної
скарги на наявність підстав,
передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, для
зміни умов укладеного між сторонами
Кредитного договору, а саме: світову
фінансову кризу, яка сталася
наприкінці 2008 року та призвела до
стрімкого зростання курсу долару США
по відношенню до курсу гривні України,
чого жодна із сторін Кредитного
договору не могла передбачити, тобто на
істотну зміну обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору, що
суд першої інстанції не взяв до уваги
при вирішенні заявленого спору,
оскільки вищезазначені апелянтом
підстави також були предметом розгляду
судом першої інстанції, який надав їм
відповідну правову оцінку в
оскаржуваному судовому рішенні.

Крім того, судова колегія звертає увагу
на таке.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Загальні підстави для зміни або
розірвання договору визначені
законодавцем у ст. 651 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом

Відповідно до частини першої статті 652
ЦК України у разі істотної зміни
обставин, якими сторони керувалися при
укладенні договору, договір може бути
змінений або розірваний за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Розірвання (зміна) договору у зв'язку з
істотними змінами обставин є
самостійним випадком припинення
(зміни) договірних зобов'язань, метою
якого є необхідність відновлення
балансу інтересів сторін договору,
істотно порушеного внаслідок
непередбачуваної зміни зовнішніх
обставин, що не залежать від волі
сторін.

Виходячи із змісту частини першої
статті 651 ЦК України в разі зміни
обставин, які істотно порушили баланс
інтересів сторін, сторони спочатку
здійснюють спроби щодо зміни або
розірвання договору за взаємною
згодою.

Частиною другою статті 652 ЦК України
передбачено, що в разі недосягнення
сторонами згоди щодо приведення
договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Отже, для розірвання (зміни) договору у
разі істотної зміни обставин необхідна
наявність всіх перелічених умов
одночасно.

До того ж, вимагаючи зміни договору на
підставі статті 652 ЦК України на
позивача покладається, у відповідності
до статті 60 ЦПК України, обов'язок
довести ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх вимог.

Проте, із вимогою про розірвання
Договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 10 серпня 2007 року
або його зміну в позасудовому порядку з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 652 ЦК
України, позичальниця ОСОБА_3 до
кредитора - АКІБ «УкрСиббанк» не
зверталась.

Крім того, відповідно до статті 36
Закону України «Про Національний банк
України» офіційний курс гривні до
іноземних валют встановлюється
Національним банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині
першій статті 8 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю», встановлюються
Національним банком України за
погодженням з Кабінетом Міністрів
України.

Поряд з цим, згідно Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
постановою Правління Національного
Банку України від 12 листопада 2003 року N
496, офіційний курс гривні до іноземних
валют, зокрема до долара США,
установлюється щоденно. Для розрахунку
курсу гривні до іноземних валют
використовується інформація про
котирування іноземних валют за станом
на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до
іноземних валют законодавчо не
закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний Договір
про надання споживчого кредиту №
0 від 10 серпня 2007 року в іноземній
валюті, сторони приймали на себе певні
ризики, на випадок зміни валютного
курсу та в момент укладення договору не
мали будь-яких законних підстав
вважати, що зміна встановленого
валютного курсу не настане.

При цьому позивачкою ОСОБА_3 не
доведено, що сторони при укладенні
вказаного кредитного договору були
впевнені в тому, що така зміна обставин
не настане.

Крім того, позичальниця ОСОБА_3 при
належній завбачливості та виходячи з
динаміки зміни курсів валют із моменту
введення в обіг національної валюти та
її девальвації, могла самостійно
передбачити в момент укладення
кредитного договору в іноземній валюті
можливість зміни курсу гривні України
до іноземної валюти, а також можливість
отримання кредиту в національній
валюті, щоб уникнути відповідної
залежності від курсових коливань.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК
України, відповідальність за валютні
ризики лежить саме на позичальнику.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(стаття 625 ЦК України).

Отже, позивачка зобов'язана виконувати
спірний кредитний договір у
відповідності до його умов та діючого
законодавства.

Таким чином, оскільки позивачкою
ОСОБА_3 не здійснено спроб досудового
врегулювання спору, а також не доведено
наявності всіх чотирьох умов,
необхідних для зміни Договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 10 серпня 2007 року на підставі статті
652 ЦК України у судовому порядку, то
підстави для задоволення її позовних
вимог та зміни зазначеного кредитного
договору в даному випадку відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги
представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2,
що наведені на її обґрунтування та які
фактично зводяться до не згоди з
ухваленим районним судом по справі
рішенням та суб'єктивної його
переоцінки, є несуттєвими, рішення
суду, ухвалене по суті заявленого
цивільно-правового спору, не
спростовують і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: