АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е НЕ М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай
Л.Д.,

суддів: Левенця
Б.Б., Шиманського В.Й.

при секретарі:
Іванову Ф.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою
через представника ОСОБА_2, на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 02 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у
справах дітей Голосіївської районної в
м. Києві державної адміністрації про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання та за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа:
Служба у справах дітей Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації про визначення місця
проживання дитини,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1, в якому
просила відібрати у останнього
малолітнього сина ОСОБА_4 та повернути
за місцем її проживання, посилаючись на
те, що вона привезла сина до
відповідача, який є батьком дитини для
спілкування, проте останній з 04.02.2013
року відмовляється повертати дитину
для подальшого проживання з нею.

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив
визначити місце проживання
малолітнього сина ОСОБА_4 з ним,
посилаючись на те, що поведінка матері
створює небезпеку для життя дитини,
вона є неврівноваженою та має
схильність до насильства.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 11.10.2013 року позови
об'єднано в одне провадження.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 02.12.2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Допущено негайне
виконання рішення суду. В задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

№ апеляційного провадження: Справа №
22-ц-796/2196/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Чередніченко
Н.П.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д. Не погоджуючись з
даним рішенням суду, ОСОБА_1 через
представника подав апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_3 відмовити, а його позов
задовольнити. Посилається на
неправильне застосування норм
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, суд
безпідставно об`єднав в одне
провадження два позови та не зупинив
провадження у справі до вирішення
справи про визначення місця проживання
дитини. Крім того, відсутні правові
підстави для відібрання дитини та його
позов фактично судом не розглядався.
Суд не врахував, що мати дитини не має
власного житла, а також не має будь -
яких доходів від підприємницької
діяльності у 2013 році, довідки ж про
заробітну плату вважає
сфальсифікованими. Натомість він має у
власності трикімнатну квартиру,
стабільний дохід та вільний графік
роботи. Суд неправомірно відмовив у
задоволенні його клопотань про надання
доказів та не врахував думку самої
дитини.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_2 підтримав апеляційну
скаргу та просив її задовольнити.

Предствник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Інші сторони в судове засідання не
з`явилися, про день та час розгляду
справи повідомлені у встановленому
законом порядку, причини неявки не
повідомили, у зв`язку з чим колегія
суддів вважає за можливе розгляд
справи у їх відсутності, за правилами ч.
2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
з червня 2009 року сторони перебували у
фактичних шлюбних відносинах, від яких
мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З середини літа 2011 року сторони
припинили спільне проживання. ОСОБА_3 з
малолітнім сином переїхала на
проживання до своєї матері в с. Великий
Олексин, Рівненського району,
Рівненської області, що
підтверджується довідкою, виданою
виконавчим комітетом Шпанівської
сільради.

ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа
підприємець, її доходи за період з
01.07.2012 року по 31.12.2012 року склали 8 386
гривень. Крім того вона працювала в TOB
«Універсал Менеджмент Україна» та TOB «
«Інжиніринг і Екотехнології.

Актом обстеження матеріально
побутових умов проживання від 30.04.2013
року та медичними довідками про
проходження медичних оглядів дитини
лікарями підтверджується, що ОСОБА_3
створено належні умови для проживання
малолітньої дитини ОСОБА_4

Розпорядженням № 379 від 09.07.2013 року
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації визначено
місце проживання малолітнього ОСОБА_4
разом з матір`ю ОСОБА_3

Відповідно до Висновку Голосіївської
районної у місті Києві державної
адміністрації від 27.09.2013 року № 1008395,
орган опіки та піклування вважає за
доцільне відібрати малолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_1 та
передати його матері, ОСОБА_3 для
постійного проживання.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
та відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
виключних обставин, за яких малолітня
дитина може бути розлучена з матір`ю не
встановлено, доказів про те, що
проживання дитини з матір`ю створює
небезпеку та загрозу для життя дитини
не надано.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо
один з батьків або інша особа
самочинно, без згоди другого з батьків
чи інших осіб, з якими на підставі
закону або рішення суду проживала
малолітня дитина, або дитячого закладу
(установи), в якому за рішенням органу
опіки та піклування або суду проживала
дитина, змінить її місце проживання, у
тому числі способом її викрадення, суд
за позовом заінтересованої особи має
право негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Принципом 6 Декларації прав дитини (
Резолюция 1386 (XIV) Генеральної Ассамблеї
ООН від 20 ноября 1959) року передбачено,
що для повного і гармонійного розвитку
своєї особистості дитина потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, зростати під піклуванням і
відповідальністю своїх батьків і,
безперечно, в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості. Малолітню дитину не
слід, крім випадків, коли є виняткові
обставини, розлучати з матір'ю.

Згідно з ч. 7, 8 СК України дитина має
бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов`язковість яких надана Верховною
Радою України. Регулювання сімейних
відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989 року зі змінами,
схваленими резолюцією 50/155 Генеральної
Асаммблеї ООН від 21.12.1995 року, яка
ратифікована постановою Верховної
Ради № 789-X11 від 27.02.1991 року в усіх
випадках щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питанням соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 цієї Конвенції
держави-учасниці забезпечують те, щоб
дитина не розлучалася з батьками
всупереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли компетентні органи
згідно з судовим рішенням, визначають
відповідно до застосовуваного закону і
процедур, що таке розлучення необхідне
в якнайкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

З матеріалів справи вбачається, що
батьки дитини проживали деякий час без
реєстрації шлюбу та після народження
дитини шлюб не зареєстрували, сім`ю не
створили та стали проживати окремо.

Згідно з довідкою Шпанівської
сільської ради від 20.02.2013 року ОСОБА_3
разом з сином ОСОБА_4 проживає у
АДРЕСА_2, який належить на праві
власності матері позивачки ОСОБА_8

Згідно з актом обстеження матеріально
побутових умов проживання від 30.04.2013
року будинок, у якому проживає ОСОБА_3
восьмикімнатний нової забудови,
оснащений меблями та сучасною
побутовою технікою. Для дитини є окрема
кімната, обладнана меблями, є достатньо
іграшок, дитячий автомобіль на
акумуляторі, на подвір`ї обладнаний
дитячий майданчик (а.с. 162).

Згідно з розпорядженням № 379 від 09.07.2013
року Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації місце
проживання малолітнього ОСОБА_4
визначено разом з матір`ю ОСОБА_3

З протоколу № 19 засідання комісії з
питань захисту прав дитини
Голосіївської районної у місті Києві
державної адміністрації від 25.09.2013 року
вбачається, що за результатами
ретельного опрацювання матеріалів
справи, комісією прийнято рішення
визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю. З цього ж
проколу вбачається, що батько дитини
був повідомлений про дату засідання
комісії, проте на засідання не з`явився.

Згідно з висновком Голосіївської
районної у місті Києві державної
адміністрації від 27.09.2013 року № 1008395
відібрання малолітнього ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_1 та
передача його матері, ОСОБА_3 для
постійного проживання є доцільним.

Суд першої інстанції правильно
керувався вимогами вищезазначених
норм та висновками органу опіки та
піклування та дійшов обґрунтованих
висновків, що відібрання малолітньої
дитини у батька та передача його матері
відповідає інтересам дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 163 СК України суд може
відмовити у відібранні малолітньої
дитини і переданні її батькам або
одному з них, якщо буде встановлено, що
це суперечить її інтересам.

Будь - яких обставин, за яких передача
малолітньої дитини матері буде
суперечити інтересам дитини судом не
встановлено. Доказів про те, що
проживання дитини з матір`ю створює
небезпеку та загрозу для життя дитини
чи про те, що мати не піклується про
малолітнього сина не надано.

Ухвалюючи рішення судом було оцінено
всі докази у справі, у тому числі і
консультативний висновок від 20.08.2013
року ( а.с. 108-114). При цьому колегія
суддів звертає увагу на те, що висновок
зроблено лише на підставі спілкування
спеціаліста з батьком дитини та
дитиною, мати дитини не була запрошена
для спілкування та з`ясування питання
про взаємовідносини дитини та матері.
Крім того, висновок зроблено вже через
півроку, як трирічна дитина стала
проживати з батьком та не мала
можливості спілкуватися з матір`ю.

З акту обстеження житлово-побутових
умов проживання від 15.03.2013 року
вбачається, що малолітній син сторін з
цього часу проживає з батьком,
прабабусею, прадідусем та
співмешканкою батька ОСОБА_9 у
трикімнатній квартирі АДРЕСА_1,
співвласником якої є і ОСОБА_1 У акті
зазначено, що ОСОБА_9 піклується про
дитину та приймає участь у його
вихованні. 18.03.2013 року ОСОБА_9 було
подано заяву до опікунської ради
Голосіївського району, у якій вона
зазначила, що має змогу допомогати у
вихованні малолітнього ОСОБА_4 без
обмеження у часі, оскільки не працює та
має багато вільного часу (а.с.154,155).

Колегія судів критично ставиться до
доводів апеляційної скарги про те, що
син сторін з народження постійно
проживав за адресою, де зареєстрований
батько дитини та місце проживання
після того, як сторони стали проживати
окремо не змінювалося.

Всі довідки про відвідування дитиною
дитячих установ, які надані ОСОБА_1
датовані після лютого 2013 року. До
лютого 2013 року будь - яких доказів
відвідування дитиною дитячих установ
чи медичних закладів за місцем
проживання батька не надано. Крім того,
згідно довідки - характеристики від
25.09.2013 року, ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4
постійно проживає в с. Халча, вул.
Леніна, що суперечить поясненням
ОСОБА_1 щодо постійного проживання сина
за місцем реєстрації.

До того ж сама по собі реєстрація особи
за певною адресою не є доказом того, що
особа за цією адресою проживає
постійно та місце проживання не
змінювала.

З медичних довідок щодо обстеження
дитини вбачається, що у вересні 2012 року
ОСОБА_3 зверталася до медичних установ
з приводу захворювання дитини та
вказувала іншу адресу проживання, а
також зі слів зазначала своє прізвище
сина ОСОБА_3.

Суд першої інстанції також правильно
виходив з того, що отримання матір`ю
дитини меншого прибутку, ніж батьком
дитини та відсутність у останньої
житлового приміщення на праві
власності не може бути підставою для
визначення місця проживання дитини з
батьком. При розгляді питання про
визначення місця проживання дитини
вирішальним є не матеріальні обставини
та не співставлення розміру житлових
приміщень, заробітних плат батьків
тощо, а насамперед відносини, що
склалися між кожним із батьків з
дитиною, почуття та емоції. Важливе
значення має і вік дитини. Суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
у віці трьох років дитина потребує
більше материнської турботи.

Питання про об'єднання в одне
провадження кількох однорідних
позовних вимог вирішується
відповідно до ч. 1 ст.126 ЦПК України та
таке питання вирішено судом першої
інстанції.

Чинним цивільним процесуальном
законодавством не передбачено право
суду апеляційної інстанції
роз`єднувати позовні вимоги, які були
об`єднані в одне провадження судом
першої інстанції.

Клопотання ОСОБА_1 роглянуті судом
першої інстанції у встановленому
процесуальним законом порядку.

Відмова у задоволенні клопотань не
свідчить про необґрунтованість
висновків суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
спору.

А тому доводи апеляційної скарги щодо
необхідності зупинення розгляду
позову ОСОБА_3 до вирішення позовних
вимог ОСОБА_1, про необгрунтованість
об`єднання позовів в одне провадження,
відмова суду у задоволенні клопотань
про допит свідків, призначення
експертизи тощо не можуть бути
підставою для скасування чи зміни
правильного по суті рішення.

Оскаржуваним судовим рішенням
відмовлено ОСОБА_1 у визначенні місця
проживання малолітнього сина разом з
ним, а тому суд першої інстанції
правильно визнав вимоги ОСОБА_3 про
відібрання дитини правомірними.

Доводи представника апелянта про те, що
суд не мав права задовольняти позов про
відібрання дитини суперечать як
вимогам сімейного законодавства, так і
положенням Конвенції про права дитини
та Декларації прав дитини.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення є
законним і обґрунтованим і не може бути
скасоване з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 02 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді