АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/2207/2014
інстанції: Величко Т.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства "Універсал
Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення
на предмет іпотеки та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства "Універсал
Банк" про визнання договору іпотеки
припиненим, за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
"Універсал Банк" на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 18 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ПАТ "Універсал Банк"
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 31 січня 2008 року
між ВАТ "Універсал Банк",
правонаступником якого є ПАТ
"Універсал Банк", та ОСОБА_1 був
укладений Генеральний договір про
надання кредитних послуг № BL1581 та
Додаткова угода до нього № BL1581/К-1, за
умовами яких банк надав позичальнику
кредит у розмірі 370000 доларів США
строком до 1 січня 2028 року зі сплатою 11,50
% річних за користування кредитними
коштами. У забезпечення виконання умов
кредитного договору, цього ж дня з
ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки,
за умовами якого остання передала в
іпотеку належне їй на праві приватної
власності нерухоме майно - нежилі
приміщення АДРЕСА_1. В обґрунтування
позову зазначав, що в ході виконавчого
провадження по примусовому виконанню
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 14 травня 2010 року про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ
"Універсал Банк" заборгованості в
розмірі 3177420 грн. 53 коп. було проведено
опис майна боржника та накладено арешт
на майно, яке було передане в іпотеку
ПАТ "Універсал Банк" згідно договору
іпотеки від 31 січня 2008 року. У
подальшому в процесі здійснення
примусової реалізації майна в рамках
виконавчого провадження було
встановлено, що за ОСОБА_1
зареєстровано лише Ѕ частину
іпотечного майна, а саме: Ѕ частину
нежилих приміщень АДРЕСА_1. Позивач
вказує, що не надавав своєї згоди на
будь-яке відчуження іншої Ѕ частини
іпотечного майна. Крім того, 31 липня 2013
року було опубліковане повідомлення
про проведення прилюдних торгів з
продажу вказаного майна, ціну якого
було визначено на підставі експертного
висновку з оцінки майна, проведеного
ПАТ "Універсал Банк", в розмірі 238000 грн.
Таким чином, позивач вважає, що
проведення прилюдних торгів, що тягне
за собою реалізацію тільки частини
предмета іпотеки, порушує Закон
України "Про іпотеку" та права банку як
іпотекодержателя на першочергове
задоволення вимог за рахунок предмета
іпотеки.

Посилаючись на викладене, позивач, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив суд у рахунок часткового
погашення заборгованості за
Генеральним договором про надання
кредитних послуг № BL1581 від 31 січня 2008
року та Додаткової угоди до нього №
BL1581/К-1 від 31 січня 2008 року звернути
стягнення на предмет іпотеки - Ѕ
частину нежилих приміщень АДРЕСА_1 за
ціною 527500 грн. шляхом визнання права
власності на нього за ПАТ "Універсал
Банк".

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду із зустрічним позовом до ПАТ
"Універсал Банк" про визнання договору
іпотеки припиненим. Свої вимоги
мотивувала тим, що рішенням
Деснянського районного суду м. Києва
від 14 травня 2010 року Генеральний
договір про надання кредитних послуг №
BL1581 від 31 січня 2008 року та Додаткову
угоду № BL1581/К-1 від 31 січня 2008 року,
укладені між ВАТ "Універсал Банк",
правонаступником якого є ПАТ
"Універсал Банк", та ОСОБА_1 розірвано.
Оскільки за змістом ст. 593 ЦК України та
ст. 17 Закону України "Про іпотеку"
іпотека припиняється у разі припинення
основного зобов'язання, ОСОБА_1 просила
суд визнати договір іпотеки від 31 січня
2008 року припиненим з 11 серпня 2010 року.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2013 року у
задоволенні позову ПАТ "Універсал Банк"
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1
задоволено. Визнано дію договору
іпотеки від 31 січня 2008 року, укладеного
між ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1,
припиненою з 11 серпня 2010 року. Стягнуто
з ПАТ "Універсал Банк" на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 229 грн. 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ
"Універсал Банк", посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення первісного позову та
відмову у задоволенні зустрічного
позову. Скаржник зазначає, що судом не
було враховано, що наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконане боржником,
не припиняє відносин сторін кредитного
договору та не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання; оскільки на
даний момент рішення суду про
стягнення заборгованості за кредитним
договором не виконане, тобто не
виконане основне зобов'язання, то
відсутні підстави для задоволення
зустрічного позову про визнання
договору іпотеки припиненим та відмови
у зверненні стягнення на предмет
іпотеки; суд дійшов помилкового
висновку про те, що позивач обрав
неналежний спосіб захисту порушеного
права, чим фактично обмежив банк у
праві на звернення до суду за захистом
свого майнового права, що суперечить
положенням ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Представник ПАТ "Універсал Банк" - Білик
Л.А. в суді апеляційної інстанції
підтримала апеляційну скаргу з
наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в суд
апеляційної інстанції не з'явилися, про
час і місце розгляду справи
повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними. Неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

ОСОБА_1 в день судового засідання (26
лютого 2014 року о 9 годині 45 хвилин) через
канцелярію суду подала клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із хворобою її представника ОСОБА_3 та
неможливістю особисто бути присутньою
у судовому засідання.

Аналогічне клопотання телеграмою
направлено ОСОБА_3

Повідомлені причини неявки у судове
засідання ОСОБА_1 та її представника
ОСОБА_3 колегія суддів вважає
неповажними та такими, що направлені на
затягування апеляційного розгляду
справи, а з урахуванням того, що в
минулому судовому засідання всі особи,
які беруть участь у справі, дали
пояснення, колегія суддів вважає
можливим проводити розгляд справи у їх
відсутність.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення в цій
частині, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом установлено, що 31 січня 2008 року
між ВАТ "Універсал Банк",
правонаступником якого є ПАТ
"Універсал Банк", та ОСОБА_1 був
укладений Генеральний договір про
надання кредитних послуг № BL1581 та
Додаткова угода до нього № BL1581/К-1, за
умовами якого банк надав позичальнику
кредит у розмірі 370000 доларів США
строком до 1 січня 2028 року зі сплатою
11,50% річних за користування кредитними
коштами.

У забезпечення виконання умов
кредитного договору, цього ж дня з
ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки,
за умовами якого остання передала в
іпотеку належне їй на праві приватної
власності нерухоме майно - нежилі
приміщення АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1.1. іпотечного договору
сторони погодили, що у разі невиконання
або неналежного виконання боржником
зобов'язань за будь-яким з вищевказаних
основних договорів, що обумовлюють
основне зобов'язання, іпотекодержатель
має право задовольнити свої вимоги за
рахунок предмету іпотеки в повному
обсязі переважно перед іншими
кредиторами.

Установлено, що рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 14 травня 2010
року позов ПАТ "Універсал Банк" про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
"Універсал Банк" заборгованість за
кредитом у сумі 400661,19 доларів США, що за
курсом НБУ становить 3175600 грн. 53 коп. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1
задоволено. Генеральний договір про
надання кредитних послуг № BL1581 від 31
січня 2008 року та Додаткову угоду №
BL1581/К-1 від 31 січня 2008 року, укладені між
ВАТ "Універсал Банк", правонаступником
якого є ПАТ "Універсал Банк", та ОСОБА_1
розірвано (І том, а. с. 117 - 121).

Постановою від 3 серпня 2011 року
відкрито виконавче провадження за
виконавчим листом № 2-508, виданого 3
вересня 2010 року Деснянськимрайонним
судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1
на користь ПАТ "Універсал Банк"
заборгованості в розмірі 3177420 грн. 53
коп.

1 червня 2012 року державним виконавцем
було проведено опис майна та накладено
арешт на майно боржника - нежилі
приміщення АДРЕСА_1, про що складено
відповідний акт (І том, а. с. 11 - 13).

Постановою про арешт боржника та
оголошення заборони його відчуження
від 24 квітня 2013 року накладено арешт на
все майно боржника ОСОБА_1 (а. с. 133).

Згідно матеріалів виконавчого
провадження №181/12 встановлено, що за
ОСОБА_1 зареєстровано право власності
на 1/2 частину нежилих приміщення
АДРЕСА_1.

У подальшому державним виконавцем
складено відповідний акт від 26 вересня
2013року про реалізацію на прилюдних
торгах майна, а саме: 1/2 частини нежилих
приміщення АДРЕСА_1, що належить на
праві власності ОСОБА_1 Переможцем
прилюдних торгів визнано ОСОБА_4, який
придбав майно за ціною 240 000 грн.

24 жовтня 2013 року державним виконавцем
виненсено постанову про закінчення
виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
"Універсал Банк" про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності на нього, суд
першої інстанції виходив із того, що
предмет іпотеки, який належав ОСОБА_1,
був реалізований в ході виконавчого
провадження на прилюдних торгах, а,
отже, не може бути звернуто стягнення
на предмет іпотеки шляхом визнання
права власності на нього.

Ухвалюючи рішення про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив із того, що оскільки
рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 14 травня 2010 року, яке
набрало законної сили 11 серпня 2010 року,
Генеральний договір про надання
кредитних послуг № BL1581 від 31 січня 2008
року та Додаткову угоду № BL1581/К-1 від 31
січня 2008 року було розірвано, то в силу
ст. 653 ЦК України, ст. 17 Закону України
"Про іпотеку" договір іпотеки від 31
січня 2008 року, укладений для
забезпечення зобов'язань за розірваним
кредитним договором, є припиненим з
моменту набрання рішенням законної
сили.

Проте з такими висновками суду
повністю погодитись не можна.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 17 Закону "Про
іпотеку", іпотека припиняється у разі
припинення основного зобов'язання або
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Тобто, іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено,
що у разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються.

Таким чином, в силу зазначених правових
норм, за загальним правилом, розірвання
договору припиняє його дію на майбутнє
і не скасовує сам факт укладення та дії
договору включно до моменту його
розірвання, а також залишає в дії
окремі його умови щодо зобов'язань
сторін, спеціально передбачені для
застосування на випадок порушення
зобов'язань і після розірвання
договору, виходяч з характеру цього
договору, за яким кредитор повністю
виконав умови договору до його
розірвання.

Виходячи з характеру правовідносин
сторін та змісту норм статей 598, 599, 653 ЦК
України, в яких законодавець розрізняє
поняття "розірвання договору", з одного
боку, і "припинення зобов'язання", з
іншого боку, суду слід було врахувати,
що розірвання кредитного договору не
припиняє кредитні зобов'язання
боржника, у рамках якого боржник
зобов'язаний повернути суму кредиту,
сплатити проценти та пеню за порушення
строків виконання зобов'язання,
оскільки кредитне зобов'язання
належить вважати припиненим не з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про розірвання договору,
а з моменту виконання позичальником
усіх обов'язків перед банком, які
складають зміст цього зобов'язання.

Із матеріалів справи убачається, що
зобов'язання за кредитним договором,
забезпеченим договором іпотеки, в
повному обсязі не виконані, а тому
відсутні підстави вважати, що
правовідносини сторін кредитного
договору є припиненими, а
іпотекодавець звільнений від
відповідальності за невиконання
божником грошового зобов'язання.

За таких обставин висновок суду першої
інстанції щодо припинення іпотеки в
силу наявності рішення суду, яке
набрало законної сили, про розірвання
кредитного договору є помилковим.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
вважає необхідним рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання договору іпотеки
припиненим.

Висновок суду в частині відмови у
задоволенні первісного позову ПАТ
"Універсал Банк" про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності на нього
грунтується на вимогах закону та є
правильним.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку"
передбачено, що сторони іпотечного
договору можуть вирішити питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. Позасудове
врегулювання здійснюється згідно із
застереженням про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься в
іпотечному договорі, або згідно з
окремим договором між іпотекодавцем і
іпотекодержателем про задоволення
вимог іпотекодержателя, що підлягає
нотаріальному посвідченню, який може
бути укладений одночасно з іпотечним
договором або в будь-який час до
набрання законної сили рішення суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, яким також
вважається відповідне застереження в
іпотечному договорі, визначає можливий
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки відповідно до цього Закону.
Визначений договором спосіб
задоволення вимог іпотекодержателя не
перешкоджає іпотекодержателю
застосувати інші встановлені цим
Законом способи звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про
іпотеку" передбачено, що
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
судам роз'яснено, що з урахуванням
положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону
України "Про іпотеку" іпотекодержатель
може задовольнити забезпечену
іпотекою вимогу шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки. Правовою
підставою для реєстрації права
власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, яке є предметом
іпотеки, є договір про задоволення
вимог іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору
за своїми правовими наслідками та
передбачає передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають
виходити з того, що з урахуванням цих
норм права не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекодержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16
ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК України
звернення стягнення на предмет
застави/іпотеки здійснюється лише за
рішенням суду, якщо для укладення
такого договору щодо майна фізичної
особи вимагалось отримання згоди чи
дозволу іншої особи чи органу.

Розділ 5 договору іпотеки містить
відповідне застереження про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотекодержатель самостійно визначає
один з наступних способів звернення
стягнення на предмет іпотеки: передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання у порядку,
встановленому Законом України "Про
іпотеку" ; право іпотекодержателя від
свого імені продати предмет іпотеки
будь-якій особі на підставі договору
купівлі-продажу у порядку,
встановленому Законом України "Про
іпотеку". У разі застосування передачі
предмету іпотеки у власність
іпотекодержателя як способу
задоволення вимог іпотекодержателя,
даний договір є правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на предмет іпотеки
(пп. 5.1, 5.3 договору іпотеки).

У п. 4.2. договору іпотеки
сторонами визначено, що звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду;
або виконавчого напису нотаріуса; або
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя; або за договором між
іпотекодавцем та іпотекодержателем
про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Отже, з урахуванням вказаних норм права
не виключається можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки у спосіб і
набуття іпотекодержателем права
власності на нього за рішенням суду,
оскільки цими нормами передбачено
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки, яке ототожнюється зі
способом звернення стягнення, якщо
його передбачено договором.

Разом з тим, зі змісту договору іпотеки
убачається, що предметом договору є
нежилі приміщення АДРЕСА_1, які
належали ОСОБА_1 на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого ОСОБА_5, приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу 31 січня 2008 року за
реєстровим № 555.

За даними інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно ОСОБА_1 на момент ухвалення судом
оскаржуваного рішення була власником Ѕ
частини нежилих приміщень АДРЕСА_1. При
цьому належне їй майно в ході
виконавчого провадження було
реалізованого з прилюдних торгів.

Матеріали справи не містять доказів
того, яким чином вибула з володіння
ОСОБА_1 інша Ѕ частини нежилих
приміщень АДРЕСА_1, а також хто є її
власником.

Колегія суддів припускає, що інша Ѕ
частина, яка є предметом договору
іпотеки від 31 січня 2008 року, була
відчужена без відома та згоди
іпотекодержателя, а тому банк не
позбавлений можливості захистити
порушене право в інший спосіб.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
скаржника висновків суду в цій частині
не спростовують.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність підстав для звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання за ПАТ "Універсал Банк" права
власності на Ѕ частину частини нежилих
приміщень АДРЕСА_1, й обгрунтовано
відмовив у задоволенні первісного
позову ПАТ "Універсал Банк".

Ураховуючи викладене, апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Універсал
Банк" задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року в
частині задоволення зустрічного
позову ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в
цій частині нове рішення наступного
змісту.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства "Універсал Банк" про
визнання договору іпотеки припиненим
відмовити.

В іншій частині рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий
Судді: