справа №336/5296/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запорожжя у складі:

головуючого судді
Артемової Л.Г.

при секретарі судового засідання
Бутенко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства
«Укрсиббанк»до ОСОБА_1 про стягнення
суми заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту, процентів,
нарахованих за користування кредитом, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2013 року ПАТ «Укрсиббанк»
звернулося до суду із вищевказаним
позовом, в обґрунтування якого
зазначило, що 07 червня 2006 року між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «Укрсиббанк» (надалі - після
зміни найменування Публічне
акціонерне товариство «Укрсиббанк»)
укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0 (
надалі-Кредитний договір).

Згідно умов кредитного договору
позивач надав відповідачу - ОСОБА_1
кредит (грошові кошти) в сумі 118 170 (сто
вісімнадцять тисяч сто сімдесят)
гривень 00 коп., а відповідач
зобов»язався повернути наданий кредит
у повному обсязі не пізніше 06.06.2013 р.
згідно з графіком погашення кредиту
(Додаток №1 до Кредитного договору) та
сплачувати проценти за користування
кредитом у розмірі 17% річних.

Відповідно до додатку №1 до Кредитного
договору,погашення кредиту повинно
відбуватися щомісячно,не пізніше
визначеного числа кожного
календарного місяця протягом всього
строку дії договору.

Погашення нарахованих процентів
згідно п.1.3.4. Кредитного договору
відбувається з 01 по 10 число кожного
місяця наступного за тим за які були
нараховані проценти.

Відповідач неналежним чином
виконував покладені на нього обов'язки,
чим порушив умови укладеного
кредитного договору в результаті чого
станом на 30.05.2013 року має прострочену
заборгованість за кредитом 112 810,90 грн.,
за процентами 76855,22 грн.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просить стягнути з відповідача
заборгованість по поверненню
кредитних коштів ,сплаті процентів за
користування кредитом у розмірі 189 666,12
грн. та судові витрати в сумі 1896.66 грн.

Представник відповідача у судовому
засіданні 12.11.2013р. проти задоволення
позову заперечила. Зокрема зазначила,
що позивач на підставі виконавчого
напису приватного нотаріуса ОСОБА_2,
вчиненого 16.04.2007р. та зареєстрованого
за № 448 звернув стягнення на предмет
іпотеки -житловий будинок за адресою
АДРЕСА_1, який належить відповідачу та
був забезпеченням за кредитом.

У травні 2007р. було відкрито виконавче
провадження із виконання цього
напису,проводились відповідні
виконавчі дії, пов»язані із
підготовкою майна на реалізацію.

Відповідач вважає,що у разі звернення
кредитодавця до суду після вчинення
виконавчого напису про звернення
стягнення на предмет іпотеки з вимогою
про стягнення кредитної
заборгованості суд має з»ясувати
питання про виконання виконавчого
напису.

Представник позивача відомості про
стан виконання зазначеного
виконавчого напису суду не надав.

Враховуючи необхідність з»ясування
всіх обставин розгляд справи
відкладався до отримання судом
відповіді на запит про стан
виконавчого провадження щодо
виконання напису нотаріуса від
Підрозділу примусового виконання
рішень ДВС ГУЮ у Запорізькій області, в
якому виконавчий документ перебував на
виконанні.

Із наданої ППВР ДВС ГУЮ у Запорізькій
області відповіді вбачається,що
виконавчий напис не
виконано,постановою від 23.04.2010 р.
виконавчий документ повернуто
стягувачеві на підставі п.4 ст.40,ст..38
ЗУ»Про виконавче провадження» у
зв»язку із ненаданням Банком
відповідних документів державному
виконавцю.

У судовому засіданні 28.03.2014 р. позивач
позовні вимоги підтримав .

Представник відповідача у задоволенні
позову просить відмовити з
підстав,викладених у поданих до суду
письмових запереченнях, у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Вважає,що початок перебігу строку
позовної давності має бути пов»язаний
із встановленим Банком іншим терміном
виконання ОСОБА_1 зобов»язання по
поверненню кредиту, відповідно до п.1.2.2.
Кредитного договору та п.11.1
договору,зазначеним у вимозі Банку від
08.02.2007 р.

Крім того,зазначив, що забезпеченням по
кредиту були порука та застава
нерухомого майна позичальника.

П. 9.1. кредитного договору
встановлено,що у разі невиконання чи
неналежного виконання позичальником
зобов»язань по договору відшкодування
заборгованості проводиться шляхом
звернення стягнення на заставне майно
та/або кошти позичальника на вибір
Банку.

У п.9 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від
30.03.2012р. «Про практику застосування
судами законодавства при вирішення
спорів ,що виникають із кредитних
правовідносин» зазначено,що право
вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Банк не скористався правом отримання
дострокового погашення кредиту
коштами позичальника ,хоча у нього були
для цього підстави передбачені
кредитним договором.

Також Банк не реалізував право
отримати задоволення вимог за
кредитним договором за рахунок
заставного майна,так як ним ,як
стягувачем не були виконані належним
чином вимоги державного виконавця при
проведенні виконавчих дій.

Наявність невиконаного виконавчого
напису нотаріуса не були перешкодою
для звернення до суду із вимогою про
стягнення коштів із ОСОБА_1 в межах
строку позовної давності,перебіг якої
розпочався у березні 2007р.

Розглянувши надані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги і заперечення, оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як встановлено з наданих позивачем
документів, 07 червня 2006 року між ПАТ
Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_1
укладений кредитний договір № 0,
відповідно до якого ОСОБА_1 отримав
кредит у сумі 118 170.90 гривень зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 17% річних, з кінцевим терміном
повернення до 06.06.2013 року.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За графіком погашення кредиту
(Додаток№1 до кредитного договору
№0 від 07 червня 2006 року)
відповідач зобов'язався щомісяця
здійснювати повернення кредиту у строк
не пізніше 10 числа кожного наступного
за користуванням місяця.

За розрахунком заборгованості за
кредитом, ОСОБА_1 з листопада 2006р.
кредит не погашав та відсотки за
користування кредитними коштами не
сплачував, внаслідок чого утворилася
прострочена заборгованість, яка станом
на 30 травня 2013 року складає 189 666,12
гривень, в тому числі: за кредитом - 112
810,90 гривень, за відсотками - 76855,22
гривень.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

П.1.2.2. кредитного договору встановлює
обов»язок позичальника повернути
кредит в терміни,встановлені графіком
погашення кредиту,який є невід»ємною
частиною договору, якщо тільки не
застосовується інший термін
повернення кредиту ,в т.ч. до вказаного
Банком дострокового терміну
повернення кредиту відповідно до п.11
кредитного договору.

Графіком погашення кредиту ( додаток 1
до договору) визначено строк виконання
зобов»язання, та встановлено,що
будь-яка сума заборгованості за
кредитом,що перевищує розмір
максимально допустимої заборгованості
за сумою неповернутого кредиту
вважається простроченою сумою
основного боргу (п.3 додатку №1 до
кредитного договору).

П.1.3. кредитного договору встановлено
порядок сплати процентів за
користуванням кредитом. Відповідно до
п. 1.3.4.договору строк сплати процентів
встановлено з 01 по 10 число кожного
місяця,наступного за тим,за яким були
нараховані банком такі проценти.

Розрахунок суми процентів та погашення
кредиту міститься також у наданому
Банком позичальнику інформаційному
листі,про що зазначено у п.9.13
кредитного договору.

Відповідно до р.11 кредитного договору
№0 від 07.06.2006 р. встановлено
порядок дострокового повернення
кредиту у разі настання обставин
визначених у п. 2.3,4.9,5.3,5.5,5.6,5.8,5.10,7.4,9.2,9.14.
При цьому термін повернення кредиту
вважається таким,що настав в строк ,що
не перевищує 41 день від дня направлення
Банком повідомлення про дострокове
погашення кредиту.

Погашення кредиту та нарахованих
процентів мало відбуватися частинами у
відповідності до встановленого
графіка ,щомісячно та не пізніше 10
числа кожного наступного за
користуванням місяця.

Як зазначалося, листопаді 2006р. у
позичальника виникла прострочення з
погашення кредиту та процентів.

Вимогою Банку від 08.02. 2007р. за № 32-412/197
було повідомлено ОСОБА_1 про те,що у
зв»язку із порушенням ним умов
договору ,Банк застосовує право вимоги
дострокового повернення кредиту у
строк ,встановлений у вимозі та п.11.1.
кредитного договору, а строк
повернення кредиту є таким ,що настав .

Тобто, Банк застосував до відповідача
інший термін повернення кредиту,що
прямо передбачено п.1.2.2.кредитного
договору.

Відповідно, у березні 2007 р. почався
перебіг строку позовної давності щодо
стягнення Банком простроченого
кредиту та процентів.

Банк звернувся до суду з вимогою про
стягнення заборгованості за кредитним
договором 25.06.2013р.

В силу ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу) ст. 257, п. 1
ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Згідно до ч.1 ст. 261 і ч.ч.4, 5 ст. 267 ЦК
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Кредитним договором №0 від 07
червня 2006 року терміни погашення
кредиту встановлюються
графіком,передбачений кінцевий термін
повернення кредиту не пізніше 06.06.2013
року, якщо тільки не застосовується
інший термін повернення
кредиту,встановленийна підставі
додаткової угоди Сторін або до
вказаного Банком терміну (достроково)
відповідно до умов р.11 цього договору
на підставі будь-якого з пп.
2.3,4.9,5.3,5.5,5.6,5.8,5.10,7.4,9.2,9.14 договору.

Судом встановлено на підставі
досліджених доказів,що Банк застосував
до відповідача саме інший термін
повернення кредиту, а відтак визначив
строк виконання зобов»язання
позичальником 30 денним терміном з дня
отримання вимоги.

За нормами ст.261 ЦКУ у зобов»язальних
правовідносинах,в яких визначено строк
виконання зобов»язання ,строк позовної
давності починається з дня,наступного
за останнім днем ,у який відповідне
зобов»язання мало бути виконане.

Тобто перебіг позовної давності за
вимогами позивача почався у березні 2007
року,а позов про стягнення
заборгованості пред'явлений до суду 25
червня 2013 року, тобто після спливу
цього строку.

У Постанові Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013р.
«Про деякі питання практики
застосування позовної давності»
викладені правові позиції щодо
застосування строку позовної давності.

Якщо договором чи іншим правочином
визначено різні строки виконання
окремих зобов'язань, що з нього
виникають (наприклад, у зв'язку з
поетапним виконанням робіт або з
розстроченням оплати), позовна
давність обчислюється окремо стосовно
кожного з таких строків.

Позовна давність за
позовами,пов'язаними з простроченням
почасових платежів (проценти за
користування кредитом, орендна плата
тощо), обчислюється окремо за кожним
простроченим

платежем.

За зобов'язаннями, строк виконання яких
не визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання (абзац другий
частини п'ятої статті 261 ЦК України),
тобто після закінчення: або
передбаченого частиною другою статті
530 ЦК України семиденного строку від
дня пред'явлення вимоги; або
передбаченого іншим актом цивільного
законодавства чи договором іншого
пільгового строку, в який боржник має
виконати зобов'язання.

Така правова позиція кореспондується
із висновками ВССУ ,викладеними у п.31
Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р.
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів,що
виникають із кредитних правовідносин»
зі змінами ,внесеними Постановою ВССУ
№7 від 07.02.2014р.,яка зазначає,що
враховуючи, що ЦК не передбачає
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропущенням строку позовної
давності, при вирішенні таких спорів,
суди повинні враховувати положення ЦК
про позовну давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи)».

За приписами ст.266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Встановлені судом фактичні обставини
відповідають правовідносинам, які
витікають з умов та виконання договору
споживчого кредиту, прав та обов'язків
сторін, а також прав та обов'язків
споживачів.

За загальними приписами ч. 4 ст. 267 ЦК
України сплив позовної давності може
мати наслідком відмову у позові.

З огляду на те, що факт звернення
позивача за захистом своїх прав був за
межами позовної давності, відповідач в
своїх запереченнях на позов наполягає
на застосуванні наслідків пропуску
строку позовної давності, в матеріалах
справи існують обставини, які є
підставою для її застосування.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 16, 526, 256, 258, 261, 267,
266, 530, 543, 553, 610, 611, 629, ЦК України, Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», ст.ст. 57, 79, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через Шевченківський
районний суд м.Запоріжжя протягом
десяти днів після проголошення рішення
суду апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Л.Г. Артемова