Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/258/14
Головуючий у 1-й інстанції: Мусієнко
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_4 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 04 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, 3-тя
особа Друга Запорізька Державна
нотаріальна контора про визнання права
власності на спадкове та новостворене
майно,-

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернувся до суду з позовом
про визнання права власності на майно,
зазначивши в позовній заяві, що його
батьки:ОСОБА_10 та ОСОБА_8 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 10.05.1955 року.

Від шлюбу народилося двоє дітей: він,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і сестра ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

В 1959р. батьки отримали земельну
ділянку під будівництво житлового
будинку, що підтверджується договором
про надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
житлового будинку на праві особистої
власності, посвідченого Другою
Запорізькою Державною нотаріальною
конторою 10.12.1959р. р.№3808. На зазначеній
земельній ділянці в 1963 році батьки
закінчили будівництво житлового
будинку, який був прийнятий в
експлуатацію в 1963 році відповідно до
акту прийомки індивідуального
домоволодіння.

Відповідно до цих документів право
користування на житловий будинок (літ.А
за технічним паспортом) розташованого
за адресою АДРЕСА_1, було зареєстровано
в ЗМБТІ за його батьком ОСОБА_10

Пізніше батьки добудували житловий
будинок літ.Б., прибудови літ.а, а-1, а-2
до житлового будинку літ.А та прибудову
літ.б до житлового будинкуу літ.Б,
паркан №1, №8, №9, ворота №5, зливну яму
№4, замощення літ.1, ганок літ.а-ганок та
козирок літ.а - козирок.

У відповідності до 22 КпШС України
мати ОСОБА_8 мала право на половину
майна подружжя.

06.05.1990 року померла його мати ОСОБА_8
Після її смерті відкрилась спадщина на
спадкове майно - 1/2 частину житлового
будинку та надвірних споруд, заповіт
матері відсутній.

Спадкування майна померлої матері
ОСОБА_8 відбувалось за законом,
спадкоємцями першої черги були її
чоловік ОСОБА_10 та діти: він, ОСОБА_3,,
ОСОБА_9

Всі спадкоємці фактично прийняли
спадщину у відповідності до ст.549 ЦК
УРСР в ред. 1963 року, але належним чином
спадщину оформив тільки батько ОСОБА_10
та ОСОБА_9 Він свою частку спадщини
належним чином не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер батько ОСОБА_10
Після його смерті відкрилась спадщина
на 2/3 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, заповіт батька був відсутній.

Після його смерті спадкоємцями першої
черги за законом були він, син - ОСОБА_3
та донька ОСОБА_9 З заявами про
прийняття спадщини після померлого
батька до нотаріальної контори у
встановлений законом строк ніхто не
звернувся.

На дату смерті батька сестра ОСОБА_9
була в спірному будинку зареєстрована,
але не проживала, оскільки зловживала
алкогольними напоями, внаслідок чого
була позбавлена батьківських прав на
дочку ОСОБА_5

Він постійно мешкав з батьком, після
його смерті, вступив в управління
спадковим майном, тому у відповідності
до ст. 1268 ЦК України, вважав себе таким,
що прийняв спадщину.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 24.11.2010 року його сестру
ОСОБА_9 за заявою її дочки ОСОБА_5, було
визнано померлою.

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України він
звернувся до нотаріальної контори з
заявою про видачу йому свідоцтва про
право на спадщину на нерухоме майно,
однак у нього вимагали
правовстановлюючий документ - оригінал
договору про безстрокове користування
земельною ділянкою для будівництва
будинку, посвідченого Другою державною
нотаріальною конторою 10.12.1959р.№3808.
Однак оригінал зазначеного договору не
зберігся, що позбавило його можливості
оформити свої права на спадковий
будинок і він вимушений звернутися до
суду.

Вважав себе правомірним набувачем
права власності на 5/6 частин житлового
будинку АДРЕСА_1.

Крім того, після смерті батька він
добудував у 1995 році прибудову літ.а-3 до
житлового будинку літ.А, гараж літ.Е,
вбиральні літ.Ж та літ.И, сарай літ.З,
паркан №10, №11, №9, хвіртку №6: в 2008 році -
металевий паркан №11, в 2007 році -
водопровід №2 та водомір №2.

Просив визнати за ним право власності
на 5/6 частин спадкового майна:
житлового будинку (літ.А за технічним
паспортом) житлового будинку літ.Б,
прибудов літ.а, а-1, а-2, ганку літ. а-ганок
та козирка літ.а-козирок до житлового
будинку літ.А, прибудови літ.б до
житлового будинку літ.Б, паркану №1, №8
та №9, ворота №5, зливну яму №4,
замощення літ.І розташованих за
адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування
за законом після смерті батька
ОСОБА_10(2/3частини), та матері ОСОБА_8 (1/6
частини домоволодіння).

Крім того визнати за ним право
власності на прибудову літ.а-3 до
житлового будинку літ.А, гараж літ.Е,
вбиральні літ.Ж та літ.И, сарай літ.З,
паркан №10,№11,№9, хвіртку №6, металевий
паркан №11, водопровід №2 водомір.

У судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_12 підтримали позовні
вимоги, просили їх задовольнити в
повному обсязі.

Відповідачка позов не визнала з
підстав, зазначених в письмових
запереченнях, просила в задоволенні
позову відмовити в повному обсязі.

3-тя особи :Друга Держнотконтора в
судове засіданні не з'явилася, про час
розгляду справи повідомлялася
своєчасно, надіслала суду заяву про
розгляд справи у відсутність її
представника та копію спадкової
справи.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 04 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
3-тя особа Друга Запорізька Державна
нотаріальна контора про визнання права
власності на спадкове майно та
самочинні прибудови - відмовлено в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
особі представника за довіреністю
ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення,яким позовні
вимоги задовольнити. .

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовивши у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з
наступного.

Вимога визнати за позивачем право
власності на 5/6 частин спадкового майна
після ОСОБА_10 та ОСОБА_8
обґрунтовувалось позивачем тим, що він
разом зі своєю сестрою ОСОБА_9 (матір'ю
відповідачки) прийняв спадщину після
їхньої матері ОСОБА_8, а також тим, що
він єдиний, хто прийняв спадщину після
їхнього батька ОСОБА_10.

Позивач стверджував в позові, що його
сестра ОСОБА_9 спадщину після батька
ОСОБА_10 не прийняла.

Суд виходив з того, що зазначені
обставини суду не доведені.

Судом встановлено та підтверджено
документами, що первісно право
власності на житловий будинок з
надвірними спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, належав подружжю ОСОБА_10 та
ОСОБА_8.

06.05.1990 року, після смерті ОСОБА_8, до
спадкоємців першої черги належали
чоловік померлої - ОСОБА_10, діти
померлої - ОСОБА_9 (мати відповідачки) та
ОСОБА_3 (позивач).

Всі вони на момент смерті ОСОБА_8
(згідно з даними будинкової книги)
постійно мешкали та були зареєстровані
в зазначеному будинку, та згідно зі
ст.549 ЦК УРСР (в ред..1963р.) прийняли
спадщину - оскільки фактично вступили в
управління і володіння спадковим
майном. Таким чином, домоволодіння
стало належати цим особам в таких
частках:

1. ОСОБА_9 - 1/6 (= 1/3 від 1/2, належної ОСОБА_8),
яку вона належним чином оформила на
своє ім'я (свідоцтво про право на
спадщину за законом від 25.10.1991р., видане
Другою Запорізькою державною
нотаріальною конторою, реєстр.№ 2-2760);

2. ОСОБА_10 - 4/6 (1/6 (1/3 від 1/2, належної
ОСОБА_8), - успадковано після дружини + 3/6
(1/2) належало на праві спільної сумісної
власності подружжя), яку він також
оформив (свідоцтво про право на
спадщину за законом від 25.10.1991р. на 1/6
домоволодіння, видане Другою
Запорізькою держнотконторою реєстр.№
2-2760, та свідоцтво про право власності
від 25.10.1991р., на 1/2 домоволодіння, видане
Другою Запорізькою держнотконторою на
підставі ст.22 КпШС УРСР, реєстр.№ 2-2758);

3. Позивач ОСОБА_3 - своє право власності
на 1/6 (1/3 від 1/2, що належала ОСОБА_8) не
оформлював;правовстановлювального
документа на своє ім'я не отримував,
передбаченої реєстрації права
власності не здійснював.

Також судом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_10 Після
його смерті відкрилась спадщина, що
складалась з 4/6 домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1. Місце відкриття
спадщини - АДРЕСА_1.

До спадкоємців першої черги за законом
належали: його син (позивач) ОСОБА_3) та
його дочка (мати відповідачки) ОСОБА_9.

Разом тим, позивач стверджував, що його
сестра ОСОБА_9 фактично не проживала за
місцем відкриття спадщини і тому не
вступила у фактичне управління або
володіння спадковим майном, не
прийняла спадщину після батька.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що вона не проживала в
будинку через зловживання спиртними
напоями та бомбування була позбавлена
батьківських прав відносно своєї
доньки ОСОБА_5 - відповідачки по справі.

Відповідними доказами зазначену
обставину позивач не довів, всупереч ч.1
ст.60 ЦПК України, згідно з якою кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Належним і достатнім доказом
проживання особи за певною адресою є
дані про її прописку (реєстрацію місця
проживання). Дані про місце проживання
ОСОБА_9 станом на 05.01.1993р. (дата смерті
батька ОСОБА_10) є обставиною, яка
обов'язково має бути встановлена,
оскільки в залежності від факту
проживання особи за певною адресою
(разом чи окремо від спадкодавця)
згідно з законодавством визначається
факт прийняття або не прийняття такою
особою спадщини.

Судом встановлено, що факт проживання
ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_1 підтверджено
належними доказами: даними будинкової
книги, а також довідкою Ленінського
районного відділу у м. Запоріжжі УДМС
України в Запорізькій області від
21.02.2013р. №2313/491 (а.с.139).

Зазначені докази,на думку суду,
доводять, що на момент смерті
спадкодавця ОСОБА_10, його дочка ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкала та була
зареєстрована разом з ним в будинку по
АДРЕСА_1 з 30.05.1980 року.

Крім того суд взяв до уваги, що ОСОБА_9
на момент смерті свого батька ОСОБА_10
щойно народила доньку ОСОБА_5 (станом на
ІНФОРМАЦІЯ_5 року їй виповнилося лише 2
місяці 16 днів), що підтверджується
свідоцтвом про народження
відповідачки ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4.
виданим Ленінським ЗАЦС м.Запоріжжя а/з
№2368 від 20.10.1992 року.

Також відповідно до довідки №218 від
03.12.2012 року, виданої Комунальною
установою «Міська клінічна лікарня
екстреної та швидкої медичної допомоги
м.Запоріжжя», ОСОБА_3 працювала в
зазначеному медичному закладі з 21.08.1989
року по 25.02.2000 року на посаді фельдшера
підстанції швидкої медичної допомоги
Ленінського району м. Запоріжжя.

Зважаючи на це, суд вважав доведеним, що
ОСОБА_9 на час смерті свого батька
ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_5 року) була
зареєстрована та постійно проживала в
їх спільному будинку по АДРЕСА_1,
виховувала новонароджену дитину та
мала постійне місце роботи у м.
Запоріжжя.

Щодо посилання позивача на асоціальну
поведінки ОСОБА_9, то зловживати
спиртними напоями вона стала лише з 2000
року. А позбавлена батьківських прав
була на підставі рішення Ленінського
районного суду №2-1406 від 04.05.2002 року.

Таким чином, судом достовірно
встановлено, що ОСОБА_9 фактично
володіла і управляла спадковим майном,
спадщину після батька прийняла
(відповідно до ст.549 ЦК УРСР).

Прийнята спадщина стала належати їй з
моменту відкриття спадщини (згідно з ч.2
ст. 548 ЦК УРСР). Розмір її частки у
спадковому майні після смерті батька
склав 2/6, а з урахуванням вже належних
їй в результаті спадкування після
матері ОСОБА_8 1/6 частки, загалом ОСОБА_9
стало належати 3/6=1/2 домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського райсуду
м.Запоріжжя №0814/2-о-66/2011 від 10.10.2011 року,
яке набрало законної чинності 20.10.2011
року, ОСОБА_9 оголошено померлою.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, 20.10.2011
року після неї відкрилась спадщина, яка
складалася з 1/2 частки домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Єдиною спадкоємицею ОСОБА_9 першої
черги за законом є її дочка -
відповідачка ОСОБА_5, яка спадщину
після матері прийняла шляхом подання, у
встановлений законом строк,
відповідної заяви до Другої
Запорізької держнотконтори, що
підтверджується Витягом про
реєстрацію в спадковому реєстрі від
09.12.2011 року.

Отже, на думку суду, у відповідачки
наявні всі законні підстави для того,
щоб належним чином оформити та
зареєструвати своє право власності на
успадковане після матері ОСОБА_9 майно
(до складу якого входить 1/2
домоволодіння по АДРЕСА_1).

До показів свідків позивача, суд
віднісся критично, оскільки вони є
сестрами та двоюрідним братом
позивача, та зацікавлені в результаті
розгляду справи.

Відповідно до ч.4 та 5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України від
16.01.2003р. (який набув чинності 01.01.2004 року)
норми чинного ЦК України не
застосовуються до відносин, які є
предметом розгляду в зазначеній
справі, оскільки прийняття спадщини
повністю відбулося до набуття чинності
ЦК України від 16.01.2003 року.

Тому суд обгрунтовано вважав, що
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання за ним права
власності на 5/6 спадкового майна немає.

Суд також вірно вважав, що позовні
вимоги про визнання права власності за
позивачем на самочинно здійснені
добудови, прибудови до житлового
будинку, по АДРЕСА_1 також не підлягають
задоволенню, оскільки законодавством,
в якості винятку, допускається
визнання права власності на нерухоме
майно, побудоване без належних
дозволів та дотримання встановленої
процедури.

Ст.105 ЦК УРСР (чинною до 2004р.) та ст.376 ЦК
України, добудови, прибудови і
перепланування, зазначені в позові,
здійснені позивачем, вважаються
здійсненими незаконно (самочинно).

Відповідно до ст.376 ЦК України, лише у
виключних випадках, суд може визнати
право власності на самочинні будівлі.

Відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України, право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України, на
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки, суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Позивач жодних, належних доказів суду
не надав, відсутні висновки
архітектурної, пожежної та санітарної
інспекцій про відповідність його
самочинних будівель нормам чинного
законодавства.

Посилання позивача на ст.331 ЦК України,
яка регулює питання створення нової
речі і набуття права власності на неї, ,
на думку суду, не підлягає
застосуванню, в зв'язку з самочинним
характером будівництва (і наявністю
норми ч.2 ст.376 ЦК України).

Відповідно до постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами ст.376 ЦК України
(про правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснено, що будинок з
усіма будівлями (садиба) відносяться
одне до одного як головна річ і її
приналежності (ст.381,186 ЦК), і окремого
права власності на добудови і
прибудови не набувається.

Крім того, позивачем не враховано, що
спірний житловий будинок, є спільною
частковою власністю, і позивачу, крім
дотримання загальних норм, які
ставляться до будівництва (добудови,
прибудови, перепланування) об'єктів
нерухомого майна, необхідно дотримання
інтересів інших співвласників майна
(ст.ст.357,358 ЦК України). Відповідних
доказів позивачем суду не надано, в
зв'язку в чим суд обґрунтовано визнав,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що судом першої
інстанції з'ясовані всі обставини
справи, які мають істотне значення для
правильного вирішення спору, дана
належна оцінка письмовим доказам у
сукупності з доводами сторін, висновки
суду відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
аналогічні доводам позивача у суді
першої інстанції, не спростовують
висновки суду першої інстанції, тому
підстав для скасування оскаржуваного
рішення немає.

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 04 листопада 2013 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: