Справа № 158/1724/13-ц Провадження №
22-ц/773/77/14 Головуючий у 1 інстанції:
Костюкевич О.К. Категорія: 37 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Здрилюк О.І., Стрільчука
В.А.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх
представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним за
апеляційною скаргою відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
Ківерцівського районного суду
Волинської області від 11 листопада 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним. Покликалась на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 88 років помер її
батько ОСОБА_7 Зазначала, що у 1933 році
ОСОБА_7 захворів на менінгіт, внаслідок
даного захворювання відбулось
пошкодження обох вушних барабанних
перетинок та настала повна глухота.
Внаслідок хвороби ОСОБА_7 був визнаний
інвалідом ІІ групи по слуху, а з 1967 року
перебував на обліку у Волинській
обласній організації Українського
товариства глухих. Після смерті
останнього залишилось спадкове майно,
що складається із житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться в АДРЕСА_1.

04 липня 2013 року вона звернулась до
Ківерцівської державної нотаріальної
контори Волинської області із заявою
про прийняття спадщини, де дізналась,
що за 20 днів до смерті батько заповів
вищевказане будинковолодіння в рівних
частках її сестрам відповідачам по
даній справі. Вважає даний заповіт
недійсним, оскільки на момент
складання заповіту її батькові
виповнилось 88 років, крім глухоти в
останні місяці його життя почастішали
випадки не сприйняття ним дійсних
подій внаслідок розсіяного склерозу.
Таким чином вважає, що на момент
укладення заповіту ОСОБА_7 не розумів
значення своїх дій та не міг ними
керувати.

Крім того, зазначає, що в
порушення вимог Закону заповіт не був
прочитаний вголос двома запрошеними
свідками, які навіть не були
ознайомлені з його змістом. Вказує, що
текст заповіту ОСОБА_7 не бачив та не
чув.

Просила суд визнати недійсним
заповіт ОСОБА_7, посвідчений 18.01.2013 року
секретарем виконкому Жидичинської
сільської ради Ківерцівського району
Волинської області ОСОБА_1

Рішенням Ківерцівського
районного суду Волинської області від
11 листопада 2013 року позов задоволено.
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7,
посвідчений 18.01.2013 року секретарем
виконкому Жидичинської сільської ради
Ківерцівського району Волинської
області ОСОБА_1

В апеляційній скарзі відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати це
рішення і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування обставин справи та
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши доводи
апеляційної скарги, законність та
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_7
внаслідок своєї фізичної вади - глухоти
та німоти не міг достовірно усвідомити
значення своїх дій при підписанні
спірного заповіту, а відтак в силу
вимог ч. 1 ст. 225 ЦК такий заповіт
підлягає визнанню недійсним.

Однак, зазначені висновки суду не
відповідають обставинам справи та
нормам матеріального та
процесуального права.

Статтями 1217, 1223 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
передбачено, що спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. Право на спадкування мають
особи, визначені у заповіті. У разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі
неохоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у ст.
ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

Відповідно до ст. 1233, 1234 ЦК
України, заповіт є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю. Право на заповіт
здійснюється особисто. Вчинення
заповіту через представника не
допускається.

Заповіт відповідно до ст. ст. 1247,
1248 ЦК України складається у письмовій
формі, із зазначенням місця та часу
його складення. Заповіт має бути
особисто підписаний заповідачем. Якщо
особа не може особисто підписати
заповіт, він підписується відповідно
до частини четвертої статті 207 цього
Кодексу. Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти,
посвідчені особами, зазначеними у
частині третій цієї статті, підлягають
державній реєстрації у Спадковому
реєстрі в порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України. Нотаріус
посвідчує заповіт, який написаний
заповідачем власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів. Нотаріус може на прохання
особи записати заповіт з її слів
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні вади
не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Аналогічний порядок посвідчення
заповіту передбачається у п. п. 156-161
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року за
№ 2015.

Судом встановлено, що позивач та
відповідачі є доньками ОСОБА_7 (а. с. 6, 7,
33-37).

18 січня 2013 року було складено
заповіт, яким на випадок своєї смерті
ОСОБА_7 заповів належний йому житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 в
рівних частинах своїм дочкам ОСОБА_4,
ОСОБА_5 Приватизовані і належні йому
земельні ділянки, які розташовані в
селі Жидичин Ківерцівського району в
рівних частинах заповів дочкам ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_2

Даний заповіт складений та
посвідчений секретарем Жидичинської
сільської ради Ківерцівського району
ОСОБА_1 Разом з тим в тексті заповіту
зроблено відмітку про те, що у зв'язку з
неможливістю самим ОСОБА_7 прочитати
текст заповіту вголос за його
дорученням та у його присутності текст
заповіту до його підписання зачитаний
свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 При цьому в
тексті заповіту містяться паспортні
дані та підписи даних свідків (а. с. 11).

Відповідно до свідоцтва про
смерть, виданого Виконавчим комітетом
Жидичинської сільської ради
Ківерцівського району Волинської
області (а. с. 5), ОСОБА_7 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України,
за позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
відповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

За загальними правилами,
встановленими ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦПК
України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК
України).

Як на підставу своїх вимог
позивач покликалась на неможливість
ОСОБА_7 на час складення заповіту
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України
передбачено, що правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Висновок про тимчасову
недієздатність учасника такого
правочину слід робити, перш за все, на
основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі і йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

З досліджених матеріалів справи
та пояснень сторін встановлено, що
клопотання про призначення посмертної
судово-психіатричної експертизи щодо
визначення стану ОСОБА_7 на час
складення оспорюваного заповіту не
заявлялось, відтак відповідна
експертиза судом не призначалась.

Судом також встановлено, що
ОСОБА_7 на обліку у лікаря - психіатра не
перебував.

Допитані в судовому засіданні
свідки, всі без виключення - ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_15, ствердно
вказували, що попри глухоту та похилий
вік ОСОБА_7 був розумною людиною та до
останнього дня свого життя правильно
розумів людей та події, що відбувалися
навколо нього. Будь-яких сумнівів, щодо
адекватності поведінки ОСОБА_7 у
свідків не виникало.

Незважаючи на ряд хвороб, які були
наявними за час життя ОСОБА_7 та
похилий вік останнього, жодного разу
медиками не було рекомендовано ОСОБА_7
пройти огляд у лікаря психіатра. Також
таке питання не ініціювалось ні
позивачем, ні відповідачами за життя
ОСОБА_7 На думку колегії
суддів такі обставини свідчать про
відсутність підозр на психічні розлади
ОСОБА_7

Позивачем у порушення вимог ст.
ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних,
допустимих та беззаперечних доказів на
підтвердження її доводів про те, що
спірний заповіт вчинено ОСОБА_7 у стані,
коли він не усвідомлював значення
своїх дій та не міг ними керувати, що
відповідно до положень ст. ст. 225, 1257 ЦК
України є підставою для визнання його
недійсним.

Доводи позовної заяви про те, що
ОСОБА_7 не був знайомий з текстом
заповіту спростовуються поясненнями
ОСОБА_1 та показами допитаних в
судовому засіданні свідків, ОСОБА_9,
ОСОБА_8, які були також свідками при
посвідченні оспорюваного заповіту.

Так, ОСОБА_1, пояснила, що хоча
ОСОБА_7 був глухим та у зв'язку з цим
погано говорив, однак вона його добре
розуміла по губах, оскільки він часто
приходив в сільську раду. На його
побажання вона написала власноручно
текст заповіту, який був прочитаний
ОСОБА_7, а після того були запрошені
двоє свідків, які прочитали текст
заповіту та підписали його.

Свідок ОСОБА_8 вказала, що нею був
прочитаний вголос текст заповіту при
ОСОБА_7 та ОСОБА_1 підписаний.

Свідок ОСОБА_9 вказала, що дійсно
вона була запрошена, як свідок при
посвідчені заповіту, на тексті
заповіту міститься її підпис. При цьому
свідок ОСОБА_9 стверджувала, що текст
заповіту вголос нею не був прочитаний.
Однак, не зачитування вголос тексту
заповіту свідком не може бути
підставою для визнання заповіту
недійсним, при дотриманні іших вимог,
які ставляться до посвідчення
заповіту.

Вказівка суду про те, що при
посвідченні заповіту не було запрошено
особи, яка б могла порозумітися з
глухонімою особою яким був ОСОБА_7, є
голослівною та безпідставною. В
матеріалах справи відсутні докази, які
б підтверджували, що ОСОБА_7 володів
навиками сурдопереводу. Разом з тим, в
судовому засіданні встановлено, що
хоча і ОСОБА_7 був глухим, однак він в
достатній мірі спілкувався з людьми,
читав газети.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви
вбачається, що позов про визнання
недійсним заповіту було заявлено з
підстав визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України
та ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Однак, позивачем не подано жодних
доказів на підтвердження відсутності
волевиявлення заповідача, або ж
нерозуміння ОСОБА_7 значення своїх дій
чи неможливість ними керувати, не
здобуто їх і судом.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України (ст. 4 ЦПК України).

З врахуванням наведеного вимога
позивача про визнання недійсним
заповіту не ґрунтується на вимогах
закону, а тому не підлягає до
задоволення.

У зв'язку з наведеними порушенням
норм матеріального права та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, що призвело до
неправильного її вирішення,
оскаржуване рішення слід скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову в
позові відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного
суду Волинської області від 11
листопада 2013 року в даній справі
скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання заповіту недійсним
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: