Єдиний унікальний номер 253/4621/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/403/2014
Головуючий І інстанції Румілова
Н.М.Єдиний унікальний номер 253/4451/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/403/14Категорія
27Доповідач Барков В.М.У Х В А Л А
11 лютого 2014 рокум. Донецьк
Апеляційний суд Донецької області в
головуючого судді Бугрим Л.М.,
суддів Баркова В.М.,
при секретарі Сачко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
15 жовтня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» про визнання кредитного
договору та договору іпотеки
недійсними, з участю третьої особи
приватного нотаріусу Горлівського
міського нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 15 жовтня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
кредитного та іпотечного договорів
недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачки просять
рішення суду скасувати та ухвалити
нове яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, їх
недоведеність, невідповідність
висновків суду цим обставинам та на
порушення і неправильне застосування
норм матеріального і процесуального
права.

Представник публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» в
судове засідання апеляційного суду не
з'явився, про час і місце розгляду
справи був повідомлений належним чином
під розписку (а.с. 128), тому суд
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які просили скаргу
задовольнити, дослідивши письмові
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
доводи позивачок, правильно застосував
норми матеріального права і прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що між
сторонами був укладений кредитний
договір та договір іпотеки які
відповідають вимогам чинного
законодавства і підстави для визнання
їх недійсним відсутні.

Цей висновок суду є обґрунтованим і
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Статтею 1054 ЦК України визначено
поняття кредитного договору.

Відповідно до вказаної норми за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Таким чином істотними умовами
кредитного договору, що визначені
законом, є предмет, сума, строк
повернення та розмір процентів.

Як встановлено судом, 17 липня 2007 року
публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» на підставі
письмового договору № 014/0031/82/145665
надало ОСОБА_2 кредит у вигляді не
відновлювальної кредитної лінії з
лімітом у 19 278 доларів США зі сплатою 13,5%
річних строком до 17 липня 2017 року (а.с.
8-12).

В забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_2 за кредитним договором ОСОБА_3
на підставі письмового договору №
014/11-166/130 від 17 липня 2007 року передала в
іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1
(а.с. 13-15).

Відповідно до умов укладеного з ОСОБА_2
кредитного договору, кредит їй
надавався на споживчі цілі.

Також з тексту оспорюваного правочину
вбачається, що при його укладанні
сторони визначили порядок та строки
щомісячних платежів по поверненню
кредиту до яких входить як повернення
кредиту, так і сплата відсотків та
комісій за користування ним, порядок їх
нарахування та суму мінімально
необхідного платежу (п.п. 1.3, 1.4, 1.7, 1.8
кредитного договору).

Таким чином доводи апеляційної скарги
про недосягнення згоди по всім
істотним умовам кредитного договору є
безпідставними, такими що суперечать
нормам матеріального права та
встановленим обставинам справи.

Звертаючись до суду і позовом, позивачі
вказували на порушення відповідачем
положень ч. 2, а. 6 ч. 4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
перед укладанням кредитного договору
їх не було повідомлено про інформацію
щодо кредитних умов, а до кредитного
договору не були включені детальний
розпис загальної вартості кредиту та
значення його абсолютного
подорожчання. Наявність цих обставин,
на думку позивачів, свідчить про
використання нечесної підприємницької
практики та введення їх в оману через
що вони не могли здійснити свідомий
вибір при укладенні кредитного
договору.

Згідно зі ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1, 2 ст. 5 ЦК
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набуття ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України
у справі за конституційним зверненням
НБУ щодо офіційного тлумачення
положення ч. 1 ст. 58 Конституції України
(справа про зворотну дію в часі законів
та інших нормативно-правових актів) від
09 лютого 1999 року зазначено, що дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набуття цим актом чинності та
припиняється з утратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, підчас дії
якого вони настали або мали місце.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» в редакції,
чинній на час укладення спірного
кредитного договору, встановлено, що
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: особу та
місцезнаходження кредитодавця;
кредитні умови, зокрема: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений;
форми його забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); строк, на
який кредит може бути одержаний;
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

Відповідно до а. 5 ч. 4 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» в
редакції, чинній на час укладення
спірного кредитного договору, у
договорі про надання споживчого
кредиту необхідно було зазначати серед
іншого детальний розпис загальної
вартості кредиту для споживача.

За положеннями ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», в
зазначеній редакції, нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

У позовній заяві та апеляційній скарзі
позивачі вказали, що відповідач, не
надавши передбачену законодавством
інформацію при укладенні договору, мав
намір ввести їх в оману стосовно
загальної ціни кредиту.

Проте з такими доводами погодитися не
можна, оскільки детальний розпис
сукупної вартості кредиту з
урахуванням реальної процентної
ставки, абсолютного значення
подорожчання кредиту, виду, предмету та
вартості супутніх послуг та інших
фінансових зобов'язань вказані у
графіку погашення заборгованості, який
є додатком до оспорюваного кредитного
договору та з яким було ознайомлено
ОСОБА_2 про що свідчить її підпис (а.с.
60-64).

В цьому графіку вказані нараховані
комісії та проценти, щомісячні суми
погашення кредиту, а отже і абсолютне
здорожчання кредиту.

Відповідно до ст. 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України встановлено,
що використання іноземної валюти, а
також платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Суд має право ухвалити рішення про
стягнення грошової суми в іноземній
валюті з правовідносин, які виникли при
здійсненні валютних операцій, у
випадках і в порядку, встановлених
законом (п. 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року №4 «Про судове рішення у цивільній
справі»).

Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 5, ч. 1 ст. 11 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» Національний банк України
видає індивідуальні та генеральні
ліцензії на здійснення валютних
операцій, які підпадають під режим
ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам та іншим фінансовим
установам України, національному
оператору поштового зв'язку на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання.

Під час вирішення справи судом першої
інстанції установлено, що укладаючи з
позивачкою кредитний договір, публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль» діяло на підставі виданої
Національним банком України
банківської ліцензії № 10 від 27 березня
1992 року, якою передбачено право на
виконання банківських операцій,
визначених ст. 47 Закону «Про банки і
банківську діяльність», а також на
підставі дозволу № 10-4 від 27 березня 1992
року, яким передбачено право
здійснення валютних операцій, в тому
числі операцій щодо залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України (а.с. 65, 66).

За таких обставин суд першої інстанції,
установивши, що зобов'язання за
кредитним договором виражено в
іноземній валюті - доларах США; банк,
видаючи кредит в іноземній валюті, діяв
на підставі отриманого в установленому
порядку дозволу; позивачка ОСОБА_2
отримала кредит і в подальшому
здійснювала його погашення у
визначеній договором валюті, дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для виконання
останньою своїх обов'язків за
договором в іноземній валюті.

Фактичні обставини встановлені судом
першої інстанції повно та об'єктивно,
підтверджуються матеріалами справи,
які не містять належних доказів, що
підтверджували б те, що кредитний
договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та ст. 3 «Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», затверджених
Постановою Правління НБУ від 10 травня
2007 року № 168. Вказаним обставинам та
наданих позивачками доказам судом
першої інстанції наданий належний
правовий аналіз, що обґрунтовано
відображено в мотивувальній частині
оскаржуваного заявником судового
рішення.

У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 176 СК
України, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ч. 1 ст. 405 ЦК України
права батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось із них,
встановлюється законом, діти - члени
сім'ї власника жилого приміщення мають
право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником.

Як вбачається із договору іпотеки,
єдиним власником переданого в іпотеку
банку будинку була позивачка ОСОБА_3

Крім того, укладаючи цей договір,
ОСОБА_3 гарантувала, що цей будинок у
користуванні малолітніх та
неповнолітніх дітей не перебуває (п. 2.5
договору іпотеки).

Доказів про те, що на момент укладення
договору іпотеки малолітні діти
користувались переданим в іпотеку
будинком у справі немає, а тому доводи
апеляційної скарги в цій частині є
безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги на
правильність висновків суду першої
інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-135 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
15 жовтня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді