У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,
Кадєтової О.В., Наумчука
М.І.,-розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання договору дарування квартири
недійсним, витребування нерухомого
майна, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 29
травня 2013 року та ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 01 серпня 2013 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_1 Крим недійсним, укладений 28
грудня 2011 року між сторонами та
витребування у відповідача вказану
квартиру з чужого незаконного
володіння, обґрунтовуючи свої позовні
вимоги тим, що укладаючи такий договір
він не мав наміру відчужувати згадану
квартиру відповідачу.

Рішенням Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від
29 травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 01
серпня 2013 року, позов ОСОБА_6
задоволено частково. Визнано недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 28 грудня 2011 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що наміри укладення оспорюваного
договору не були направленні на
настання реальних правових наслідків,
зокрема, відчуження спірної квартири,
оскільки мали характер фіктивного
правочину.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судами встановлено, що 28 грудня 2011 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір
дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до п. 9 Договору, сторони
стверджують, що договір цей не приховує
іншого правочину, не носить характеру
фіктивного та удаваного і відповідає
дійсним намірам створити для себе
юридичні наслідки.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу
України, за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Як вбачається із роз'яснень, викладених
у п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вбачається, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Задовольняючи частково позовні вимоги
щодо визнання договору дарування
недійсним, суд першої інстанції в
порушення ст.ст. 213-215 ЦПК України, не
визначився належним чином з характером
спірних правовідносин, не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, зокрема, зауважуючи, що у діях
сторін була відсутня головна ознака
правочину, а саме спрямованість на
встановлення, припинення або іншу
видозміну цивільних правовідносин,
залишив поза увагою положення п. 9
Договору, за яким позивач в тому числі
стверджував, що даний правочин не
носить характер фіктивного або
удаваного, та не приховує іншого
правочину. Суд першої інстанції,
приймаючи до уваги, що сторони
оспорюваного договору не були знайомі
до його укладення, а також беручи до
уваги покази відповідача, надані нею в
якості свідка в межах розслідування
кримінальної справи, порушеної за
ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст.
190 ЦК України, не з'ясував належним
чином, з якою саме метою, вказаний
правочин був укладений, залишивши поза
увагою доводи позовної заяви.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог,
суд першої інстанції, надаючи перевагу
доводам позивача в порушення положень
ст. 129 Конституції України залишив без
задоволення клопотання та заяви
відповідача.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судові рішення в частині визнання
договору дарування недійсним не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Судові рішення в частині позовних
вимог про витребування майна з чужого
незаконного володіння не оскаржуються,
отже вони в цій частині не є предметом
касаційного перегляду.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 29
травня 2013 року та ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 01 серпня 2013 року в
частині визнання договору дарування
недійсним скасувати, а справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:

Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова В.І.
Мартинюк М.І. Наумчук