Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/1398/14Головуючий у 1-й
інстанції Кучерук І.Г. Суддя-доповідач
18 березня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 06 лютого 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
Хортицький районний відділ у м.
Запоріжжі УДМС України в Запорізькій
області, про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила
на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України
визнати відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, та
зняти останніх з реєстрації за
вказаною адресою. В обґрунтування
свого позову позивач зазначала, що вона
зареєстрована та проживає з 1992 року у
спірній неприватизованій квартирі.
Крім неї, у квартирі зареєстровані
треті особи: ОСОБА_6 разом із своїм
малолітнім сином ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а
також відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, відповідачі у спірній квартирі
не проживають з 2008 року без поважних
причин.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 06 лютого 2014 року позовні
вимоги позивача задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Питання про судові витрати судом
першої інстанції не вирішувалось.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції в частині, позивач
ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі
просила останнє змінити в частині
відмови суду першої інстанції визнати
відповідача ОСОБА_5 такою, що втратила
право користування зазначеною
квартирою АДРЕСА_1, а саме: визнати
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила
право користування цією квартирою, в
решті рішення суду залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
з вищезазначеним рішенням суду першої
інстанції погодились, останнє в
апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідно до ст. 303 ч. 1 ЦПК України під
час розгляду в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши доводи апеляційної
скарги та матеріали справи, колегія
судів апеляційного суду прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
позивача ОСОБА_2 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у
задоволенні позову позивача ОСОБА_2 у
цій справі в частині позовних вимог до
відповідача ОСОБА_5 про визнання
останньої такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1, суд
першої інстанції керувався ст.ст. 71, 72
ЖК УРСР, Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» та виходив з
того, що позивачем ОСОБА_2 у цій справі
не надано доказів добровільного наміру
ОСОБА_5 відмовитися проживати за місцем
реєстрації у спірній квартирі;
поясненнями сторін встановлено, що у
спірній квартирі є виділена ОСОБА_5
кімната, у якій знаходяться речі
останньої; ключів від спірної квартири
у ОСОБА_5 немає, що перешкоджає їй
користуватися зазначеною квартирою.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що на підставі
ордеру № 2862 від 01.06.1992 року була надана
чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 (копія
а.с.5).

У спірній квартирі АДРЕСА_1, відповідно
до копії довідки житлових органів
(копія а.с.6), зареєстровані: позивач
ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6 з малолітнім
сином ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Квартира не
приватизована.

Згідно із довідкою квартального
комітету від 14.01.2014 року ОСОБА_5 з 01.06.2012
року проживає за місцем реєстрації
чоловіка (а.с.23).

Відповідно до копії акту від 30.10.2013 року
МКП «Основаніє» зі слів свідків з 2008
року ОСОБА_5 не проживає за адресою
АДРЕСА_1 (копія а.с.7).

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК
УРСР передбачають, що кожен має право
на житло і ніхто не може бути обмежений
у праві користуванням жилим
приміщенням інакше ніж з підстав і в
порядку визначеним законом.

У відповідності зі ст. 71, 72 ЖК України у
випадку відсутності особи за місцем
проживання без поважних причин більше
шести місяців вона визнається такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням у судовому порядку.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, відповідач ОСОБА_5 не
проживає у спірній квартирі понад
шість місяців з дня звернення позивача
із вищезазначеним позовом до суду з
поважних причин, а саме: ОСОБА_5
добровільного наміру відмовитися
проживати за місцем реєстрації у
спірній квартирі не мала, у спірній
квартирі є виділена ОСОБА_5 кімната, у
якій знаходяться речі останньої, та яка
закрита на ключ ОСОБА_5, цією кімнатою
квартири інші користувачі квартири не
користуються; на вхідних дверях
спірної квартири користувачами
останньої був змінений замок, ключів
від якого ОСОБА_5 немає, що перешкоджає
їй користуватися зазначеною квартирою.
Крім того, проживанню у спірній
квартирі ОСОБА_5 перешкоджають
постійні сварки між позивачем ОСОБА_2
та відповідачем ОСОБА_5, а також членами
сімей останніх.

Зазначені обставини (домовленості щодо
порядку користування спірною
квартирою сторін у цій справі;
наявність речей ОСОБА_5 у спірній
квартирі в окремій кімнаті під замком
ОСОБА_5; відсутність ключів від спірної
квартири у ОСОБА_5; постійні сварки між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5) визнані у судовому
засіданні особами, які беруть участь у
цій справі, а тому, навіть, не
підлягають доказуванню в силу ст. 61 ч. 1
ЦПК України, та свідчать про
відсутність у суду першої та
апеляційної інстанцій правових
підстав для визнання ОСОБА_5 такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги позивача
ОСОБА_2 є такими, що не спростовують
фактичних обставин, встановлених судом
у цій справі, та висновків суду першої
інстанції, а лише відображають позицію
позивача, висловлену нею у своєму
позові, яку остання вважає такою, що є
єдино вірною та єдино можливою.

Так, суд першої інстанції правильно
виходив із таких засад здійснення
цивільного судочинства як:
змагальність сторін (ст. 10 ЦПК України)
та диспозитивність цивільного
судочинства (ст. 11 ЦПК України).

Оскільки, підстави звільнення від
доказування позивача ОСОБА_2 у цій
справі у частині позовних вимог до
ОСОБА_5 про визнання останньої такою, що
втратила право користування спірною
квартирою, передбачені ст. 61 ЦПК
України, відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що позивач ОСОБА_2 не
надала суду жодних належних,
допустимих, переконливих доказів в
обґрунтування своїх позовних вимог
саме до відповідача ОСОБА_5 про
визнання останньої такою, що втратила
право користування спірною квартирою,
та у спростування фактичних обставин,
встановлених судом першої інстанції у
цій справі.

Відсутність звернень ОСОБА_5 до
будь-яких житлових, правоохоронних,
інших органів з приводу здійснення
перешкод для її проживання у спірній
квартирі не спростовує обставин, які
були визнані особами, які беруть участь
у цій справі у судовому засіданні, та
встановлені судом щодо наявності
сварок між апелянтом та ОСОБА_5,
відсутності у останньої ключів від
спірної квартири, а також визначенння
сторонами фактичного порядку
користування спірною квартирою
(наявність у ОСОБА_5 окремої кімнати під
замком з речами у спірній квартирі).

Саме наявність речей відповідача
ОСОБА_5 у спірній квартирі під замком в
окремій кімнаті свідчить про
домовленості у користуванні спірною
квартирою між її користувачами,
зокрема й сторонами у цій справі.

Встановлено, що ні ОСОБА_2, ні інші
користувачі спірної квартири не
звертались до суду з позовом до ОСОБА_5
про усунення їм перешкод у
користуванні цією кімнатою з речами
ОСОБА_5, оскільки із цим порядком
користування квартирою погоджувались,
останній визнавали.

Акт ЦО № 7 МПК «Основаніє» від 30.10.2013
року про непроживання відповідача
ОСОБА_5 у спірній квартирі з 2008 року, в
якому зазначено, що останній складений
зі слів свідків ОСОБА_10 (АДРЕСА_2) та
ОСОБА_11 (АДРЕСА_3), є неналежним, навіть,
письмовим доказом у цій справі.

Оскільки, свідком у цивільному процесі
в силу ст. 50 ЦПК України є лише та особа,
яка допитана безпосередньо судом у
судовому засіданні у цивільній справі
в якості свідка з додержанням вимог ст.
180 ЦПК України, у тому числі з
приєднанням до справи тексту присяги
та розписки свідка.

Встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в
якості свідків у цій справі у судовому
засіданні судом першої інстанції не
допитувались, позивач заяви з
додержанням вимог ст. 136 ЦПК України про
їх виклик та допит, як свідків, суду
першої інстанції не подавала.

Суд першої інстанції в силу вимог ст. 213
ЦПК України не вправі обґрунтовувати
своє рішення на доказах, які не були
досліджені ним у судовому засіданні у
цій справі.

Пояснення позивача ОСОБА_2 та третіх
осіб: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 могли б бути
визнані судом першої інстанції доказом
у цій справі в разі допиту останніх
судом в якості свідків до дачі
пояснень, як позивачем та третіми
особами, в порядку ст. 184 ЦПК України.
Проте, клопотання про допит позивача
ОСОБА_2 та третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7 у
цій справі в якості свідків у
матеріалах справи відсутнє.

Пояснення ОСОБА_2, як позивача, та
ОСОБА_6 і ОСОБА_7, як третіх осіб у цій
справі, суд першої інстанції прийняв до
уваги, як доказ в силу вимог ст. 57 ч. 2 ЦПК
України, лише у тій частині, в якій
останні узгоджуються із встановленими
судом фактичними обставинами справи.

Крім того, у матеріалах справи відсутні
належні докази того, що відповідач
ОСОБА_5 має будь-яке інше постійне
житло.

Тимчасове проживання ОСОБА_5 за місцем
реєстрації чоловіка не свідчить про
наявність у ОСОБА_5 іншого житла.

Спір сторін щодо оплати вищезазначеної
квартирі підлягає вирішенню поза
межами цієї справи.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами по справі,
дав їм належну правову оцінку, а також
дослідив надані сторонами докази і
відповідно їх оцінив. Суд першої
інстанції вірно застосував норми
матеріального та процесуального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для зміни рішення суду першої
інстанції в оскаржуємій частині.

У разі відхилення апеляційної скарги
ОСОБА_2, остання не має права на
компенсацію за рахунок відповідача
ОСОБА_5 судових витрат, понесених нею у
зв'язку із розглядом цієї справи судом
першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 06 лютого 2014 року у цій
справі в оскаржуємій частині залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.