УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Червинської М.Є.,
Лесько А.О., Хопти
С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - Петриківська
державна нотаріальна контора, про
визнання заповіту недійсним; за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи:
приватний нотаріус Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_6,
Петриківська державна нотаріальна
контора, про визнання заповіту
недійсним та визнання права власності
в порядку спадкування за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Петриківського районного суду
Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 5
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько
ОСОБА_7 У серпні 2012 року він звернувся
до державного нотаріуса Петриківської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини. 24
вересня 2012 року нотаріус повідомив про
наявність заповіту подружжя, який
укладений батьком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на
користь ОСОБА_9 та ОСОБА_5
Указаний заповіт вважає недійсним,
оскільки він вчинений на ім'я ОСОБА_9 та
ОСОБА_5 відносно земельної ділянки, яка
належала батькові ОСОБА_7 на праві
особистої приватної власності, а також
заповіт не відповідає зразку
встановленої форми.

У листопаді 2012 року ОСОБА_5 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
визнання факту укладання заповіту
особою, яка не мала на це права,
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом, посилаючись
на те, що 20 травня 2005 року ОСОБА_8 та
чоловік останньої ОСОБА_7 склали
заповіт, який належний їм на праві
спільної сумісної власності житловий
будинок з господарчими будівлями та
земельною ділянкою, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 та все майно в будинку,
заповідали в рівних долях їй та ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 21 червня 2012
року вона звернулася до нотаріуса
Петриківської державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, однак у вчиненні
нотаріальної дії відмовлено з тих
підстав, що з такою заявою звернувся
ОСОБА_4, на користь якого ОСОБА_7 після
смерті матері ОСОБА_8 склав заповіт 17
серпня 2011 року. За життя матері
ОСОБА_8 жодний з подружжя від заповіту
подружжя не відмовився, заповіт
подружжя скасований не був.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік ОСОБА_10,
інших спадкоємців за заповітом
подружжя крім неї не існує, а тому
вважає, що частка у спадщині, яка
належала померлому чоловіку
переходить до неї.

Рішенням Петриківського районного
суду Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 5 грудня
2013 року, позов ОСОБА_4
задоволено частково. Визнано недійсним
заповіт подружжя ОСОБА_7
та ОСОБА_8 складений та посвідчений 20
травня 2005 року в частині розпорядження
земельною ділянкою розташованою в
АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.
Позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7
складений та посвідчений 17 серпня
2011 року в частині розпорядження
житловим будинком із господарськими
будівлями та спорудами, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на
житловий будинок та господарчі
будівлі, що складається з житлового
будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м із
них житлової - 18,7 кв.м, літньої кухні Б-1,
вбиральні Г-1 та колодязю і огорожі,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1 у
порядку спадкування за заповітом
подружжя ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, складений та посвідчений
20 травня 2005 року. У решті позову ОСОБА_5
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
судових рішень в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди відмовляючи ОСОБА_4 в задволенні
позову в частині визнання недійсним
заповіту подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від
20 травня 2005 року, за яким подружжя
заповіло належний їм житловий будинок
з господарськими будівлями за адресою:
АДРЕСА_1 в рівних долях ОСОБА_9 та
ОСОБА_5, на підставі доказів, наданих
сторонами й належним чином оцінених
судами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано
виходили з того, що зазначені
правовідносини регулюються ст. 1243 ЦК
України, за правилами якої подружжя має
право на випадок своєї смерті скласти
спільний заповіт щодо майна, яке
належить йому на праві спільної
сумісної власності та прийшли до
правильного висновку, що вказаний
заповіт є особливою формою заповіту,
який спрямований на забезпечення
виконання волі померлого щодо
розпорядження його часткою у спільному
майні.

Враховуючи, що за життя ні ОСОБА_7 на
ОСОБА_8 не відмовилися у передбаченому
законом порядку від спільного заповіту
подружжя щодо спільного сумісного
майна, суди прийшли до правильного
висновку, що заповіт ОСОБА_7, складений
17 серпня 2011 року після смерті дружини
ОСОБА_8, як такий, що суперечить
правилам розпорядження спіьльним
сумісним майном на випадок смерті
одного із подружжя, закріппленим ст. 1243
ЦК України, є недійсним в частині
заповідального розпорядження щодо
житлового будинку із господарськими
будівлями та спорудами, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Установивши, що спадкоємець за
заповітом подружжя від 20 травня
2005 року ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та що
на час смерті ОСОБА_7, останнього з
подружжя, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, право
на спадкування належить тільки ОСОБА_5,
та враховуючи факт відмови останній в
оформленні права на спадщину з
наведених у постанові нотаріуса про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
від 3 жовтня 2012 року підстав, наявність
спору між спадкоємцями відносно
спадкового майна, суди прийшли до
правильного висновку про задоволення
позову ОСОБА_5 про визнання за нею права
власності на спірний житловий будинок
у порядку спадкування за заповітом
подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від
20 травня 2005 року.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваних судових рішень, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Петриківського районного суду
Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 5
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
М.Є. Червинська

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта