Справа № 367/3181/13-ц Головуючий у І
інстанції Чернов Д.Є.Провадження №
22-ц/780/592/14 Доповідач у 2
інстанції КоцюрбаКатегорія 36
УХВАЛА

Іменем України

27 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Білоконь О.В.,
Сержанюка А.С.,

При секретарі - Власенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 12 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: приватний нотаріус
Ірпінського міського нотаріального
округу Київської області про визнання
заповіту недійсним, -

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о
в и л а:

Позивач звернулася до Ірпінського
міського суду Київської області з
вказаним позовом, мотивуючи його тим,
що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті матері
залишилося спадкове майно, яке
складається із житлового будинку
АДРЕСА_1. При звернення до нотаріусу з
заявою про прийняття спадщини, вона
дізналася про наявність заповіту,
відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок
смерті, все своє майно заповіла її
брату ОСОБА_2, який є відповідачем по
справі. Вона вважає такий заповіт
недійсним, так як в останні роки життя,
ОСОБА_3 потребувала консультації у
лікаря психіатра, у неї були мнестичні
порушення особистості.

Враховуючи вище викладене, просила
визнати заповіт від 15 червня 2012 року
посвідчений приватним нотаріусом
Ірпінського міського нотаріального
округу Київської області ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_2, недійсним.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 12 листопада 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вище зазначеним
рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просила, рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 12
листопада 2013 року скасувати, ухвалити
по справі нове рішення про задоволення
її позовних вимог. Зазначила, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, необґрунтованим так як
ухвалено без повного, всебічного та
об'єктивного розгляду всіх обставин
справи, що призвело до невідповідності
висновків суду дійсним обставинам
справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про смерть, яка на випадок
смерті, все своє майно заповіла ОСОБА_2,
що підтверджується заповітом.

ОСОБА_3 страждала на мнестичні
порушення особистості, що
підтверджується випискою з медичної
картки стаціонарного хворого №1211,
відповідно до якої, ОСОБА_3 знаходилася
на стаціонарному лікуванні в
відділенні профпатології Київської
міської клінічної лікарні №5 з 16 лютого
2011 року по 02 березня 2011 року.

Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути визнання
правочину недійсним.

За правилами ч. 1,2 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

В ч. 1 ст. 225 ЦК України вказано, що
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

З роз»яснень п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правила статті 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК. При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225 ЦК України, частини
другої статті 1257 ЦК України суд
відповідно до статті 145 ЦПК за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

При розгляді справи в суді першої
інстанції, за клопотанням позивача, по
справі, було призначено посмертну
судову-психіатричну експертизу, але за
заявою ОСОБА_1 про відновлення
провадження у справі в зв»язку з
відсутністю коштів для оплати
призначеної експертизи, справу було
повернуто без виконання в Ірпінський
міський суд Київської області.

Так як позивач не довів в суді, з
урахуванням належності та
допустимості доказів, що на момент
вчинення заповіту, ОСОБА_3 перебувала в
стані, коли не могла усвідомлювати
значення своїх дій та не могла керувати
ними, в зв»язку з чим, колегія суддів
погоджується з думкою суду першої
інстанції про відмову ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог.

Колегією суддів не приймаються до
уваги пояснення свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 даними ними в судовому
засіданні так як конкретної інформації
щодо обставин, викладених в позовних
вимог ОСОБА_1 вони суду не надали.

Враховуючи те, що суд першої
інстанції розглядаючи спір повно та
всебічно дослідив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та закон, який їх
регулює, порушень норм процесуального
законодавства при розгляді справи не
допустив, тому, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно
відхилити, а рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 12
листопада 2013 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 12 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді