Справа № 761/7815/13-ц
Провадження №2/761/224/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 березня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Назаренко М.В.,
Ляпкало Н.В..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Відділ державної
виконавчої служби Шевченківського РУЮ
м. Києва про визнання довіреності
удаваним правочину, визнання укладеним
договору купівлі-продажу та визнання
права власності,

в с т а н о в и в:

у березні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
третя особа Відділ державної
виконавчої служби Шевченківського РУЮ
м. Києва про визнання права власності
на автомобіль та скасування постанови.

11 червня 2013 року представником
позивача подано заяву про зміну
позовних вимог, у якій просив суд
визнати довіреність удаваним
правочином, визнати укладеним між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору купівлі
продажу від 16.01.2008 р. автомобіля марки
«Опель», державний номер НОМЕР_1,
визнати за ОСОБА_1 право власності на
автомобіль марки «Опель», державний
номер НОМЕР_1; зобов'язати ВДВС
Шевченківського РУЮ в м. Києві
скасувати постанову від 15.05.2008 р. № 912/3.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
16 січня 2008 року він придбав у ОСОБА_3
спірний автомобіль. Домовившись усно
про всі істотні умови купівлі-продажу
автомобіля він сплатив ОСОБА_3 7000
доларів США, після чого ОСОБА_3 видав на
його ім'я довіреність, надавши йому
повноваження повного розпорядження,
користування та володіння
транспортним засобом. Вважає, що він
фактично вчинив удаваний правочин,
оскільки замість договору
купівлі-продажу оформив довіреність.
Згодом коли він звернувся до МРЕО з
метою переоформлення автомобіля на
його ім'я, то з'ясував, що
перереєструвати автомобіль на себе він
не може, оскільки не може сам собі його
продати. У березні 2013 року
співробітниками ДАЇ у нього був
вилучений спірний автомобіль, оскільки
такий перебував під арештом відповідно
до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ
у м. Києві через несплату ОСОБА_3
заборгованості по аліментах. Зазначив,
що він набув право на спірний
автомобіль на законних підставах,
оскільки ОСОБА_3 вчинив з ним правочин
договору купівлі продажу.

В процесі розгляду справи представник
позивача уточнив змінені позовні
вимоги та просив суд визнати удаваним
правочин, оформлений довіреністю від
16.01.2008 року, посвідчений нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, який був вчинений для
приховування іншого фактично
вчиненого правочину, договору
купівлі-продажу автомобіля; визнати
укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
договору купівлі-продажу від 16.01.2008 р.
автомобіля марки «Опель», державний
номер НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_1 право
власності на автомобіль «Опель»,
державний номер НОМЕР_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги із
змінами та просив суд задовольнити їх з
вищевказаних підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
в судовому засіданні позовні вимоги із
змінами не визнали та зазначили, що
ОСОБА_2 після смерті свого чоловіка
ОСОБА_3 спадщину щодо майна не прийняла,
а тому не може бути належним
відповідачем у справі. Також зазначили,
що позивачем пропущений строк
звернення до суду, просили з цих
підстав відмовити у задоволенні
позову.

Третя особа ВДВС Шевченківського РУЮ в
м. Києві про розгляд справи повідомлена
належним чином в судове засідання не
з'явилась, заяв про відкладення
розгляду справи та про розгляд справи у
їх відсутності на адресу суду не
направляла.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що він перебуває у дружніх
відносинах з позивачем, часто приходив
до нього в цех за місцем роботи. Разом з
позивачем ходив на авторинок взимку 2008
року, після чого поїхали до ОСОБА_3, який
продав позивачу автомобіль. Також йому
відомо, що куплений позивачем
автомобіль конфіскований.

Вислухавши пояснення представника
позивача, відповідачку та її
представника, свідка ОСОБА_5,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Перевіряючи обставини у справі, судом
встановлено, що 16 січня 2008 року
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 була
посвідчена довіреність від імені
ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
право користування і розпорядження, та
з правом продажу, міни, здачі в оренду
належного ОСОБА_3 на підставі свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу
марки «Опель», державний номер НОМЕР_1
.(а.с.6).

Також судом встановлено, що
ОСОБА_3ІНФОРМАЦІЯ_1 року раптово помер
та підтверджується свідоцтвом про
смерть (а.с.9). Відповідачка ОСОБА_2 як
спадкоємиця майна померлого, спадщину
не прийняла (а.с.84).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
посилається на те, що довіреність, яку
16.01.2008 року ОСОБА_3, оформив на нього
щодо автомобіля марки «Опель»,
державний номер НОМЕР_1 підлягає
визнанню удаваною, оскільки вважає, що
між ним та ОСОБА_3 фактично було
укладено договір купівлі-продажу
зазначеного автомобіля.

Разом з тим, суд не може погодитись з
таким обґрунтуванням, оскільки такі не
ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є
правочин, що вчинюється з метою
приховання іншого правочину, який
сторони насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 6
листопада 2009 року, за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Воля сторін в
удаваному правочині спрямована на
настання інших цивільно-правових
наслідків, ніж ті, що передбачені
правочином.

Як вбачається з матеріалів справи,
16.01.2008 р. нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
посвідчено довіреність, згідно якої
ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, незалежно один від одного,
користуватись і розпоряджатися
належним йому транспортним засобом
марки «Опель», державний номер НОМЕР_1,
яка видана з правом передоручення,
терміном на три роки і дійсна до 16.01.2011
року.

За своїм юридичним змістом довіреність
це письмовий документ, що видається
однією особою іншій для представництва
перед третіми, ґрунтується на договорі
та визначає правовідношення, в якому
одна сторона (представник) зобов'язана
або має право вчинити правочин від
імені другої сторони, яку вона
представляє. Крім того, на підставі
доручення повірений не має права
укладати угоду від імені особи, яку він
представляє, відносно себе особисто
(ст. 238 ч. 3ЦК України).

Отже, довіреність на керування та
розпорядження спірним автомобілем не є
правочином, згідно з яким відбувається
перехід права власності і видачу такої
довіреності не можна вважати договором
купівлі-продажу.

Позивач у своїй позовній заяві просить
визнати довіреність, посвідчену 16.01.2008
р. нотаріусом КМНО ОСОБА_4 удаваним
правочином, і визнати, що в дійсності
сторони уклали договір купівлі-продажу
належного ОСОБА_3 автомобіля «Опель».

На виконання умов договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 передав
позивачу вказаний автомобіль, а
останній, в свою чергу, сплатив
відповідачу 7000 доларів США, які він
отримав в повному обсязі та
підтверджується розпискою (а.с.7).

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
суму грошей.

Зі змісту наведених норм права
вбачається, що істотними умовами
договору купівлі-продажу є визначення
майна (товару), яке продавець
зобов'язується передати у власність
покупцеві і вартість цього майна.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

На підтвердження своїх доводів позивач
в порядку ст. 60 ЦПК України не надав
жодного доказу. Його доводи
ґрунтуються на його поясненнях.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо
удаваності довіреності, і укладання в
дійсності договору купівлі-продажу,
ОСОБА_1 посилається, зокрема на
передачу ним 16 січня 2008 р., тобто в день
підписання довіреності, ОСОБА_3
грошових коштів у розмірі 7000 доларів
США. Підтвердженням даного факту, на
думку позивача, є розписка про
отримання ОСОБА_3 зазначених грошових
коштів. (а.с. 7)

Разом з тим, зазначені докази не є
підставою для задоволення позову.
Розписка, як форма договору,
положеннями ЦК України передбачена
тільки при укладанні договору позики
(ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Пояснення свідка ОСОБА_5 суд оцінює
критично і до уваги не приймає.

Крім того, відповідно до ч. 1,4 ст.203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Однак, п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України
передбачено, що правочини фізичних
осіб між собою на суму, що перевищує у
двадцять і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, належить вчиняти у письмовій
формі.

В порядку ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту
державної реєстрації.

Право власності на автомобіль підлягає
державній реєстрації і настає з
моменту його реєстрації в органах ДАІ.

Пунктом 8 Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 07 вересня 1998 року № 1388 визначено
перелік документів, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів, їх складових частин, що мають
ідентифікаційні номери.

Державна реєстрація транспортних
засобів проводиться за умови сплати їх
власниками передбачених
законодавством податків і зборів
(обов'язкових платежів), а також
внесення в установленому порядку
платежів за проведення огляду
транспортних засобів, державну
реєстрацію (перереєстрацію), зняття з
обліку, відшкодування вартості бланків
реєстраційних документів та номерних
знаків.

Судом встановлено, що після 16 січня 2011
року строк дії довіреності не
продовжувався. Жодного доказу, який
свідчив би про те, що сторони мали намір
укласти договір купівлі-продажу
автомобіля та зареєструвати його в
органах ДАІ суду не надані.

Більше того, із змісту довіреностей
вбачається, що ОСОБА_3 уповноважив
трьох осіб розпоряджатися спірним
автомобілем, а не лише позивачу
управляти і розпоряджатися (продати,
подарувати, обміняти, заставляти і таке
інше) належним йому автомобілем, тобто
надав повноваження лише на вчинення
дій від його імені.

Отже, зазначені письмові докази
спростовують доводи позивача, що між
ними був укладений договір
купівлі-продажу автомобіля.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що вказаних вимог чинного
законодавства сторонами договору
додержано не було, а отже і правочин не
може вважатися вчиненим. Оскільки
перехід права власності до позивача не
відбувся, а тому суд не вбачає
порушення прав позивача. За таких
підстав вважає, що позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати
по оплаті судового збору покладаються
на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 203, 205, 210, 220, 235, 328, 334,
392, 626, 628, 655, 656, 662 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 30,
60, 88, 174, 212 -215 ЦПК України -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
Відділ державної виконавчої служби
Шевченківського РУЮ м. Києва про
визнання довіреності удаваним
правочину, визнання укладеним договору
купівлі-продажу та визнання права
власності - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: