Справа №
Провадження № 2/521/688/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 року Малиновський
районний суд м. Одеси в складі:

головуючого -
Коблової О.Д.

при секретарі -
Москальовій Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі справу за
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2, третя
особа - приватний нотаріус Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про поділ майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя та
визнання договору іпотеки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з зазначеним позовом до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про поділ
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнання
договору іпотеки недійсним,
посилаючись на те, що вона перебуває з
відповідачем по справі ОСОБА_2 у
зареєстрованому шлюбі та ними у період
шлюбу, на власні кошти була придбана
квартира АДРЕСА_1, тобто позивач
стверджує, що зазначена квартира є
об'єктом спільної сумісної власності
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, але 11.05.2007 р., за
ствердженням позивача, між
відповідачем та АКІБ «УкраСиббанк»
було укладено іпотечний договір, за
яким він передав в іпотеку спірну
квартиру. Про укладення договору
іпотеки позивачеві стало відомо
наприкінці 2012 року у судовому розгляді
справи за № 1519/1597/12. тому позивач
вважає, що наслідки укладення договору
порушують її права як співвласника
квартири, на підставі чого вона просить
суд здійснити поділ спільного майна
подружжя, а саме визнати право
власності за нею на ? ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1 та визнати право
власності за ОСОБА_2 на ? ідеальну
частку квартири АДРЕСА_1 та визнати
недійсним Іпотечний договір від 11
травня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та
Публічним акціонерним товариством
«УкрСиббанк», посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за реєстровим
№ 1881.

Представник позивача у судове
засідання з'явився. Позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судове
засідання не з'явився. Але від нього до
суду надійшла заява, відповідно до якої
він позовні вимоги позивача не визнає,
так як вважає їх необґрунтованими та
безпідставними. Просить суд розглянути
справу у його відсутність

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився. Від нього до суду надійшла
заява згідно до якої він визнає позовні
вимоги позивача та просить суд їх
задовольнити.

Приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явилася. Від неї до суду
були надані заперечення, відповідно до
яких вона позов не визнає та вважає, що
позовні вимоги позивача не ґрунтуються
ні на відповідних нормах чинного
законодавства, ні на фактичних
обставинах, тому просить суд у
задоволені позову відмовити та
розглядати справу у її відсутність.

Суд, вислухавши сторони та дослідивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають,
виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10 ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
із сторін повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
Законом України «Про Іпотеку»,
розділом четвертим главою 16 книги
першої ЦК України, тому при винесенні
рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1
перебуває з відповідачем ОСОБА_2 в
шлюбі, зареєстрованому 16.11.1985 року у
Палаці урочистих подій, актовий запис
№ 2275, що підтверджується свідоцтвом
про шлюб.

Матеріалами справи встановлено, що 11
травня 2007 р. між АКІБ «УкрСіббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСіббанк» та ОСОБА_2 був укладений
іпотечний договір від 11.05.2007 р,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, зареєстрований в
реєстрі за № 32, згідно якого ОСОБА_2
передав в іпотеку нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1. Іпотекою за
договором іпотеки від 11.05.2007 року
забезпечуються вимоги ПАТ
«УкраСиббанк» за договором про надання
споживчого кредиту № 0 від 11.05.2007
р., за договором про надання споживчого
кредиту № 0 від 11.05.2007 року.

ПАТ«УкрСіббанк» є правонаступником
всіх прав та обов'язків АКІБ
«УкрСіббанк», є юридичною особою, яка
керується у своїй діяльності Статутом,
має гербову та інші печатки.

Відповідно до умов кредитного
договору, кредит надавався
відповідачеві на його особистих
потреб, а саме на споживчі цілі

Пунком 2.1. Кредитного договору було
зазначено, що в якості забезпечення
позичальником виконання своїх
зобов'язань щодо погашення кредиту,
сплати процентів, можливих штрафних
санкцій, а також витрат на здійснення
забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор
укладає в день укладення кредитного
договору з позичальником іпотечний
договір, за умовами якого позичальник
передає кредитору в іпотеку нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1, заставною
вартістю 457 924 гривень.

Крім того, позичальником
гарантувалося, що на момент підписання
вказаного кредитного договору не існує
подій, що створюють загрозу належному
виконанню цього договору (судові
справи, майнові вимоги третіх осіб
тощо), про які він не повідомив
Кредитора.

Суд не може прийняти до уваги
ствердження позивача, що вона
дізналася про укладення іпотечного
договору між ОСОБА_2 та ПАТ
«УкраСиббанк» наприкінці 2012 року, так
як висловлене не було підтверджено
буд-якими доказами з боку позивача, а
також було спростовано запереченнями
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу,
відповідно до яких нотаріус вважає
інформацію, надану позивачем суду
недостовірною та у забезпечення
доказів надає на розгляд суду заяву
ОСОБА_1 від 11.05.2007 р. про надання згоди
своєму чоловікові ОСОБА_2 на передачу в
іпотеку квартири АДРЕСА_1 заява
посвідчена приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрована в реєстрі
за № 1880.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» при
оспорюванні кредитного договору чи
договору поруки, застави/іпотеки іншим
подружжям суди мають виходити з
такого. Положення ст. 65 СК України щодо
порядку розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є
дія, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Така дія повинна бути
правомірною, а її неправомірність є
підставою для визнання правочину
недійсним.

За змістом ч.1ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК
України, зокрема, коли зміст правочину
суперечить ЦК, іншим актам цивільного
законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину
є недодержання стороною (сторонами)
вимог щодо відповідності змісту
правочину ЦК та іншим актам цивільного
законодавства саме на момент вчинення
правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК
України, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не був стороною ні одного
правочину за участю відповідачів.

Згідно п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ
про визнання правочинів недійсними»
від 06.11.2009р. №9 вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Виходячи з роз'яснень п.10 вказаної вище
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. № 9 вказівка в ч.3
ст.215 ЦК України на те, що правочин може
бути визнаний судом недійсним не лише
за позовом однієї із сторін договору,
але і за позовом іншої
заінтересованої особи, стосується тих
випадків, коли заінтересована особа
домагається відновлення порушеного
договором її права, не вимагаючи
повернення їй переданого на виконання
цього договору майна, а вимагаючи
повернути сторони договору до
первісного стану.

Тобто, позов особи, яка не була
учасником правочину, про застосування
наслідків такого правочину з підстав
його нікчемності, або про визнання
недійсним оспорюваного правочину може
бути задоволений лише у тому разі, якщо
таким правочином порушено право цієї
особи - не учасника правочину, і воно
може бути відновлено шляхом повернення
сторін цього правочину до первісного
стану.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

З роз'яснень п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст.
368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007р. №11
передбачено, що до складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім,ї (ч.4 ст. 65 СК
України).

Не належать до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто…

На підставі висловленого, суд вважає за
необхідне відмовити позивачеві у
задоволені позовних вимог щодо
здійснення поділу спільного майна
подружжя, а саме визнати право
власності за нею на ? ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1 та визнати право
власності за ОСОБА_2 на ? ідеальну
частку квартири АДРЕСА_1, так як
зазначені вимоги є юридично хибними,
містять принципові протиріччя та є
такими, що виключають одне одного, а
саме поділ майна, у відповідності до п. 2
ст. 372, п. 2 ст. 367 ЦК України, передбачає
припинення відносин спільної
власності та у відповідності до п. 1 ст.
71 СК України, поділ майна в натурі. Але
умовою для поділу виступатиме не
тільке бажання співвласника, а й
фактична подільність речі, тобто
можливість поділити майно в натурі без
втрати цільового призначення.

Оскільки в позовній заяві позивачем не
заявлено вимог щодо поділу квартири в
натурі з відповідним обґрунтування
подільності предмету спору, а навпаки,
є вимоги щодо залишення режиму
спільної власності з визначенням
часток, суд вважає, що зазначені
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, як такі, що не
передбачають поділ майна в юридичному
розумінні, не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства та фактичній
(технічній) можливості поділу майна.

За змістом статей 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6
Закону України «Про Іпотеку» майно, що
є у спільній власності, може бути
передане у заставу (іпотеку) лише за
згодою усіх співвласників.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України, договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Тому дружина та
чоловік незалежно від припинення
шлюбу мають рівні права та обов'язки
щодо спільно нажитого у шлюбі майна.

Згідно правової позиції, викладеної у
Постанові Верховного Суду України
від 12.09.2012р. за №6-88цс12- договір
укладений одним із подружжя, створює
обов'язок для другого з подружжя лише в
тому разі, якщо договір укладено в
інтересах сім'ї, а майно одержане за цим
договором використовується для
потреб сім'ї. Якщо договір одним із
подружжя укладено не в інтересах сім'ї,
він не створює обов'язку для другого з
подружжя і згоди останнього на його
укладення законом не вимагається та
відсутність такої згоди не може бути
підставою для визнання такого договору
недійсним.

Що стосується вимог позивача відносно
визнання недійсним Іпотечного
договору від 11 травня 2007 року,
укладеного між ОСОБА_2 та Публічним
акціонерним товариством «УкрСиббанк»,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, зареєстрований в
реєстрі за реєстровим № 1881, то дані
вимоги задоволенню не підлягають,
оскільки у судовому засіданні було
доведено, що позивач надавала свою
згоду на укладення між відповідачами
іпотечного договору від 11.05.2007 року, яка
наявна в матеріалах справи. Висловлене
також не було спростовано будь-якими
доказами з боку позивача.

Суд вважає за необхідне відмовити
ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про поділ
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнання
договору іпотеки недійсним, так як вони
являються безпідставними та не
підтверджені будь-якими доказами з
боку ОСОБА_1, які б підтвердили
зазначені факти та висловлене не було
доведено у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 60, 64, 74, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, ст.ст. 15, 16, 203, 215 ЦК
України,ст.ст. 60, 63, 65, 69 СК України, ст. 5
Закону України «Про іпотеку», п.25
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Одеського мського
нотаріального округу ОСОБА_3 про поділ
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнання
договору іпотеки недійсним - відмовити
в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Малиновський районний суд м. Одеси
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя
О.Д. Коблова