У х в а л а

іменем україни

29 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької
В.С., Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення пені за
прострочення виконання зобов'язань,
збитків та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 24 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, який
уточнила у процесі розгляду справи, і
остаточно просила стягнути із
відповідача на її користь 57 911 грн 52 коп.
пені за прострочення виконання
зобов'язань, 62 193 грн 13 коп. завданих
збитків та 30 000 грн у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 17 травня
2007 року між нею та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4
(далі - ФОП ОСОБА_4) було укладено
договір про пайову участь у
будівництві багатоповерхового будинку
за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до умов
якого відповідач зобов'язався
побудувати будинок у строк до 30 жовтня
2008 року, здати його в експлуатацію до
30 листопада 2008 року та протягом 30
днів після цього передати їй у
власність двокімнатну квартиру НОМЕР_1
загальною площею 60,4 кв. м, а вона
зобов'язалась в чотири етапи здійснити
фінансування будівництва з
урахуванням балансової вартості
квартири в сумі 60 400 доларів США.

Позивачка вказала, що свої зобов'язання
за договором виконала у повному обсязі,
сплативши відповідачу суму дольового
внеску за рахунок отриманого у ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» 08 червня 2007
року кредиту, проте відповідач
обов'язків щодо своєчасного
будівництва та введення будинку в
експлуатацію не виконав, тому просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 30 липня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
57 911 грн 54 коп. пені за
прострочення виконання зобов'язань.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 24 вересня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено, рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 30 липня
2012 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи
свої доводи порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив із того, що
ОСОБА_4 є належним відповідачем у
справі, а заявлені позивачкою вимоги
про стягнення пені за прострочення
виконання зобов'язань є
обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині відшкодування
моральної шкоди, місцевий суд виходив
із того, що умовами договору,
укладеного між сторонами, не
передбачено стягнення моральної шкоди
за невиконання зобов'язань.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення збитків, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
зазначені виплати були передбачені
кредитним договором, укладеним
08 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль», і не
спрямовувалися на відновлення
будь-якого порушеного права позивачки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, виходив із
того, що ОСОБА_4 є неналежним
відповідачем у справі, оскільки
договір про пайову участь в
будівництві багатоповерхового будинку
було укладено із ФОП ОСОБА_4, проте
вимоги до ФОП ОСОБА_4
не пред'являлися, а тому місцевий суд
розглянув спір із неналежним
відповідачем та в порушення вимог ч. 4
ст. 10 і ч. 1 ст. 33 ЦПК України не роз'яснив
право позивача на заміну неналежного
відповідача належним.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 17 травня 2007 року
між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено
договір на дольову участь в
будівництві № 29, відповідно
до умов якого ФОП ОСОБА_4 прийняв ОСОБА_3
у дольове будівництво
багатоповерхового житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).

Згідно із п. 1.2 вказаного договору
плановий строк закінчення будівництва
- 30 жовтня 2008 року, а здачі його в
експлуатацію - 30
листопада 2008 року.

Пунктом 3.2 вищевказаного договору
передбачено відповідальність ФОП
ОСОБА_4 перед ОСОБА_3, а саме: за
прострочення здачі будинку
виплачується пеня в розмірі 1 % від
вартості договору за кожний
прострочений календарний місяць.

Судами встановлено та не
заперечувалось сторонами, що
ОСОБА_3 вчасно та у повному обсязі
внесла суму грошових коштів за
квартиру, проте відповідач умов
договору не виконав.

Статтями 526, 530 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

За приписами ст. ст. 610, 611 ЦК України
зобов'язання є порушеним, якщо воно не
виконано або виконано з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України
фізична особа-підприємець відповідає
за зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що,
встановивши вищевказані обставини
справи, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
відповідач повинен сплатити
ОСОБА_3 пеню за прострочення виконання
зобов'язань, оскільки позивачкою у
повному обсязі виконано взяті на себе
зобов'язання за договором на дольову
участь у будівництві.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
встановлюючи нові факти, апеляційний
суд, не встановивши жодних порушень
норм процесуального права при
дослідженні доказів у справі, вдався до
переоцінки письмових доказів, які були
досліджені місцевим судом з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі судове рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 24
вересня 2013 року скасувати, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 30 липня 2013 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова