РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"26" лютого 2014 р.
м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

судді - Придачук О.А.

при секретарі - Приходько Л.В.

з участю представника позивачки -
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгород
цивільну справу за позовом

ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до
ОСОБА_3, третя особа без самостійних
вимог - Ужгородський МВ ГУ ДМС України в
Закарпатській області, про визнання
особи такою, що тратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, третя особа без самостійних
вимог - Ужгородський МВ ГУ ДМС України в
Закарпатській області, про визнання
особи такою, що тратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстрації.

Як на підставу своїх вимог посилається
на те, що згідно витягу з Державного
реєстру прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності за № 986209
від 27 грудня 2013 року позивачка ОСОБА_2 є
власником квартири, що знаходиться по
АДРЕСА_1. Відповідно свідоцтва за № 55
про право власності на житло від 07
липня 1993 року, виданого міським фондом
комунального майна Ужгородської
міської ради, квартира загальною
площею 65,40 кв. м, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, належить на праві
приватної, спільної, сумісної
власності ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1. - батько
(помер ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно свідоцтва
про смерть серія НОМЕР_1 від 05 квітня 2013
року); ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 -
дружина/мати; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 -
син/відповідач, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 -
син; та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 -
донька/позивач. 28 вересня 1994 року
ОСОБА_4, діючи від свого імені та від
імені неповнолітньої доньки ОСОБА_2,
ОСОБА_5, діючи від свого імені та від
імені неповнолітнього сина ОСОБА_6 та
відповідач - ОСОБА_3 уклали договір про
визначення часток у спільній сумісній
власності на згадувану вище квартиру,
яким встановили, що кожному із них
належить 1/5 частки вказаної квартири. 03
листопада 1994 року відповідач - ОСОБА_3
та ОСОБА_5, діючи від імені
неповнолітньої доньки ОСОБА_2, уклали
договір дарування 1/5 частки на користь
останньої. Згідно заповіту від 03
листопада 1994 року, посвідченого першою
Ужгородською державою нотаріальною
конторою та зареєстрованого в реєстрі
нотаріальних дій за № 2-11450, ОСОБА_4
заповів всю належну йому 1/5 частку
згадуваної квартири своїй дочці -
ОСОБА_2 08 квітня 2013 року на підставі
вказаного заповіту приватним
нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу - ОСОБА_7 позивачу
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом за № 538 на 1/5 частини
квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1.
Витягом з Державного реєстру прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності за № 2128967 від 08 квітня 2013 року
проведено державну реєстрацію
вказаного вище свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на 1/5 даної
квартири. Тобто, відповідач,
подарувавши свою частку квартири та
станом на сьогодні не проживає по
вказаній адресі, точне місце його
фактичного проживання невідоме.
Відповідач проживав та був
зареєстрований в даній квартирі, яка
належить сторонам на праві власності.
Доказом належності цієї квартири є
документи, що посвідчують право
власності. Доказом тієї обставини, що
відповідач проживав та був
зареєстрований у належній їм на праві
власності квартирі є відповідні
довідки житлово-комунального
підприємства - ТОВ «Підзамок», що
обслуговує багатоповерховий будинок,
де знаходиться квартира. Як вбачається
з акту перевірки дотримання
паспортного режиму від 14 травня 2013 року
та довідки ТОВ «Підзамок» № 2174 від 14
травня 2013 року, на момент подання
позовної заяви відповідач не проживає
у вказаній квартирі більше одного року.
Крім того, відповідач не оплачує плату
за користування квартирою і комунальні
послуги. Зазначені витрати несе
позивач за свої власні кошти. Більше
того, на ім'я відповідача постійно
надходять різні листи банківських
установ про наявність кредитної
заборгованості, а також вимога
управління пенсійного Фонду України в
м. Ужгороді. На підставі
вищевикладеного ОСОБА_2 вважає, що
відповідач повинен бути визнаний
таким, що втратив право користування
квартирою, оскільки не проживає
фактично в ній більше одного року та
останній повинен бути знятий з
реєстрації місця проживання за
вказаною адресою. Будь-якої
домовленості про збереження за
відповідачем житлової площі за період
його не проживання не існує. Зважаючи
на ту обставину, що відповідач не
проживає в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, він, на думку позивачки,
вважається таким, що втратив право на
користування вказаним жилим
приміщенням. На даний момент
відповідач не проживає у вказаній
квартирі більш тривалий термін, ніж
той, протягом якого за ним зберігається
право на користування жилим
приміщенням в квартирі, що належить
позивачу та членам її родини на праві
власності. Оскільки обставини,
наведені в позовній заяві, докази, які
їх підтверджують, свідчать про не
проживання відповідача у вказаній
квартирі більше встановленого терміну,
є всі підстави для визнання даної особи
такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності. У разі
прийняття рішення, про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, він
повинен бути знятий з реєстраційного
обліку місця проживання за вказаною
адресою квартири, що належить сторонам
на праві власності.

На підставі вищенаведеного просить
позов задовольнити та визнати ОСОБА_3
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням за адресою:
АДРЕСА_1, та зняти ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку за зазначеною
адресою.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав, надавши пояснення,
аналогічні тим, що містяться у позовній
заяві, просив позов задовольнити та
визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1, та зняти ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку за зазначеною
адресою.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
повторно не з'явився, хоча про час та
місце слухання справи був повідомлений
вчасно та належним чином, про що
свідчить оголошення про виклик до суду
в газеті «Новини Закарпаття» №№ 21 - 22
(4192-4193) від 22 лютого 2014 року, про причини
неявки суд не повідомив, а тому суд
вважає, що справу слід вирішити на
підставі наявних у ній доказів та
постановити заочне рішення.

Представник третьої особи -
Ужгородського міського відділу ГУДМС
України в Закарпатській області - у
судове засідання не з'явився, хоча про
час та місце розгляду справи був
повідомлений вчасно та належним чином.
В матеріалах справи міститься лист
начальника Ужгородського міського
відділу ГУДМС України в Закарпатській
області № 13/136 від 28 січня 2014 року, у
якому остання просить розглянути дану
справу без участі представника
Ужгородського міського відділу ГУДМС
України в Закарпатській області.

Заслухавши пояснення представника
позивачки, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позов підлягає до
задоволення з таких підстав.

Як встановлено по справі, згідно витягу
з Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності
за № 986209 від 27 грудня 2013 року позивачка
ОСОБА_2 є власником квартири, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно свідоцтва за № 55 про право
власності на житло від 07 липня 1993 року,
виданого міським фондом комунального
майна Ужгородської міської ради,
квартира загальною площею 65,40 кв. м, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
належить на праві приватної, спільної,
сумісної власності ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. - батько (помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно свідоцтва про
смерть серія НОМЕР_1 від 05 квітня 2013
року); ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 -
дружина/мати; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 -
син/відповідач, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 -
син; та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 -
донька/позивач.

28 вересня 1994 року ОСОБА_4, діючи від
свого імені та від імені
неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ОСОБА_5,
діючи від свого імені та від імені
неповнолітнього сина ОСОБА_6 та
відповідач - ОСОБА_3 уклали договір про
визначення часток у спільній сумісній
власності на згадувану вище квартиру,
яким встановили, що кожному із них
належить 1/5 частки вказаної квартири.

03 листопада 1994 року відповідач - ОСОБА_3
та ОСОБА_5, діючи від імені
неповнолітньої доньки ОСОБА_2, уклали
договір дарування 1/5 частки на користь
останньої. Згідно заповіту від 03
листопада 1994 року, посвідченого першою
Ужгородською державою нотаріальною
конторою та зареєстрованого в реєстрі
нотаріальних дій за № 2-11450, ОСОБА_4
заповів всю належну йому 1/5 частку
згадуваної квартири своїй дочці -
ОСОБА_2

08 квітня 2013 року на підставі вказаного
заповіту приватним нотаріусом
Ужгородського міського нотаріального
округу - ОСОБА_7 позивачу видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом за № 538 на 1/5 частини
квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Витягом з Державного реєстру прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності за № 2128967 від 08 квітня 2013 року
проведено державну реєстрацію
вказаного вище свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на 1/5 даної
квартири.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 не проживає у
квартирі АДРЕСА_1 більше одного року,
факт чого підтверджується актом
перевірки дотримання паспортного
режиму від 14 травня 2013 року та довідкою
ТОВ «Підзамок» № 2174 від 14 травня 2013
року, що наявні в матеріалах справи.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 не
оплачує плату за користування
квартирою і комунальні послуги.
Зазначені витрати несе позивач за свої
власні кошти. Реєстрація у квартирі
відповідача ОСОБА_3 не дозволяє
позивачці ОСОБА_2 розпоряджатися своєю
квартирою на власний розсуд, обмежує
законні права позивачки, остання
вимушена оплачувати комунальні
послуги за особу, яка в квартирі не
проживає.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

У відповідності до ч. 2. ст. 405 ЦК України
член сім'ї власника втрачає право на
користування цим приміщенням у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлене домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Пунктом 1 ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
передбачено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою).

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3
зареєстрований, але з 2011 року не
проживає у квартирі АДРЕСА_1, суд
приходить до переконання, що
останнього слід визнати таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням за зазначеною вище адресою
та зняти ОСОБА_3 з реєстраційного
обліку за вищевказаною адресою.

Керуючись ст. 72 Житлового кодексу
України, ст. ст. 317, 319, 405 ЦК України, ст.
ст. 14, 15, 60, 208, 209, 224, 226-228, 232, 233, 294 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

Зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку
за адресою: АДРЕСА_1.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію заочного рішення направити
відповідачу рекомендованим листом із
повідомленням не пізніше трьох днів з
дня його проголошення.

Суддя:
Придачук О.А.