Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/986/14р.
Головуючий у 1 інстанції Бойка
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 09
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі та
Запорізької міської ради про
відшкодування моральної та
матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначала, що 15.02.2007 року трапилася
дорожньо-транспортна пригода
внаслідок якої їй було завдано легкі та
середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Комісія з розслідування нещасного
випадку створена наказом управління
освіти та науки Запорізької міської
ради 15.02.2007 року, проте Акт
розслідування нещасного випадку за
формою Н-5 та акт про нещасний випадок,
пов'язаний з виробництвом за формою Н-1
затверджені головою ліквідаційної
комісії управління освіти та науки
Запорізької міської ради лише 25.04.201І
року.

Оскільки, відповідно до Порядку
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків професійних
захворювань і аварій на виробництві
спеціальне розслідування нещасного
випадків має бути проведене протягом 10
днів, позивач вважає, що таке
затягування стало перешкодою для
вчасного проведення огляду МСЕК з
встановлення відсотку втрати
працездатності, а відповідно і
невчасного проведення страхових
виплат. Так страхові виплати
проводяться з 2011 року, замість 2007 року.

У зв'язку з тим, що Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі не
здійснило належного контролю за
своєчасністю та об'єктивністю
розслідування нещасного випадку,
позивач просить стягнути з останнього
кошти у вигляді невиплаченої щомісячно
страхової виплати за період з 01.07.2007
року по 01.08.2011 року.

Пред'являючи вимоги по компенсації
моральної шкоди до Запорізької міської
ради позивачпослався на вимоги чинного
законодавства, які передбачають
відповідальність роботодавця пі
відшкодуванню моральної шкоди,
завданої застрахованій особі, яка
потерпіла від нещасного випадку на
виробництві.

Уточнивши позовні вимоги та
посилаючись на зазначені обставини,
просила суд, стягнути з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі суму
невиплаченої щомісячної страхової
виплати за період з 01.07.2007 року по 01.08.2011
року у зв'язку із стійкою втратою
працездатності у розмірі 16755,42 грн. та з
Запорізької міської ради - 10000,00 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 09
грудня 2013 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови у стягненні моральної
шкоди не відповідає зазначеним
положенням закону.

Як вбачається з матеріалів
справи , встановлено судом та не
оспорюється сторонами, що 15.02.2007 року
трапився нещасний випадок, в
дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_2,
під час виконання посадових обов'язків,
було завдано легкі та середньої
тяжкості тілесні ушкодження.

Наказом управління освіти та
науки Запорізької міської ради від
15.02.2007 року №59 створено комісію з
розслідування зазначеного нещасного
випадку. Акт розслідування нещасного
випадку за формою Н-5 та акт про
нещасний випадок, пов'язаний з
виробництвом за формою Н-1 затверджені
головою ліквідаційної комісії
управління освіти та науки Запорізької
міської ради 25.04.2011 року.

За результатами огляду,
проведеного 18.08.2011 року, висновком МСЕК
по травмах, отриманих в ДТП позивачу
встановлена стійка втрата професійної
працездатності в розмірі 20% з 29.07.2011
року.

26.08.2011 року позивач звернулась до
відділення Фонду із заявою про
призначення страхових виплат.

13.09.2011 року до відділення Фону
надійшла довідка про середній розмір
заробітної плати позивача, 16.09.2011 року
позивачу призначено одноразову
допомогу в розмірі 14191,90 грн. та
щомісячні страхові виплати в розмірі
238,84 грн.

Відмовляючи в задоволенні
позову про стягнення коштів у вигляді
невиплаченої щомісячно страхової
виплати за період з 01.07.2007 року по 01.08.2011
року з Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України в м.
Запоріжжі, суд зазначив, що позивач не
довів проте, що несвоєчасність
здійснення страхових виплат було саме
з вини Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України в м.
Запоріжжі , та через неналежний
контроль за проведенням розслідування
з його сторони, а виплати здійснюються
відповідно до вимог законодавства з
моменту встановлення втарти
професійної працездатності .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
стверджує , що якщо б розслідування
випадку , який стався було проведено
відповідно до вимог закону протягом 10
днів, він був би направлений на МСЕК та
мав би право на відшкодування не
пізніше чим з 01.07.2007 року. А фонд мав
здійснювати контроль за своєчасністю
розслідування.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 1, 2 ст.30
Закону ступінь втрати працездатності
потерпілим установлюється МСЕК за
участю Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України і
визначається у відсотках професійної
працездатності, яку мав потерпілий до
ушкодження здоров'я.

МСЕК установлює обмеження рівня
життєдіяльності потерпілого, визначає
професію, з якою пов'язане ушкодження
здоров'я, причину, час настання та групу
інвалідності у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, а також визначає необхідні
види медичної та соціальної допомоги.

Огляд потерпілого проводиться
МСЕК за умови подання акта про нещасний
випадок на виробництві, акта
розслідування професійного
захворювання за встановленими формами,
висновку спеціалізованого медичного
закладу (науково-дослідного інституту
профпатології чи його відділення) про
професійний характер захворювання,
направлення
лікувально-профілактичного закладу
або роботодавця чи профспілкового
органу підприємства, на якому
потерпілий одержав травму чи
професійне захворювання, або робочого
органу виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, суду чи
прокуратури.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону
страхові виплати потерпілому
провадяться щомісячно в установлені
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України дні на
підставі постанови цього Фонду або
рішення суду з дня втрати
працездатності внаслідок нещасного
випадку або з дати встановлення
професійного захворювання. Одноразова
допомога виплачується потерпілому в
місячний строк з дня визначення МСЕК
стійкої втрати професійної
працездатності, а в разі смерті
потерпілого - у місячний строк з дня
смерті застрахованого особам, які
мають на це право.

За роз'ясненнями п.11 Пленуму ВСУ
від 27.03.1992 року «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України виплачує
застрахованому чи особам, які мають на
це право, страхові виплати, передбачені
ст.28 Закону. Право на отримання
потерпілим одноразової допомоги та
щомісячної страхової виплати настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.
Право потерпілого, застрахованого
відповідно до Закону на отримання
щомісячної страхової виплати у разі
настання страхового випадку виникає з
дня встановлення йому МСЕК вперше
стійкої втрати професійної
працездатності за цим страховим
випадком.

Таким чином, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі
правомірно здійснив нарахування
позивачу соціальних виплат після
встановлення МСЕК втрати професійної
працездатності та після звернення
позивача з відповідною заявою про
здійснення виплат.

Апеляційна скарга ґрунтується
на особистих судженнях ОСОБА_2 та
припущеннях, без посилання на докази
проте, що зі сторони Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі були
порушення вимог щодо здійснення
контролю за проведенням розслідування,
наявності причинного зв'язку між
відсутністю контролю зі сторони Фонду
з наслідками несвоєчасного отримання
страхової виплати, і вини Фонду в цьому.

Оскільки доводи апеляційної
скарги з посиланням на докази не
спростовують висновків суду,
апеляційна скарга в частині відмови у
стягненні коштів з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі не
може бути задоволена.

Відмовляючи в задоволенні про
відшкодування моральної шкоди
відносно Запорізької міської ради, суд
першої інстанції зазначив, що позивач
на момент нещасного випадку, що з нею
трапився працювала в
Навчально-методичному центрі
управління освіти і науки Запорізької
міської ради, яка була ліквідована, а
Запорізька міська рада є неналежним
відповідачем, оскільки позивач не
представила відомостей про те, що вона
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем чи останній є
правонаступником ліквідованої
юридичної особи.

Як вбачається із матеріалів
справи управління освіти та науки
Запорізької міської ради було створено
28.01.2004 року. 25.01.2013 року було
зареєстровано державну реєстрацію
припинення управління освіти та науки
Запорізької міської ради. Засновником
управління освіти та науки з моменту
створення до моменту припинення була
Запорізька міська рада. (а.с.143)

За положенням про управління
освіти та науки Запорізької міської
ради - управління освіти та науки
Запорізької міської ради є юридичною
особою, фінансується за рахунок коштів
місцевого бюджету, є структурним
підрозділом Запорізької міської ради.
(а.с.156)

В акті розслідування нещасного
випадку за формою Н-5 та акт про
нещасний випадок, пов'язаний з
виробництвом за формою Н-1 затверджені
головою ліквідаційної комісії
управління освіти та науки Запорізької
міської ради 25.04.2011 року, зазначено, що
управління освіти та науки Запорізької
міської ради відноситься до
комунальної власності та належить до
сфери управління Запорізької міської
ради (а.с. 9,12)

За вимогами ст. 96,176 ЦК України юридичні
особи самостійно відповідають за свої
зобов'язання та територіальні громади,
не відповідають за зобов'язаннями
створених ними юридичних осіб, крім
випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки Запорізька міська рада
є засновником та власником управління
освіти та науки Запорізької міської
ради, воно відповідно до вимог ст. 237-1
КЗпП України, як власник є належним
відповідачем у справі.

Відповідно до Закону України від 23
вересня 1999 року № 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" у разі стійкої втрати
професійної працездатності право на
отримання потерпілим страхових виплат,
в тому числі і виплати за моральну
(немайнову) шкоду, настає з дня
встановлення йому медико-соціальною
експертною комісією (далі - МСЕК)
стійкої втрати професійної
працездатності.

Судом встановлено, що позивачці
стійку втрату працездатності вперше
встановлено стійка втрата професійної
працездатності в розмірі 20% з 29.07.2011
року.

Законом України від 23 лютого 2007 року №
717-V "Про внесення змін до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21
Закону України № 1105-ХІV виключено.

Рішенням Конституційного Суду
України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у
справі за конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень підп. "б" підп. 4 п. 3 ст. 7 Закону
України "Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", п. 1, абз. 3 п. 5, п. 9, абз. 2,
3 п. 10, п. 11 розд. I Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (справа про страхові
виплати) зміни, внесені абз. 3 п. 5 розд. І
Закону № 717-V, визнано такими, що
відповідають Конституції України.
Зокрема, Конституційний Суд України
зазначав, що положеннями п. 1, абз. 3 п. 5,
п. 9, абз. 3 п. 10. п. 11 розд. І Закону №717-V
скасовано право застрахованих
громадян, що потерпіли на виробництві
від нещасного випадку або професійного
захворювання, на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду, яке
вони мали відповідно до приписів
первинної редакції Закону №1105-ХІV.
Проте Конституційний Суд вважає, що
саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та
ст. 237-1 КЗпП України їм надано право
відшкодувати моральну шкоду за рахунок
власника або уповноваженого ним органу
(роботодавця).

Згідно з роз'ясненнями,
визначеними у п. 13 (зі змінами,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин, зокрема
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків що
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до вимог ст. 173 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП
України) шкода, заподіяна працівникам
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Законом України від 23 лютого 2007
року № 717-V "Про внесення змін до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1
ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3
ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право
потерпілих на виробництві громадян на
відшкодування їм моральної
(немайнової) шкоди за рахунок
Відділення.

За змістом вказаного положення
закону передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
статті 237-1 КЗпП України є наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, з урахуванням
специфіки об'єкту яких, завдана
моральна шкода може бути відшкодована
працівнику у вигляді одноразової
грошової виплати або в іншій
матеріальній формі.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться в пункті 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" (зі
змінами, внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року), розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що
достатньою компенсацією моральних
страждань, заподіяних ОСОБА_2 внаслідок
втрати професійної працездатності 20 %,
погіршенню стану здоров'я,
необхідністю докладання додаткових
зусиль для організації та налагодження
звичайного режиму життя, є грошовий
еквівалент в сумі 5000 гривень.

Беручи до уваги викладене та у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України оскаржуване рішення слід
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову.

На підставі ч. 3 статті 88 ЦПК
України з відповідача підлягає
стягненню судовий збір в доход держави
у сумі 114,70 грн. При розгляді справи у
суді першої інстанції та 121,80 грн. в суді
апеляційної інстанції, а всього 236
гривень 50 копійок.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2013 року в
цій справі в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Запорізької міської ради про
відшкодування моральної шкоди
скасувати. Ухвалити в цій частині нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 до Запорізької міської
ради про відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з Запорізької міської ради на
користь ОСОБА_2 на відшкодування
моральної шкоди 5 000 (п'ять тисяч)
гривень.

Стягнути з Запорізької міської ради на
користь держави 236 гривень 50 копійок
судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: