АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2270/2014
Головуючий у 1- інстанції: Виниченко Л.М.
Р І Ш Е Н НЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

головуючої - Слободянюк С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Крочевного
Г.В.,

при секретарі - Мурга М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 09 грудня 2013
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: Служба у справах дітей
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, про надання
дозволу на тимчасові виїзди за межі
України та на оформлення проїзних
документів без згоди батька, -

В С Т А Н О В И
Л А :

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про надання
дозволу на багаторазові тимчасові
вивезення за межі України малолітньої
доньки ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди і
супроводу батька - до досягнення
дитиною шістнадцятирічного віку. Також
просила надати дозвіл на оформлення та
виготовлення проїзних документів щодо
таких багаторазових тимчасових
виїздів дитини без згоди і супроводу
відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначала, що з відповідачем
перебувала в зареєстрованому шлюбі з 27
липня 2006 р. по 31 жовтня 2012 р. Від шлюбу
мають дитину ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ухиляється від надання
матеріальної допомоги, не приймає
участі у вихованні дитини. Вона
матеріально утримує та належним чином
піклується про здоров»я доньки, її
фізичний, духовний та моральний
розвиток.

Влітку вона має можливість
оздоровлювати дитину у бабусі - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка мешкає у Республіці
Молдова.

Зазначила, що неодноразово зверталася
до ОСОБА_3 з проханням надати дозвіл
доньці на перетинання державного
кордону, проте батько дитини на її
прохання не реагує

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 09 грудня 2013
року відмовлено в задоволені позову.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про скасування
оскаржуваного рішення, постановлення
нового рішення яким позов
задовольнити.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не взяв до уваги той факт, що
вона надавала докази, які
підтверджують необхідність виїзду
дитини за кордон, де зазначено мета
виїзду за кордон та конкретний час,
місце.

Справу розглянуто без участі
відповідача ОСОБА_3, який належним
чином повідомлявся про час та місце
розгляду справи, про що свідчить
поштове зворотне відправлення від 24
січня 2014 року.

В судове засіданні ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_7 (довіреність від 05
листопада 2013 року а.с.40) підтримала
апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується матеріалами справи,
що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2006 року
(копія свідоцтва про шлюб - а.с. 6).

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 31 жовтня 2012 року шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 11-12).

Сторони у справі є батьками
малолітньої дитини ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1,
що підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с. 7).

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_3
донькою ОСОБА_4 не цікавиться, з дитиною
не зустрічається, будь-якої участі у
вихованні доньки не приймає, має
заборгованість по аліментам, на її усні
та письмові звернення телеграмами про
надання дозволу на тимчасовий виїзд
дитини за кордон відповідач не
реагував та один раз з»явився до
нотаріуса і повідомив, що таку згоду
надасть лише за умови відмови
позивачки від наявного боргу по
аліментах.

Відповідно до ст. 155 СК України,
здійснення батьківських прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН про права
дитини, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Законодавчо виїзд неповнолітньої
дитини за кордон України передбачений,
зокрема, Правилами перетинання
державного кордону громадянами
України, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 р. N 57 зі змінами.

Відповідно до цих Правил, перетинання
громадянами України державного
кордону здійснюється в пунктах
пропуску через державний кордон та
пунктах контролю, якщо інше не
передбачено законом, за одним з таких
документів, що дають право на виїзд з
України і в'їзд в Україну, зокрема
проїзний документ дитини.

Відповідно до п. п. 3, 4 вищезазначених
Правил, виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, здійснюється за
згодою обох батьків (усиновлювачів) та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку.

Виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою у числі
іншого можливий також за рішенням суду
про надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Вказаною постановою зазначено, що є
умова, за якою дитини має можливість
виїзду за межі України і цією умовою є
рішення суду про надання дозволу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що суд не вправі надавати дозвіл
на виїзд дитини за кордон до досягнення
нею певного віку без згоди батька, який
не позбавлений батьківських прав
(дозвіл на постійні виїзди за кордон).
Також суд першої інстанції прийшов до
висновку, що надання такого дозволу
фактично позбавить батька дитини
можливості брати участь у вихованні та
можливості особистого спілкування з
нею.

Однак з таким висновком суду
погодитись неможна з наступних
підстав.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в»їзду в
Україну громадян України» та Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.01.1995 року № 57, виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
шістнадцятирічного віку, і без згоди та
супроводу другого з батьків може бути
дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції
про права дитини від 20 листопада 1989
року, підписаною Україною 21 лютого 1990
року, ратифікована Україною 27 лютого 1991
року встановлено, що в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов*язків щодо дитини.

Дитина, відповідно до ч. 7 ст. 7 СК має
бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов»язковість яких надана Верховною
Радою України.

Відповідно до наданих доказів мати
позивачки - ОСОБА_2 - ОСОБА_8 є
громадянкою Республіки Молдова
(а.с.24,25).

У червні, вересні 2013 року позивачка
звернулась до відповідача про надання
дозволу на виїзд їх спільного дитини,
доньки до Республіки Молдова у періоди
з 01 серпня 2013 року по 31 серпня 2013 рок з 06
жовтня 2013 року по 03 листопада 2013 року
(а.с.16-20). Однак такої згоди отримано не
було.

Матеріали справи не містять будь-які
докази стосовного того, що позивачка,
заявляючи вказані позовні вимоги, діє
всупереч інтересам дитини чи наражає
дитину на небезпеку.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги, скасування
оскаржуваного рішення, ухвалення
нового рішення про задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 09 грудня 2013
року скасувати, ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позов задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованої АДРЕСА_1, іден. номер
НОМЕР_1, на оформлення та виготовлення
проїзних документів на право
багаторазових тимчасових виїздів за
межі України її малолітньої доньки
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди і
супроводу батька - ОСОБА_3, до
досягнення дитиною шістнадцятирічного
віку.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді: