Провадження № 2/127/675/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області

у складі: головуючого - судді
Дернової В.В.,

при секретарі - Тронт
М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Вінниці цивільну справу
за позовом Вінницької міської ради до
ОСОБА_1, третя особа: Управління
Держземагентства у Вінницькому районі
Вінницької області, про визнання
недійсним та скасування державного
акту на право власності на земельну
ділянку і зобов'язання вчинити дії та
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Вінницької міської ради про
відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Вінницька міська рада звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа:
Управління Держкомзему у м. Вінниці,
про визнання недійсним та скасування
державного акту на право власності на
земельну ділянку і зобов'язання
вчинити дії та просила визнати
недійсним та скасувати Державний акт
на право власності на земельну ділянку
№ 8 серії ЯА № 819754 від 07.09.2005
року, виданий на ім'я ОСОБА_1, яка
розташована в садівничому товаристві
«Берізка» П'ятничанського масиву в м.
Вінниці, та зобов'язати ОСОБА_1
повернути до державного архіву
Держкомзему України м. Вінниці
Вінницької області Державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку серії ЯА № 819754 від 07.09.2005 року,
зареєстрований за № 03, мотивуючи
свої вимоги тим, що рішення Вінницької
міської ради від 04.03.2005 року № 1075 «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та передачу земельних
ділянок у власність і оренду» (пункти
1.3, 2.3), на підставі якого було видано
оспорюваний державний акт було визнано
протиправним та скасовано постановою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 червня 2012
року.

У подальшому ОСОБА_1 звернулася до суду
із зустрічним позовом до Вінницької
міської ради про відшкодування шкоди
та згідно заяви про зміну предмету
позову за зустрічним позовом просила
стягнути з Вінницької міської ради на
її користь матеріальну шкоду у розмірі
238,49 грн., моральну шкоду в розмірі 10000
грн., збитки в розмірі 2049,75 грн., а також
сплачений судовий збір та витрати на
правову допомогу, оскільки за обставин,
що склалися, це передбачено ст. 1175 ЦК
України.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 12 березня 2014
року було залучено до участі у справі
правонаступника третьої особи
Управління Держкомзему у м. Вінниці
Вінницької області - Управління
Держземагентства у Вінницькому районі
Вінницької області.

Представник Вінницької міської ради за
довіреністю Шалагінов А.В. у судовому
засіданні первісний позов підтримав та
просив його задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві, а у
задоволенні зустрічного позову просив
відмовити, оскільки вини Вінницької
міської ради у спричиненні ОСОБА_1
матеріальної та моральної шкоди немає.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у
судовому засіданні заперечували проти
задоволення первісного позову,
оскільки вважають постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 червня 2012
року незаконною та необґрунтованою
(оскаржили її у касаційному порядку), а
зустрічний позов згідно заяви про
зміну предмету позову за зустрічним
позовом просили задовольнити у повному
обсязі.

Представник Управління
Держземагентства у Вінницькому районі
Вінницької області за довіреністю
Маламура Ю.С. у судовому засіданні у
частині позовної вимоги про визнання
державного акту недійсним поклалася на
розсуд суду, а у частині позовних вимог
про скасування державного акту та його
повернення до архіву заперечувала,
оскільки такі вимоги не ґрунтуються на
чинному законодавстві.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, оцінивши докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
первісний та зустрічний позов
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На підставі рішення Вінницької міської
ради від 04.03.2005 року № 1075 «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та передачу земельних
ділянок у власність і оренду» (пункти
1.3, 2.3) 07.09.2005 року ОСОБА_1 було видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 819754, яким
закріплено право власності ОСОБА_1 на
земельну ділянку площею 0,0678 га для
ведення садівництва, яка розташована у
садівничому товаристві «Берізка»,
ділянка АДРЕСА_1. Акт зареєстровано в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 03.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 червня 2012
року було визнано протиправним та
скасовано рішення Вінницької міської
ради від 04.03.2005 року № 1075 «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та передачу земельних
ділянок у власність і оренду» (пункти
1.3, 2.3).

Відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України,
постанова або ухвала суду апеляційної
чи касаційної інстанції за наслідками
перегляду, постанова Верховного Суду
України набирають законної сили з
моменту проголошення, а якщо їх було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 126 ЗК України (у редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, тобто видачі
оспорюваного державного акту) право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами.

П.1.4. Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право приватної
власності на землю, право колективної
власності на землю, право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) та договорів оренди
землі, затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 04.05.1999 року № 43 (діяв на момент
виникнення спірних правовідносин,
тобто видачі державного акту, на даний
час втратив чинність) було передбачено,
що державний акт на право власності на
земельну ділянку та державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою видається на
підставі рішення Кабінету Міністрів
України, обласної, районної, Київської
і Севастопольської міських, міської,
селищної, сільської ради, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласної, районної Київської і
Севастопольської міських державних
адміністрацій. П. 1.16. вказаної
Інструкції визначав, що технічна
документація зі складання державного
акта на право власності на земельну
ділянку або на право постійного
користування земельною ділянкою
включає, зокрема, виписку з рішення
відповідної ради або державної
адміністрації про надання у постійне
користування, передачу у власність
або продаж земельної ділянки,
договір відчуження земельної ділянки
(договір купівлі-продажу, дарування,
міни, інші цивільно-правові угоди),
рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», виходячи з положень
статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30,
87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161,
210, 212 Земельного кодексу України , глав
27, 33, 34 Цивільного кодексу України,
статті 15 Цивільного процесуального
кодексу України, статті 12
Господарського процесуального кодексу
України, судам (підсудні) справи за
заявами, зокрема, з приводу володіння,
користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Посилання ж представника ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 на ст. 140 ЗК України, яка містить
вичерпний перелік підстав припинення
права власності на земельну ділянку,
серед яких відсутня така підстава як
скасування рішення органу місцевого
самоврядування, на думку суду, є
безпідставним, оскільки позовна вимога
про припинення права власності на
земельну ділянку не заявлялася.

Отже, оскільки Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯА
№ 819754 від 07.09.2005 року, яким закріплено
право власності ОСОБА_1 на земельну
ділянку площею 0,0678 га для ведення
садівництва, яка розташована у
садівничому товаристві «Берізка»,
ділянка АДРЕСА_1, було видано саме на
підставі рішення Вінницької міської
ради від 04.03.2005 року № 1075 «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та передачу земельних
ділянок у власність і оренду» (пункти
1.3, 2.3), яке скасовано, суд приходить до
висновку про часткове задоволення
первісного позову та визнання
недійсним оспорюваного державного
акту.

У частині ж вимог про скасування
державного акту та його повернення до
архіву первісний позов задоволенню не
підлягає, оскільки такі вимоги не
ґрунтуються на чинному законодавстві
(Інструкція про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право приватної
власності на землю, право колективної
власності на землю, право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі
на умовах оренди) та договорів оренди
землі, затверджена наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 04.05.1999 року № 43 на даний час
втратила чинність).

Одночасно суд звертає увагу ОСОБА_1, що
у разі скасування постанови
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 червня 2012
року, якою було визнано протиправним та
скасовано рішення Вінницької міської
ради від 04.03.2005 року № 1075 «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та передачу земельних
ділянок у власність і оренду» (пункти
1.3, 2.3), буде мати місце передбачена п. 3 ч.
2 ст. 361 ЦПК України підстава для
перегляду даного судового рішення у
зв'язку із нововиявленими обставинами.
При цьому, провадження у даній
цивільній справі тривалий час було
зупинено за клопотанням ОСОБА_1 у
зв'язку з відкриттям касаційного
провадження у адміністративній справі
(з 24.12.2012 року до 05.02.2014 року), однак було
відновлено, оскільки справа не була
розглянута Вищим адміністративний
судом України, а виконання
оскаржуваного у касаційному порядку
судового рішення не було зупинено.

Задовольняючи часткового зустрічний
позов, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен
має право на відшкодування за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1175 ЦК України, шкода,
завдана фізичній або юридичній особі в
результаті прийняття органом
державної влади, органом влади АРК або
органом місцевого самоврядування
нормативно-правового акта, що був
визнаний незаконним і скасований,
відшкодовується державою, АРК або
органом місцевого самоврядування
незалежно від вини посадових і
службових осіб цих органів.

У даному випадку у порядку
адміністративного судочинства було
скасовано рішення органу місцевого
самоврядування - Вінницької міської
ради, яке є нормативно-правовим актом
індивідуальної дії, чим ОСОБА_1 було
завдано шкоди.

Так, наслідком скасування
вищевказаного рішення органу
місцевого самоврядування є визнання
недійсним державного акту на право
власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, з
метою виготовлення якого нею було
витрачено кошти на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
(22,50 грн. - викопіювання з плану міста з
нанесенням обмежень, 0,85 грн. - комісія
(а.с.35); 20,40 грн. - введення
земельно-кадастрової інформації на
магнітні носії (а.с.36), 194,74 грн. -
виконання комплексу
топографо-геодезичних, вишукувальних
робіт, а також розробка технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
(а.с.37), а всього - 238,49 грн.), які
підлягають стягненню з Вінницької
міської ради.

Разом з тим, кошти в сумі 2049,75 грн.,
заявлені ОСОБА_1 як збитки, тобто
витрати, які вона мусить зробити для
відновлення свого порушеного права (ст.
22 ЦК України), стягненню не підлягають,
оскільки їх понесення саме ОСОБА_1 та
саме у зазначеному розмірі на даний час
є припущенням, що суперечить вимогам ч.
4 ст. 60 ЦК України, згідно якої
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав; моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи; моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб; розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення; при визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості;
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування;
моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У даному випадку моральна шкода,
завдана ОСОБА_1, полягала у душевних
стражданнях, яких вона зазнала у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо
неї (п. 2 ст. 23 ЦК України).

У Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
зазначено, що під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Таким чином, виходячи із засад
розумності та справедливості, суд
вважає за необхідне та можливе
відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у
розмірі 3 000 грн., що є обґрунтованою
компенсацією (справедливою
сатисфакцією) за душевні страждання,
яких вона зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї та
які негативно вплинули на стан її
фізичного здоров'я, що підтверджується
медичною документацією за 2012-2014 роки,
копії якої долучено до матеріалів
справи.

При цьому, позивачем ОСОБА_1 не було
доведено розмір моральної шкоди - 10 000
грн., зокрема, клопотання про
призначення судово-психологічної
експертизи для визначення розміру
моральної шкоди нею та її
представником ОСОБА_3 не заявлялося.

Відповідно до ст. 77 Закону України «Про
місцеве самоврядування», шкода,
заподіяна юридичним і фізичним особам
в результаті неправомірних рішень, дій
або бездіяльності органів місцевого
самоврядування, відшкодовується за
рахунок коштів місцевого бюджету, а в
результаті неправомірних рішень, дій
або бездіяльності посадових осіб
місцевого самоврядування - за рахунок
їх власних коштів у порядку,
встановленому законом; спори про
поновлення порушених прав юридичних і
фізичних осіб, що виникають в
результаті рішень, дій чи
бездіяльності органів або посадових
осіб місцевого самоврядування,
вирішуються в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення зустрічного позову, а саме
про стягнення з Вінницької міської
ради на користь ОСОБА_1 за рахунок
коштів місцевого бюджету м. Вінниці 238,49
грн. матеріальної шкоди та 3000 грн.
моральної шкоди.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на
користь Вінницької міської ради 53,65
грн. судового збору (первісний позов
задоволено на 50%) та стягнути з
Вінницької міської ради на користь
ОСОБА_1 94,54 грн. судового збору
(зустрічний позов у частині
матеріальної шкоди задоволено на 10% та
у частині моральної шкоди - на 30%), тобто
пропорційно до задоволених позовних
вимог.

Що стосується витрат на правову
допомогу, то суд приходить до висновку,
що вони не підлягають стягненню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Однак, заявлені ОСОБА_1
витрати на правову допомогу у розмірі
2000 грн. стягненню не підлягають,
оскільки до суду не надано доказів
(окрім Договору про надання юридичних
послуг від 03.09.2012 року, укладеного між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3) того, що ОСОБА_3 є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги
(при цьому ОСОБА_3 брала участь у справі
як представник ОСОБА_1 на підставі
Довіреності від 05.04.2011 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 990).

Враховуючи вищевикладене, на підставі
ст. 56 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 22,
23, 1175 ЦК України, ст. ст. 126, 152, 140 ЗК
України, ст. 77 Закону України «Про
місцеве самоврядування», Інструкції
про порядок складання, видачі,
реєстрації і зберігання державних
актів на право приватної власності на
землю, право колективної власності на
землю, право власності на землю і право
постійного користування землею,
договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) та договорів оренди
землі, затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 04.05.1999 року № 43, Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», керуючись ст.ст. 10, 11,
60, 61, 84, 88, 213, 215, 361 ЦПК України, ст. 254 КАС
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити
частково.

Визнати недійсним Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯА № 819754 від 07.09.2005 року,
яким закріплено право власності ОСОБА_1
на земельну ділянку площею 0,0678 га для
ведення садівництва, яка розташована у
садівничому товаристві «Берізка»,
ділянка АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог первісного
позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Вінницької міської ради 53,65 грн.
судового збору.

Зустрічний позов задовольнити
частково.

Стягнути з Вінницької міської ради за
рахунок коштів місцевого бюджету м.
Вінниці 238,49 грн. матеріальної
шкоди та 3000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині вимог зустрічного
позову - відмовити.

Стягнути з Вінницької міської ради на
користь ОСОБА_1 94,54 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд
Вінницької області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
термін з дня його проголошення.

Суддя