АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 р. Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Нежури В.А., Соколової В.В.

при секретарі - Охневській Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 22 листопада
2013 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства
«Конструкторське бюро» «Артилерійське
озброєння» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні працівника, компенсації
за невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 р. ОСОБА_1 звернулася з
позовом до ДП «Конструкторське бюро
«Артилерійське озброєння» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 21 134,15 грн., компенсації за
невикористані дні щорічної та
соціальної відпустки - 1 933,48 грн.,
моральної шкоди - 15 000,00 грн., та витрат
на оплату поштових і банківських
послуг у розмірі 94,56 грн.

На обґрунтування своїх вимог
посилалась на те, що 17.04.2013 р. була
звільнена з посади провідного
бухгалтера ДП «Конструкторське бюро
«Артилерійське озброєння», за угодою
сторін за п.1 ст.36 КЗпП України.

В день звільнення відповідач не
повністю виплатив належну їй заробітну
плату за період з січня по квітень 2013 р.
у розмірі 23 862,34 грн., а також
компенсацію за невикористані дні
щорічної та соціальної відпуски
(одинока мати) на загальну суму 1 993,48
грн.

Моральну шкоду обґрунтовувала тим, що
неправомірними діями відповідача були
порушені її трудові права, що призвело
до порушення нормального способу життя
та завдавало її моральних страждань.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 22.11.2013 р. в задоволенні
позову відмовлено.

Справа №755/25800/13 № апеляційного
провадження:22-ц/796/1856/2014 р. Головуючий у
суді першої інстанції: Савлук
Т.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І.В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Посилалась на те, що суд залишив
поза увагою неодноразові її звернення
до відповідача з вимогами про виплату
заборгованості по заробітній платі та
компенсації за невикористані дні
відпусток, а тому вважала, що суд
безпідставно відмовив у задоволенні
її позовних вимог та не урахував, що
строк звернення до суду за захистом
своїх прав був пропущений з поважних
причин, зокрема суд не звернув увагу, що
первинно з аналогічним позовом до
Дніпровського районного суду м. Києва
вона зверталась у червні 2013 р., тобто в
межах строку позовної давності, однак
її позовну заяву було визнано
неподаною та їй повернуто.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила
задовольнити апеляційну скаргу з
наведених у ній підстав.

Представник ДП «Конструкторське бюро
«Артилерійське озброєння» просив
апеляційну скаргу відхилити,
посилаючись на те, що її доводи не
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які приймали участь в
судовому засіданні, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
необґрунтованості її вимог про
стягнення компенсації за
невикористані дні щорічної та
соціальної відпусток, та пропуском
строку звернення до суду за захистом
порушеного права, визначеного ст.233
КЗпП України.

Такий висновок суду ґрунтується на
матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи убачається, що
відповідно до наказу ДП
«Конструкторське бюро «Артилерійське
озброєння» №150-к від 17.04.2013 р. ОСОБА_1
звільнено з посади провідного
бухгалтера відділу бухгалтерського
обліку та звітності», за угодою сторін
п.1 ст.36 КЗпП України 17.04.2013 р., та
зобов'язано відділ бухгалтерського
обліку та звітності виплатити
компенсацію за невикористані дні
щорічної основної відпустки: за
робочий рік з 07.06.2011 р. по 06.06.2012 р. - 18
к.д., з 07.06.2012 р. - 17.04.2013 р. - 25 к.д.,
оплачувана соціальна відпустка
(одинока мати) 2011, 2012 р. - 20 к.д.

В день звільнення позивачки, ДП
Конструкторське бюро «Артилерійське
озброєння» не виплатило всі належні їй
суми при звільненні - 21 921,03 грн., а
виплачувало їх частинами, а саме: 14 -15
травня 2013 р. та 31.05.2013 р.

Доказів, які б підтверджували
неправильне нарахування таких сум та
визначення днів щорічної відпустки, а
також нарахування сум компенсації за
невикористані дні такої відпустки
ОСОБА_1 суду не надала.

Суд першої інстанції правильно
зазначив, що соціальна відпустка
надається не за відпрацьований рік, а
за календарний. Ураховуючи, що в 2013 р.
ОСОБА_1 працювала в ДП «Конструкторське
бюро «Артилерійське озброєння» до
17.04.2013 р., тобто неповний календарний
рік, і в заяві про звільнення не просила
виплатити їй компенсацію за
невикористані дні соціальної
відпустки за 2013 рік, та не позбавлена
можливості отримати таку відпустку за
новим місцем роботи, то у відповідача
не було правових підстав для виплати їй
компенсації за невикористані нею у 2013
році дні соціальної відпустки

Що стосується доводів апеляційної
скарги про неправильне застосування
судом першої інстанції до вимог про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди строків
позовної давності, то вони в цій
частині також є безпідставними,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач
дійсно порушив вимоги ст.116 КЗпП
України щодо виплати позивачці всіх
належних їй сум в день звільнення, а
тому вона мала право на виплату їй
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільнені.

Ураховуючи, що остаточно підприємство
розрахувалось з ОСОБА_1 31.05.2013 р., а з
позовом про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні вона звернулась 09.10.2013
р., суд першої інстанції правильно
вважав пропущеним нею строк звернення
до суду, визначеного ст.223 КЗпП України,
з посиланням на офіційне тлумачення
положень ст.233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу, викладеного у
рішенні Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012.

Обґрунтованим є і висновок суду першої
інстанції про відсутність поважних
причин для поновлення цього строку,
оскільки саме по собі посилання ОСОБА_1
на те, що у червні 2013 р. вона первинно
зверталась до Дніпровського районного
суду м. Києва з аналогічним позовом, не
зупиняє перебігу строків, визначених
ч.1 ст.233 КЗпП України.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи
докази у їх сукупності, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Зважаючи на викладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду ухвалено
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, а тому підстав
для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 22 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:
Судді: