У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача
:КуцинаМ.М.,

суддів - Собослоя Г. Г.,
Бондаренка Ю.О.,

при секретарі:Чейпеш С.
І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
позивачки ОСОБА_3 на рішення
Берегівського районного суду від 5
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства „Державний ощадний банк
України", ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
приватного нотаріуса Берегівського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до Публічного акціонерного
товариства „ Державний ощадний банк
України", ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
приватного нотаріуса Берегівського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 25 червня 2007
року між ВАТ „Державний
ощадний банк України",
правонаступником якого є ПАТ
„Державний ощадний банк України" в
особі філії - Закарпатського
обласного управління ВАТ ( згодом - ПАТ
„ Державний ощадний банк України" -
надалі Банк ) та ОСОБА_6 було укладено
кредитний договір №72506, згідно з яким
Банк надав, а позичальник ОСОБА_6
отримав грошові кошти в розмірі 25тис.
доларів США.

З метою забезпечення вказаного
кредитного договору 26 червня 2007 року
між Банком та ОСОБА_5, ОСОБА_8 було
укладено та нотаріально посвідчено
іпотечний договір , згідно з умовами
якого ОСОБА_8 передав банку в іпотеку
належне їм на праві спільної часткової
власності 3/5 частин, ОСОБА_5 2/5 частин
нежитлової будівлі садовода АДРЕСА_1
загальною площею 437.7 кв. м..

Вказує, що даний договір порушує
належне їй право у спільній частковій
власності нежитлової будівлі садовода
АДРЕСА_1, оскільки позивачка є дружиною
іпотекодавця ОСОБА_8 то від неї для
укладення такого договору з банком
потрібна була її нотаріальна згода.

Позивачка, посилаючись на
зазначені у позовній заяві обставини
справи, та з підстав, передбачених ст.
ст. 16,191,215,267,368,369,578 ЦК України та ст.
ст.60,65,74 СК України просила в суді
першої інстанції визнати недійсним
договір іпотеки №2-2278 від 26 червня 2007
року, зареєстрований в реєстрі за №
2-2278, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ВАТ „ Державний ощадний Банк України" ,
про передачу в іпотеку 3/5 частин
нежитлової будівлі садовода загальною
площею 343.7 кв.м., яка знаходиться в
АДРЕСА_1. Зняти заборону, зареєстровану
в реєстрі за №1045, на відчуження 3/5
частини нерухомого майна - нежитлової
будівлі садовода , загальною площею
343.7 кв. м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 ,
Закарпатської області.

Рішенням Берегівського районного суду
від 5 грудня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено.

З даним рішенням не погодилася
позивачка ОСОБА_9, яка оскаржила це
рішення в апеляційному порядку,
посилаючись на порушення місцевим
судом норм процесуального та
матеріального права, просила
скасувати дане рішення та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позов у повному обсязі.

Відповідачі та третя особа по справі
повторно не з'явилися у судове
засідання, хоча про час і місце
розгляду справи вони були повідомлені
належним чином, а тому їх неявка,
згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України, не
перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися по справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову
місцевий суд виходив з того, що
спірний договір укладений з дотримання
правил, передбачених ст.65 СК України
та ст. ст.203, ч.1 ст. 215, 578 ЦК України,
оскільки позивачкою надано своєму
чоловікові письмову згоду на
укладення спірного договору іпотеки -
довіреність, посвідчену секретарем
Великобактянської сільської ради
Берегівського району Закарпатської
області.

Також місцевий суд вважав, що у
відповідності до правил ст. 578 ЦК
України, нежитлову будівлю садовода
АДРЕСА_1 передано в іпотеку зі згоди
всіх співвласників.

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі позов,
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що
25 червня 2007 року між ВАТ „ Державний
ощадний банк України",
правонаступником якого є ПАТ „
Державний ощадний банк України" в особі
філії - Закарпатського обласного
управління ВАТ ( згодом - ПАТ „
Державний ощадний банк України"( надалі
Банк ) та ОСОБА_6 було укладено
кредитний договір №72506, згідно з яким
Банк надав, а позичальник ОСОБА_6
отримав грошові кошти в розмірі 25 тис.
доларів США.

15 червня 2007 року позивачкою ОСОБА_9 було
видано довіреність, посвідчену
секретарем Великобактянської
сільської ради Берегівського району
Россохою Г. Л., згідно з якою вона
надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_8
на укладання іпотечного договору та
передання в іпотеку належного їм на
праві спільної часткової власності 3/5
частин нежитлової будівлі садовода
АДРЕСА_1

З метою забезпечення вказаного
кредитного договору 26 червня 2007 року
між Банком та ОСОБА_5, ОСОБА_8 було
укладено та нотаріально посвідчено
іпотечний договір , відповідно до умов
якого ОСОБА_8 передав банку в іпотеку
належне їм на праві спільної часткової
власності 3/5 частин , а ОСОБА_5 2/5 частин
нежитлової будівлі садовода АДРЕСА_1
загальною площею 437.7 кв. м. .

Позивачка з 26 грудня 1965 року по
теперішній час перебуває з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі (
а. с. 9).

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України ,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо
самостійного заробітку ( доходу)).

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Статтею 63 СК України закріплено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6
Закону України "Про іпотеку",
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу (іпотеку) лише
за згодою усіх співвласників.

З врахуванням наведеного, місцевий суд
дійшов до правильного висновку, що
згідно із положеннями ст. 65 СК України
та за наявності нотаріально
засвідченої згоди позивачки ОСОБА_9 ,
відповідачем ОСОБА_8 правомірно
передано в іпотеку 3/5 частини
нежитлової будівлі садовода в
АДРЕСА_1, яка є спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_6 .

Місцевий суд правильно дійшов
висновку, що передача спірного майна у
іпотеку відбулася зі згоди всіх
співвласників, відповідно до правил
ст. 578 ЦК України.

Таким чином, укладений спірний договір
іпотеки відповідає вимогам закону,
передбаченого частинами 1-3. 5 та 6
ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України, а тому у суду
першої інстанції були відсутні
правові підстави для визнання спірного
договору іпотеки недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що
позивачці не було відомо про укладення
кредитного та іпотечного договору і
вона не давала згоду на передачу
майна, яке є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_6,
не ґрунтуються на законові і
підлягають відхиленню.

Матеріалами справи доведено та
перевіреною в суді апеляційної
інстанції кредитною справою
стверджено факт того, що спірне майно
було передано у іпотеку зі згоди всіх
власників цього майна, в тому числі зі
згоди позивачки.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються й не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Берегівського районного суду
від 5 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя: