ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва

у складі : головуючого судді - Дубаса
В.А.,

при секретарі - Ридзель О.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду у м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 1/2
вартості автомобіля, -

В С Т А Н О В И В :

До Дарницького районного суду м.Києва у
листопаді 2013 року надійшла позовна
заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 1/2
вартості автомобіля у сумі 30000 грн.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилалась
на те що, що в період шлюбу сторонами
було набуто у власність спільне майно -
автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1. Будь-яких
домовленостей із відповідачем щодо
поділу спірного майна у позивача немає.
З часу розірвання шлюбу вказаний
автомобіль між сторонами поділено не
було, він знаходився у користуванні
відповідача. На прохання позивача
повернути їй 1/2 частину коштів за
вказаний автомобіль відповідач не
зважає. Посилання позивача на те, що
автомобіль було придбано за спільні
кошти відповідач до уваги не бере. У
добровільному порядку відповідач
відмовився врегулювати даний спір, що й
стало підставою для звернення до суду.

У судове засідання позивач
з»явилась, вимоги позову підтримала у
повному обсязі, наполягала на його
повному задоволенні.

Відповідач у судовому засіданні
вимоги позову не визнав повністю,
просив суд відмовити у його
задоволенні, надав суду письмові
заперечення проти позову, у яких також
наполягав на застосуванні судом строку
позовної давності, який позивачем
пропущено без поважних причин ( а.с. 20-21).

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позову необхідно відмовити виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з
29.09.1990 року, рішенням Святошинського
райсуду м. Києва від 06.02.2006 року, яке
набрало законної сили 17.02.2006 року, шлюб
між стронами розірвано. Факт
розірвання шлюбу між сторонами
підтверджується також свідоцтвом про
розірвання шлюбу, яке видано Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Святошинського районного управління
юстиції м.Києва 28.02.2006 року, актовий
запис №185 (а.с. 6).

ОСОБА_2 14.11.2008 року уклала шлюб з ОСОБА_4
та змінила своє прізвище на "ОСОБА_2", що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу, актовий запис №2219
(а.с.4).

Також судом встановлено, що в квітні 2004
року сторони, перебуваючи у
зареєстрованому шлюбі, за рахунок
спільних коштів, придбали у Київському
господарсько-розрахунковому
підрозділі «ЗАЗ-сервіс» ЗАТ
«Запорізький автомобільний завод»
автомобіль «DAEWOO SENS», д.н.з. НОМЕР_1, за 32820
грн. про що свідчить накладна №10421 від
28.04.2004 року, видана Київським
господарсько-розрахунковим
підрозділом «ЗАЗ-сервіс» (а.с.22-23).

Під час перебування у шлюбі, 19.02.2006 року
на вказаному автомобілі ОСОБА_3
потрапив в ДТП, внаслідок якої
автомобіль отримав значні механічні
пошкодження (а.с.24).

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 11.07.2006 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задволено частково та
стягнуто з ОСОБА_5 (винуватця ДТП)
матеріальну шкоду у сумі 22882 грн. 17 коп.,
моральну шкоду у сумі 3000 грн.

У зв'язку з тим, що винуватець ДТП
добровільно відмовився сплачувати
нанесені матеріальні збитки, за заявою
ОСОБА_3 було відкрито виконавче
провадження у ВДВС Святошинського РУЮ
у м.Києві, а у 2008 році вказане виконавче
провадження було направлено до ВДВС
Вишгородського РУЮ.

Постановою ВДВС Вишгородського РУЮ від
27.10.2009 року виконавче провадження було
закінчене у зв'язку із смертю боржника
(а.с.27).

Як вбачається з довідки від 07.04.2009 року,
що видано ВДВС Вишгородського РУЮ
ОСОБА_3 не отримав з ОСОБА_5 кошти у сумі
26149 грн. 49 коп. (а.с.28).

Згідно зі ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності. У
разі поділу такого майна, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, яке подружжя придбало у
шлюбі, належить дружині й чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один із них не
мав через поважну причину (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що будь-яка річ, придбана за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Отже, виходячи з того, що в Україні діє
загальний режим спільності майна
подружжя, згідно з яким майно, набуте в
шлюбі, вважається таким, що належить
подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті
за час шлюбу, автоматично підпадають
під режим спільного майна подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пп. 23, 24 своєї постанови від
21.12.2007 року N11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

При визначенні майна, яке підлягає
поділу, необхідно вирішити питання,
коли саме сторонами припинений шлюб;
обсяг спільного майна, нажитого за час
ведення спільного господарства; джерел
його придбання, наявності боргів
подружжя за зобов'язаннями, що виникли
в інтересах сім'ї.

Як зазначалось вище, набуття майна за
час шлюбу створює презумпцію права
спільної сумісної власності подружжя,
тобто якщо майно було набуте за час
шлюбу, передбачається (презумується),
що воно є спільним. Придбання майна на
підставі договору купівлі-продажу,
учасником якого був лише один з
подружжя, не свідчить про належність
вказаного майно до його як покупця
роздільного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного
кодексу України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Статтями 70,71 СК України встановлено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором/

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації замість
його частки у праві спільної сумісної
власності на майно, допускається лише
за його згодою.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

Пунктом 19 вказаної Постанови Пленуму
ВСУ передбачено, що вирішуючи спори про
поділ майна подружжя, суди повинні
враховувати, що само по собі розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК
України.

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один з
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Відповідач ОСОБА_3 у письмових
запереченнях та наданих суду
поясненнях наполягав на тому, що продав
зазначений автомобіль, однак матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів відчуження цього
автомобіля на користь третьої особи, а
саме по собі наполягання відповідача
на обставині продажу автомобіля не
може вважатись доказом його
відчуження.

Клопотань про витребування або
забезпечення таких доказів (щодо
відчуження авто) сторонами у справі не
заявлено, хоча про наявність такого
процесуального права сторонам суд
роз»яснював, тому суд виходить з того,
що автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110, д.н.з. НОМЕР_1
зареєстрований за ОСОБА_3, оскільки
зворотнього не доведено.

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.2007 року
визначено, що поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69- 72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Відповідно до
ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з обставин справи та
наведених приписів чинного
законодаства суд приходить до висновку
про те, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення 1/2 вартості автомобіля у сумі
30000 грн. підлягає відхиленню, оскільки
позивачем не доведено суду належними
та допустимими доказами дійсної
вартості автомобіля на час розгляду
справи з урахуванням того, що у
згаданому вище ДТП автомобіль (не з
вини відповідача) отримав значних
механічних пошкоджень тощо.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, оцінивши зібрані у справі
докази, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги не підтверджені певними
засобами доказування, а тому позов
необхідно відхилити.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. З огляду
на відхилення позовних вимог судові
витрати стягненню з відповідача не
підлягають.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш
И В :

У задоволенні позовної заяви
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 1/2
вартості автомобіля - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:

Повний текст рішення

суду складено 10.02.2014 року