У х в а л а

3 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Дем'яносова М.В., Кафідової О.В.,Касьяна
О.П., Коротуна В.М.,розглянувши у
судовому засіданні заяву представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 вересня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання правочину
недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 25 квітня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 21 червня 2013 року, в задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено.

6 вересня 2013 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ позивачу відмовлено у відкритті
касаційного провадження у справі на
підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

5 грудня 2013 року представник позивача -
ОСОБА_7 подав заяву про перегляд
зазначеної ухвали з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник зазначає
рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 червня 2012 року у справі про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу (відступлення) частини
частки у статутному капіталі
товариства, яким позов задоволено.

В обґрунтування заяви посилається на
те, що судами при вирішенні подібних
спорів неоднаково застосовані ст. ст.
61,65 Сімейного Кодексу України та
рішення Конституційного суду України
від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах щодо вимоги про
визнання правочину недійсним як
такого, що укладений одним із подружжя
без згоди іншого.

Перевіривши доводи заяви, зміст
судового рішення, на яке посилається
заявник та судового рішення, про
перегляд якого подана заява, колегія
суддів вважає, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
потрібно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах потрібно розуміти
такі, де тотожними є предмет спору,
підстави позову, зміст позовних вимог
та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Зі змісту судового рішення, на яке
посилається заявник, як на приклад
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, видно, що суд
касаційної інстанції, задовольняючи
позов, виходив з того, що укладення
договору купівлі-продажу частини
частки одним із подружжя у статутному
фонді товариства з обмеженою
відповідальністю без згоди іншого
суперечить ст. 65 СК України, оскільки
частка у статутному капіталі
товариства є власністю його учасника і
цей правочин є відчуженням його
вкладів у вигляді грошових коштів, тому
укладення правочину без згоди іншого з
подружжя порушує його права, що є
підставою для визнання такого
правочину недійсним на підставі ст. ст.
203, 215 ЦК України.

Разом з тим, зі змісту ухвали суду
касаційної інстанції, про перегляд
якої подана заява, видно, що суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що приватне підприємство було
засновано відповідно до вимог чинного
на той час законодавства, яке
передбачало, що приватне підприємство
може бути засноване лише на приватній
власності окремого громадянина, тому
підстави вважати, що статутний капітал
чи майно цього підприємства були
сформовані за рахунок спільної
сумісної власності подружжя відсутні,
а позивачем не надано доказів у
підтвердження протилежного.

Крім того, відповідачка уклала договір,
за яким продала 90 % своїх прав
засновника у приватному підприємстві,
отже розпорядилася своїми правами
засновника підприємства щодо
управління ним, та не відчужувала майно
підприємства чи частину його
статутного капіталу, а відтак права
позивача оспорюваним правочином не
порушені і підстави для задоволення
позову відсутні.

Отже, з наведеного видно, що судами
касаційної інстанції при вирішенні
цих справ встановлені різні обставини
та надана їм відповідна оцінка, тому
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, не відбулося і
підстави для допуску справи до
провадження Верховного Суду України
відсутні.

Керуючись ст.ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання
правочину недійсним, за заявою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 вересня 2013 року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.О. Дьоміна М.В.
Дем'яносов О.П. Касьян О.В. Кафідова
В.М. Коротун