Справа №487/8626/13-ц 23.01.2014 23.01.2014 23.01.2014
Провадження №22-ц/784/431/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц-/784/431/14
Головуючий у 1-й інстанції Притуляк І.О.
Доповідач апеляційного суду Мурлигіна
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

23 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк
Л.М.,

при секретарі судового
засідання Бакути Т.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача
Сиресіна О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу

за апеляційною
скаргою

товариства з обмеженою
відповідальністю «Стивідорна компанія
Нікмет-Термінал»

на рішення

Заводського районного суду м.
Миколаєва від 4 грудня 2013 року

за позовом

ОСОБА_4 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Стивідорна компанія
Нікмет-Термінал» (далі - ТОВ
«Стивідорна компанія
«Нікмет-Термінал», товариство) про
встановлення факту простою не з вини
працівника та стягнення суми оплати
простою,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з
вказаним позовом.

Він зазначав, що працював докером -
механізатором в товаристві з 22
лютого 2009 року по 31 травня 2010 року. У
червні 2013 року під час перевірки
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Миколаївській області
(далі - Інспекція праці) встановлено, що
в період його роботи в товаристві в
табелях робочого часу було
зафіксовано, що він працював у 2009 році
429 годин при нормі 1725, а в 2010 році - 110
годин, при нормі 487 годин.
Незабезпечений товариством
нормативний робочий час є вимушеним
прогулом, який повинен бути оплаченим
за вимогами ст. 113 КЗпП України.
Оскільки він протягом 2011 - 2013 років
хворів, то не міг своєчасно звернутися
до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на викладене, та уточнивши
свої вимоги, позивач просив поновити
йому строк на звернення до суду з
позовом, визнати простоєм не з його
вини період відсутності на роботі 1296
годин в березні - грудні 2009 року, та 377
годин з січня 2010 року по березень 2010
року, а також стягнути з відповідача 18550
грн. 76 коп. простою в розмірі 2/3
тарифної його ставки.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 4 грудня 2013 року, в якому
ухвалою того ж суду від 10 грудня 2013 року
виправлена арифметична помилка, позов
задоволено частково. Позивачу
поновлено строк для звернення до суду з
заявою про порушення трудового права.
Встановлено час простою у роботі не з
вини ОСОБА_4 за період з лютого по
грудень 2009 року та з січня по квітень 2010
року помісячно. З відповідача на
користь позивача стягнуто всього 17295
грн. 66 коп. в рахунок оплати часу
простою не з вини працівника та в
дохід держави 229 грн. 40 коп. судового
збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Стивідорна
компанія Нікмет-Термінал» просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, про відмову в задоволенні позову.
На думку апелянта, суд не врахував
обставин справи та вимог матеріального
і процесуального права, а саме
безпідставно прийняв нову позовну
заяву про стягнення заробітку за час
простою, замість первісної заяви про
покладення на відповідача обов'язку
виплатити суму простою, та не врахував
відсутності правових підстав для
стягнення таких сум.

Представник позивачка, а також в
письмових запереченнях на апеляційну
скаргу тертя особа - Інспекція праці,
просять залишити рішення суду без
змін.

З'ясувавши обставини справи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Ухвалюючи рішення суд встановив, що
позивач працював в ТОВ «Стивідорна
компанія «Нікмет-Термінал» з 22 лютого
2009 року по 31 травня 2010 року на посаді
докера-механізатора з оплатою труда
визначеною тарифними ставками,
посадовим окладом у шатному розписі,
відрядних розцінках, розроблених
відповідно до нормативних актів
виконавчої влади та галузевих угод.

Оскільки за цей період робота позивача
не була зафіксована повністю в табелях
робочого часу, менше 40 годин на тиждень,
і оплата праці проведена частково,
невідпрацьований за цей період часу
суд вважав вимушеним прогулом не з
вини працівника. У зв'язку з чим, суд
керуючись ст. 113 КЗпП України, виходячи
з 2510 грн. окладу позивача, стягнув на
його користь з товариства помісячно за
невідпрацьований робочий час 2/3 окладу.

Проте з висновками суду погодитися не
можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України,
простій - це зупинення роботи,
викликане відсутністю організаційних
або технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

Як передбачено ст.113 КЗпП України, час
простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу). Про початок простою, крім
простою структурного підрозділу чи
всього підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб. Час простою з вини
працівника не оплачується.

У п. 31 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992
року № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» роз'яснено, що згідно
з ч. 3 ст. 32 КЗпП України в межах
спеціальності, кваліфікації і посади,
обумовленої трудовим договором, зміна
істотних умов праці: систем і розмірів
оплати, пільг, режиму роботи,
встановлення або скасування неповного
робочого часу, суміщення професій,
зміни розрядів і найменування посад та
інших - допускається за умови, що це
викликано змінами в організації
виробництва і праці та що про ці зміни
працівник був повідомлений не пізніше
ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді
трудового спору буде встановлено, що
зміна істотних умов трудового договору
проведена не у зв'язку зі зміною в
організації виробництва і праці на
підприємстві, в установі, організації,
то така зміна з урахуванням конкретних
обставин може бути визнана судом
неправомірною з покладенням на
власника або уповноважений ним орган
обов'язку поновити працівникові
попередні умови праці.

Отже, вирішуючи спір про оплату
простою, суд повинен був з'ясовувати
факт простою за спірний період,
наявність чи відсутність вини
працівника в цьому та факт
повідомлення працівником про простій
керівника товариства, або бригадира.

Крім того, як простій можуть бути
кваліфіковані лише ті випадки, коли
працівник приходить на роботу, але не
працює з причин відсутності
матеріально-технічного забезпечення
виробництва, незабезпечення
технологічною документацією,
несправності устаткування, простою з
інших причин, не пов'язаних з виною
працівника.

Ухвалюючи рішення суд на ці вимоги
закону та обставини справи уваги не
звернув, а лише спирався на факт того,
що позивач працював менше 40 годин на
тиждень за даними табеля обліку
робочого часу за період з лютого 2009
року по травень 2010 року.

Між тим, з доказів у справі
вбачається, що простою на підприємстві
чи в бригаді, де працював позивач не
було, та він не повідомляв про простій
ні бригадира, ні керівництво
товариства. При цьому в позовній заяві
позивач просив визначити як вимушений
прогул не час знаходження на роботі, а
час в який він був відсутній на роботі.

Обставини справи свідчать про те, що
робочий час та умови праці ОСОБА_4
визначалися укладеними між
товариством та позивачем договорами
підряду, які згодом судом визнані
незаконними. Судом при розгляді
попередніх трудових спорів за
позовними заявами ОСОБА_4 встановлено,
що він фактично перебував з
товариством в трудових
правовідносинах на умовах визначених
трудовою угодою, колективним
договором, а також умов праці
докера-механізатора 4 класу в
товаристві. У зв'язку з чим, оплата його
праці повинна проводитися виходячи з
цих угод та умов.

Вказані висновки підтверджені
матеріалами справи № 2-1858/12 за позовом
ОСОБА_4, якого представляла
правозахисна організація, до ТОВ
«Стивідорна компанія Нікмет-Термінал»
про видачу наказів про прийом та
звільнення, внесення записів в трудову
книжку, видачу довідки, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості по
заробітній платі, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, перерахування
страхових внесків, виплати компенсації
за невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди.

При вирішенні вказаного спору, суди
визначалися з розміром заробітної
плати, яка повинна бути виплачена
позивачу та який просив про стягнення
заробітної плати за час роботи
виходячи з умов оплати праці докера 4
класу (а не за відпрацьований час).
Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва в задоволенні цих позовних
вимог відмовлено. Однак рішенням
апеляційного суду Миколаївської
області від 30 січня 2013 року (а.с.46-47)
рішення в цій частині скасовано та
ухвалене нове про часткове задоволення
позовних вимог. Апеляційним судом
визначена заробітна плата, яка
підлягала виплаті позивачу виходячи з
того, що позивач працював на умовах
працівників товариства з оплатою праці
по тарифних ставках, посадовому окладу
у шатному розписі, відрядних розцінках,
розроблених відповідно до нормативних
актів виконавчої влади та галузевих
угод і колективного договору (22213 грн.
41 коп.). оскільки позивачу частково
заробітна плата виплачувалася,
апеляційний суд стягнув на користь
позивача з відповідача 7991 грн. 74 коп.
недоплаченої заробітної плати.

Таким чином, при розгляді вказаної
справи суд визначив систему оплати
праці позивача та суму заробітної
плати, яка підлягала йому виплаті за
період роботи. Зазначене рішення не
скасовано, набрало законної сили, а
вимоги позивача суперечать
встановленим судом фактам (а.с.45-47).

Оскільки викладені обставини свідчать
про відсутність передбачених ст.ст. 34,113
КЗпП України підстав вважати, що в
товаристві або в його підрозділі під
час роботи позивача був простій (в тому
числі і не з вини працівника) колегія
суддів вважає, що підстав для
задоволення позову немає. Рішення суду
у відповідності з п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України необхідно скасувати та
ухвалити нове рішення, про відмову в
задоволенні позову.

У зв'язку з вказаним, посилання
позивача на перевірку Територіальної
державної інспекції праці у
Миколаївській області, проведеної в
товаристві в листопада 2011 року, а також
припис вказаної організації від 22
листопада 2011 року, не є підставою для
задоволення позову. Матеріали
перевірки досліджувалися при розгляді
спору про стягнення заробітної плати, а
трудові порушення позивача усунуті
шляхом ухвалення рішення про її
стягнення. Тому сам по собі припис, як і
матеріали перевірки не є підставою для
задоволення позову, так як при
розгляді спору в суді було встановлено,
що простою в товаристві фактично не
було.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Стивідорна компанія Нікмет-Термінал»
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 4 грудня 2013 року, в якому
виправлена арифметична помилка
ухвалою того ж суду від 10 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Стивідорна компанія
Нікмет-Термінал» про встановлення
факту простою не з вини працівника та
стягнення суми оплати простою
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили може бути оскаржено в
касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: