№336/5279/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд
м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді:
Артемової Л.Г.,

при секретарі:
Оболонковій Ю.В.,

за участі учасників процесу,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання спільною сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернувшись до суду 01.07.2013
року, просила суд визнати спільною
сумісною власністю її та ОСОБА_2 41/100
частину нерухомого майна -
домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної
ділянки, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

Уточнюючи свої позовні вимоги, 16.07.2013
року, позивачка зазначила, що
домоволодіння має вартість 238468,00 грн.

13.01.2014 року, позивачка уточнила позов
тим, що збільшила свої вимоги та
просить визнати спільною сумісною
власністю її та ОСОБА_2 41/100 частину
домоволодіння та 41/100 частину земельної
ділянки, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1. Крім того, провести реальний
поділ спірного майна виділивши їй
частину житлового будинку літ. «Б»,
загальною площею 25,3 кв.м., вартістю 54,1
тис. грн., у тому числі: житлову кімнату
(1-5) площею - 13,2 кв.м., кухню (1-1) площею 4,9
кв.м., частину коридору (1-2) площею 7,2
кв.м., частину вартості гаражу літ. «О»
розміром 48,24%, що складає 56,45 тис. грн.,
усього майна на загальну суму 110,55 тис.
грн.

ОСОБА_2 виділити частину житлового
будинку літ «Б», загальною площею 39,8
кв.м., загальною вартістю 66,8 тис. грн., у
тому числі: житлову кімнату (1-4) площею -
13,1 кв.м., частину коридору (1-2) площею - 7,2
кв.м., санвузол (1-3) площею - 3,2 кв.м.,
мансарду із сходами (1-6) площею - 18,2 кв.м.,
частину вартості погребу пг.1 в розмірі
48,24%, що становить 30,27 тис. грн., теплицю
літ «Х» вартістю 8,5 тис. грн., зливну яму
20,0 вартістю 7,0 тис. грн., паркани №№13,14,
вартістю 3,0 тис. грн., на загальну суму
115,57 тис. грн.

Провести реальний розподіл земельної
ділянки загальною площею 0,0999 га. Між
співвласниками у відповідності до
встановлених долей, виділивши їм у
користування земельні ділянки площею
за схемою виготовленою позивачкою:
ОСОБА_5 - 219,5 кв.м. (синій колір), ОСОБА_1 -
205,0 кв.м. (помаранчевий колір), ОСОБА_4 -
219,5 кв.м. (синій колір), ОСОБА_2 205,0 кв.м.
(зелений колір), Запорізькій міській
раді - 150,0 кв.м. (жовтий колір),
зобов'язати органи державної
реєстрації провести державну
реєстрацію змін прав власності на
нерухоме майно у державному реєстрі
прав власності.

На обґрунтування позову зазначає, що
перебувала із відповідачем у шлюбі з
16.02.1991 року, шлюб розірвано рішенням
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя 12.10.2012 року, яке набуло
чинності 28.11.2012 року. Протягом цього
періоду родина мешкала у будинку
АДРЕСА_1. Спірний будинок був переданий
у користування батьками відповідача,
які його побудували за власний кошт у
1986 році. Усі прибудови до будинку були
зроблені родичами відповідача. За
кошти подружжя було самовільно
побудовано будинок під літ. «Б».
Рішенням виконавчого комітету
Запорізької міської ради від 03.10.2001
року №389/104 за родиною ОСОБА_2 було
закріплено земельну ділянку. У 2002 році
було видане свідоцтво №3 від 02.01.2002 року
про право власності на спірне
домоволодіння. Згідно свідоцтва
відповідачеві належить право
власності на 23/50 частин домоволодіння.
Позивачка стверджує, що набула право
власності на частину спірного
домоволодіння, оскільки віно
побудовано за спільні кошти подружжя
та за рахунок спільної праці членів
сім»ї.

В судовому засіданні представник
позивача за дорученням ОСОБА_7 та
позивачка ОСОБА_1 наполягали на
задоволенні позову, при цьому зазначив,
що суд має застосувати правила ст. 22
Кодексу про шлюб та сім»ю, який діяв на
час виникнення майна.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник -
адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні
проти задоволення позову заперечували
та пояснили, що відсутні правові
підстави для задоволення позову,
оскільки спірне майно є особистою
власністю ОСОБА_2 набуте ним внаслідок
приватизації.

Третя особа ОСОБА_2 просив у судовому
засіданні позов задовольнити.

Треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_6 належним
чином повідомлені про час та місце
слухання справи у судове засідання не
з'явилися, і тому суд розглядає справу
на їх відсутність.

Всебічно вивчивши обставини справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу та їхніх представників,
дослідивши надані письмові докази у
сукупності, суд дійшов висновку, що
позов, не підлягає задоволенню на
підставі встановлених фактичних
обставин справи та відповідних їм
правовідносин.

Судом встановлено, що позивачка
перебувала із відповідачем у шлюбі з
16.02.1991 року, шлюб розірвано рішенням
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя 12.10.2012 року, яке набуло
чинності 28.11.2012 року.

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 29.02.2008 року ОСОБА_2
на праві приватної власності належить
41/100 частка домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно державного акту на земельну
ділянку ЯИ №380636, згідно рішення
Запорізької міської ради №54 від 24.03.2010
року, ОСОБА_2 на праві власності
належить земельна ділянка у 41/100 від 0,0999
га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.19).

Співвласниками домоволодіння, згідно
даних інвентаризації від 05.03.2008 року є
ОСОБА_2 у 11/50 частині, ОСОБА_5 у 11/50
частині, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 по ? кожний (а.с.12).

Згідно матеріалів технічної
інвентаризації, основні споруди
домоволодіння, зокрема житлові будинки
літ. «А» та «Б» побудовані з 1939 року по
1986 роки.

У відповідності до приписів ст. ст. 10, 11
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням осіб, у межах
заявлених ними вимог, із дотриманням
принципу змагальності, із сприянням
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, при цьому кожна
сторона повинна довести свої вимоги.

Позивачка посилається на те, що набула
право власності на частку спірного
домоволодіння, оскільки вважає його
таким, що майно нажите подружжям під
час шлюбу, при цьому наполягає на
застосуванні ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім»ю в редакції на 2001 рік. Проте за
логікою пояснень в суді, позивачка
посилається серед іншого, що майно
створено за рахунок спільної праці
членів сім»ї та за спільні кошти, що
виключає застосування ст. 22 цього
Кодексу, зазначені правовідносини
врегульовані ст. 25 Кодексу про шлюб та
сім»ю. Ст. 25 Кодексу про шлюб та сім»ю
передбачено, якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.

З встановленого судом вбачається, що
родина ОСОБА_5 у 1969 році отримала ордер
на заняття будинку АДРЕСА_1 (а.с.108), при
цьому суд враховує, що свідоцтво про
право власності № від 02.01.2002 року,
згідно якого відповідачеві на той час
належало 23/50 часток спірного
домоволодіння погашено 05.03.2008 року,
також погашено свідоцтво №7 від 02.01.2002
року про право власності на 1/15 частину
спірного домоволодіння (а.с.106). ОСОБА_2
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно від 29.02.2008 року на 41/100
частин домоволодіння, і тому часом
виникнення майна можна вважати 2008 рік,
з моменту держаної реєстрації права
власності, і тому суд застосовує до
правовідносин ст. 62 Сімейного Кодексу
України, згідно якої, майно за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

При цьому суд спирається на матеріали
інвентаризації, згідно якої будинки та
прибудови до них зведені з 1939 року по 1986
роки, тобто до укладення шлюбу.
Переконливих доказів того, що частка
домоволодіння у межах на цей час значно
істотно збільшена у спосіб описаний у
ст. 62 Сімейного кодексу України
позивакою не надано. Крім того,
домоволодіння не поділене між іншими
співвласниками у натурі.

Сторони пояснили, що домоволодіння за
час шлюбу ремонтувалося, проте
зазначене не впливає на висновок суду,
крім того невід'ємні покращення, якщо
такі були за спільні кошти або за
рахунок спільної праці можуть бути
предметом іншого цивільного позову.

Суд враховує, що спірне майно отримане
відповідачем у наслідок приватизації,
а відтак за правилами ч. 1 п. 4, 5, ст. 57
Сімейного кодексу України є особистою
приватною власністю відповідача.

Щодо земельної ділянки, то вона
приватизована у 2010 році, а ч. 5 ст. 61
Сімейного кодексу України, яка
передбачала визнання спільним майном
подружжя майно набуте у наслідок
приватизації, діяла на протязі часу з
08.02.2011 року по 17.05.2012 року, і тому суд
відмовляє у задоволенні вимог про
поділ земельної ділянки.

Згідно правил ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав
можуть бути зокрема визнання права,
позивачка не заявляє вимоги про
визнання права власності, не зазначає
частки на яку претендує, а відтак
обрала неналежний спосіб захисту.

Заявляючи вимогу про розподіл майна в
натурі позивачка не зазначаючи частки
у спільній власності в супереч вимогам
ст.ст. 70,71 Сімейного кодексу України,
просить поділити домоволодіння вільно
обравши варіант розподілу. При цьому,
суд бере до уваги, що накреслена
позивачкою схема розподілу не може
вважатися належним доказом, оскільки
розподіл майна у натурі має
ґрунтуватися лише експертному на
висновку, оскільки визначення
варіантів розподілу нерухомого майна
потребують спеціальних знань, мають
бути виконані відповідною установою
або експертом внесеним до відповідного
реєстру з урахуванням норм державних
будівельних норм та інших нормативних
актів, та інтересів інших
співвласників.

Відтак у відповідності до правил ст. 59
ЦПК України суд не бере до уваги
неналежні докази (план накреслений
позивачкою), вважаючи при цьому
висновок експерта обов'язковим
спеціальним засобом доказування у
цьому випадку.

Крім того позивачка заявляє вимоги від
імені третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог, та осіб, які не
беруть участі у справі, а саме просить
виділити частину майна Запорізькій
міський раді, яка не бере участі у
справі та не заявляє будь - яких вимог,
що суперечить вимогам закону.

Системний аналіз обставин справи та
перевірка доказів дає суду можливість
зробити висновок про те, що позовні
вимоги позивачки не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись, ст. ст. 60-75 СК України, ст. ст.
10-11, 57-61, 88, 208-209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,
-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через Шевченківський
районний суд м. Запоріжжя, протягом
десяти днів після проголошення
рішення суду апеляційної скарги.

Суддя
Л.Г. Артемова