ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м.
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
__________________________________________
Провадження №2/201/345/2014
РІШЕННЯ

іменем України

18 лютого 2014 року
м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Федоріщева С.С.,

при секретарі
Нижник І.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Литвинової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» «Про визнання угоди
недійсною», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська з
вищезазначеним позовом та просить
визнати Угоду, укладену між ним та
Закритим акціонерним товариством
«ПриватБанк» №ZPXRRX07770524 від 06.05.2008 р.
недійсною, судові витрати покласти на
Відповідача.

В обґрунтування своїх вимог Позивач у
позовній заяві та його представник в
судовому засіданні посилалися на те,
що 06.05.2008 р. Позивачем з закритим
акціонерним товариством «ПриватБанк»
(нині - публічне акціонерне товариство
«ПриватБанк») було підписано деякий
документ про наміри надання деякий
фінансових послуг №ZPXRRX07770524. Банк у
подальших взаємовідносинах Сторін
наполягає на тому, що вищезазначений
документ носить усі ознаки
цивільно-правового договору та, як
слідство, є саме Кредитним договором.
Однак, ці твердження Банку Позивач
вважає такими. що не відповідають
фактичним обставинами справи та
діючому законодавству України. Позивач
стверджує, що між ним та Банком на даний
час немає жодних договірних
правовідносин, зокрема, жодних
кредитних договорів між ним та Банком
06.05.2008 р. не укладалось, оскільки на його
думку, «Угода» не містить усіх істотних
умов кредитного договору; він, Позивач,
не користувався кредитними ресурсами
Банку згідно до Угоди; з боку Банку, цю
Угоду підписала не уповноважена особа.

Представник Відповідача проти
задоволення позовних вимог
заперечувала, вказуючи на те, що при
підписанні Угоди Сторони досягли усіх
умов щодо надання Відповідачем
Позивачу кредиту, Банк виконав взяті на
себе зобов'язання, перерахувавши кошти
за вказівкою Позивача, з боку Банку
Угоду підписала уповноважена особа,
своїми діями Банк визнав та підтвердив
взяті на себе через цю особу обов'язки.
Під час укладення договору Позивач
діяв добровільно, із умовами договору
був ознайомлений та згодний з ними, про
що свідчить його підпис на цьому
договорі. Окрім того представник
Відповідача подав до суду письмову
заяву, згідно до якої просить
застосувати строк позовної давності
(а.с.21, 39) та відмовити Позивачу в
задоволенні його позовних вимог.

Вислухавши пояснення Сторін,
дослідивши письмові докази, подані
сторонами для залучення до матеріалів
справи з увагою на їх належність,
допустимість та взаємний зв'язок між
ними, судом встановлені наступні
обставини та визначені відповідно до
них такі правовідносини:

06 травня 2008 року між Позивачем як
«Позичальником», та Відповідачем, як
«Банком», був укладений зазначений
кредитний договір у спрощені формі у
вигляді заяви позичальника. Цим
договором визначено, що Банк надає
Позивачу строковий кредит у сумі 5183,69
грн. строком на 12 місяців з 06.05.2008 р. по
06.05.2009 р. на цілі придбання товару зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 1,0 % на місяць. В цій
угоді зазначено умови, на яких
надається кредит та визначено, що
Позичальник ознайомлений та згодний із
умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які були надані йому у
письмовій формі, своїм підписом
Позичальник підтвердив факт надання
йому повної інформації про умови
кредитування в ПриватБанку (а.с.6), які
викладені в додатку №5 до Наказу по
Банку №С-73 від 13.04.2006 р. (а.с.28-32).
Відповідач свої зобов'язання перед
Позивачем виконав, надав кредитні
кошти згідно з умовами договору
(а.с.24-25). Водночас, позивач взяті на
себе зобов'язання щодо повернення
кредиту з відсотками за користування
грошима не виконав, та на теперішній
час Позивач має заборгованість по
цьому кредиту (а.с.23).

Правовідносини, які виникли між
сторонами у справі, врегульовані
нормами ЦК України, а також нормами
укладеного між сторонами кредитного
договору.

У відповідності до ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним

Згідно вимог ЦК України, кредитні
відносини здійснюються на підставі
кредитного договору, що укладається
між кредитором і позичальником у
письмовій формі. У кредитному договорі
передбачається мета, сума і строк
кредиту, умови і порядок його видачі і
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
кредиту.

Згідно п.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності кредитного договору є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК
України, а саме:

1. зміст правочину не може
суперечити вказаному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;

2. особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності;

3. волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;

4. правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
відображення у ст.ст.3 та 627 ЦК України.
Свобода договору включає в себе й
вільне визначення сторонами його умов,
де фіксуються взаємні права та
обов'язки учасників. За змістом ст.632 ЦК
України, ціна договору встановлюється
за домовленістю сторін, тобто є
вільною.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) Позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
Позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити відсотки.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір укладений з
недодержанням письмової форми є
нікчемним.

В даному ж випадку, Відповідач свої
зобов'язання перед Позивачем виконав,
надав кредитні кошти згідно з умовами
договору, а Позивач, в свою чергу,
власноручно підписав договір та
отримав те, на що розраховував.
Укладаючи договір, Позивач
зобов'язався повернути кредит та
сплатити нараховані банком відсотки та
інші платежі у порядку та термін,
встановлений договором. При укладенні
договору було дотримано всі
передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін, як узгоджені сторонами, так і
прийняті ними. На момент укладення
вказаного договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін, правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору. В
подальшому Кредитний договір не
розривався. Доказів протилежного в
розпорядження суду сторони не надали.
Водночас, Позивач взяті на себе
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконував: в
порушення умов кредитно-заставного
договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК
України, Позичальник свої зобов'язання
не виконав: на протязі всього строку
кредитування порушував строки
погашення кредиту, допускаючи
прострочену заборгованість.

В контексті заявленого стороною
Відповідача клопотання про
застосування до позовних вимог строку
позовної давності, суд дійшов
наступного висновку:

Відповідно до ч. ч.3,4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у справі,
зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
справі, є підставою для відмови у
позові.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення» від 18 грудня 2009 року № 14,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважних причин,
суд у рішенні зазначає про відмову в
позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Тому, з аналізу встановлених судом
фактичних обставин в контексті
викладених норм законодавства, з
прийняттям до уваги того факту, що
представником Відповідача було
заявлено клопотання про застосування
судом до позовних вимог строків
позовної давності, з огляду на те, що
спірна угода була укладена 06 травня 2008
року, можна зродити висновок, що
останній день коли Позивач мав право
звернутися за захистом порушеного
права є 06.05.2011 р., датою ж звернення
Позивача до суду є 10 грудня 2013 року.
Зазначене вказує на пропуск Позивачем
строку звернення до суду з позовною
заявою. Виходячи з цього, суд доходить
до висновку про те, що Позивачем було
пропущено 3 - річний строк на звернення
з позовом до суду, що за ч.4 статті 267 ЦК
України, є підставою для відмови у
задоволенні позову. При цьому суд
виходить з того, що про усі умови
договору, у тому числі й спірні, Позивач
дізнався саме у день його підписання - 06
травня 2008 року. Подальше листування з
банком в позасудовому порядку з цього
приводу не має ніякого значення для
визначення процесуальних строків.

У відповідність до ст. 88 ЦПК України,
судові витрати, понесені Позивачем при
зверненні до суду, відшкодуванню не
підлягають.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст.15, 16, 202, 203, 207-210, 215-217, 220, 257, 261, 267,
626, 627, 638, 639 ЦК України,
ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання договору недійсним -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення через Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська.

Суддя
С.С. Федоріщев