Провадження по справі 2/122/181/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року Залізничний районний
суд м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді - Злотнікова В.Я.,

при секретарі - Мехтієвій А.Ш.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи виконавчий комітет
Сімферопольської міської ради, служба
у справах дітей Сімферопольської
міської ради, приватний нотаріус
Сімферопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, Публічне
акціонерне товариство "Банк "Фінанси та
Кредит", ОСОБА_5, служба у справах дітей
Желєзнодорожної районної ради м.
Сімферополя, про визнання нікчемності
договорів дарування, застосування
реституції, за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи
виконавчий комітет Сімферопольської
міської ради, служба у справах дітей
Сімферопольської міської ради,
приватний нотаріус Сімферопольського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
Публічне акціонерне товариство "Банк
"Фінанси та Кредит", про визнання
договору дарування недійсним в
частині, внесення змін до договору
дарування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_2, в якому просив визнати
нікчемність договору дарування
квартири АДРЕСА_1, укладеного 21.02.2007р.
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнати
нікчемність договору дарування
квартири АДРЕСА_1, укладеного 27.07.2007р.
між ОСОБА_2 та ОСОБА_2, а також
застосувати реституцію, як наслідок
недійсності правочинів, мотивуючі
позовні вимоги тим, що 21.02.2007р. ОСОБА_1
подарував своєму синові ОСОБА_2
вищевказану квартиру, 27.07.2007р. ОСОБА_2
подарував дану квартиру дружині ОСОБА_2
Позивач вказує, що при вчиненні
вказаних правочинів були порушені
права неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
які проживали та були зареєстровані в
спірній квартирі, зокрема, не були
виконані вимоги ч.2 ст.18 Закону України
«Про охорону дитинства», ч.4 ст.12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» ст.71, ч.3 ст.206 ЦК
України - а саме правочини були
вчиненні без дозволу органу опіки та
піклування. ОСОБА_1 передавав квартиру
ОСОБА_2 під умовою, що квартира
передається у власність також і дітей
сина - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які на час
укладення договору були
неповнолітніми, при оформленні
правочину сторони не повідомили
нотаріусу, що в спірній квартирі
проживають та зареєстровані
неповнолітні діти. Надалі ОСОБА_2
передарував квартиру своїй дружині
ОСОБА_2 знову без письмової згоди
органу опіки та піклування. Також у
позовній заяві позивач посилався на
норми ст.229 ЦК України, щодо правових
наслідків правочину, вчиненого під
впливом помилки.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в якому
просив визнати частково недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 27.07.2007р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_2,
в частині обдарованої особи, а також
внести зміни до даного договору в
частині обдарованої особи, зазначивши
обдарованими ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2 в рівних
частках по 1/3 частці кожному. Вимоги
мотивовані тим, що 21.02.2007р. між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 був укладений договір дарування
спірної квартири, на час укладення
договору в квартирі проживали двоє
неповнолітніх синів позивача, останній
не повідомив про це нотаріусу, ОСОБА_1
передавав в дар квартиру за умовою, що
його онуки будуть забезпечені житлом. В
подальшому стосунки між позивачем та
його дружиною ОСОБА_2 не склалися,
родина розпалася, для того, щоб дружина
не подавала на аліменти позивач
вирішив переоформити квартиру на
дружину в рахунок наступних платежів
по аліментам. За письмовою угодою між
подружжям про розділ майна позивач
погодився подарувати ОСОБА_2 квартиру
на тих умовах, що остання, після
досягнення дітьми 16 років,
переоформить частку квартири на дітей.
При укладенні договору дарування
квартири позивач не повідомив
нотаріусу про те, що в квартирі
зареєстровані та проживають
неповнолітні діти, отже, даний правочин
був вчинений без дозволу органу опіки
та піклування. Про те, що відповідач
ОСОБА_2 не виконала досягнутої між
сторонами домовленості стосовно
переоформлення частки квартири на
дітей позивач дізнався у вересні 2013
року, тим самим були порушені права
дітей, а отже укладений договір
дарування слід визнати недійсним в
частині обдарованої особи, внести до
нього зміни, а саме зазначити, що
обдарованими за вказаним договором
дарування є ОСОБА_2, а також ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

У судовому засіданні позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 свій позов
повністю підтримав, в обґрунтування
посилань на ст.229 ЦК України пояснив, що
при укладенні договору дарування від
21.02.2007р. він помилявся щодо наслідків
правочину внаслідок незнання
законодавства, вважав, що квартиру
дарує сину та онукам, зустрічний позов
ОСОБА_2 визнав.

Представник відповідача за первісним
позовом та позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні
первісний позов визнав, зустрічний
позов підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилась, повідомлена належним
чином, згідно письмової заяви просила
про розгляд справи за її відсутності,
заявлені позовні вимоги за первісним
та зустрічним позовами визнала.

Представники третіх осіб ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 у
судовому засіданні заперечували проти
задоволення первісного та зустрічного
позовів.

Представники третіх осіб виконкому
Сімферопольської міської ради, служби
у справах дітей Сімферопольської
міської ради, служби у справах дітей
Желєзнодорожної районної ради м.
Сімферополя, а також приватний
нотаріус ОСОБА_4 у судове засідання не
з'явилися, повідомлені належним чином,
представники виконкому та служби у
справах дітей Сімферопольської
міської ради просили про розгляд
справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, оцінивши зібрані докази в їх
сукупності, суд дійшов наступних
висновків.

Відповідно до вимог статті 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог статті 10 ЦПК
України. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11
ЦПК України, якою закріплений принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін чи інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судом встановлено, що 21.02.2007 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір
дарування квартири, посвідчений
нотаріально, за яким ОСОБА_1 подарував,
а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру
АДРЕСА_1.

27 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування
вищевказаної квартири, посвідчений
нотаріально, за яким ОСОБА_2 подарував,
а ОСОБА_2 прийняла у дар зазначену
квартиру.

Згідно довідки ЖБК НВО «Ефіролія» №34
від 10.10.2012р., а також довідок форми №16
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають у спірній
квартирі з моменту народження,
зареєстровані з 2000 року.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст
угоди не можу суперечить актам
цивільного законодавства, а також
моральним принципам суспільства.

Статтею 17 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей,
як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК
України, у протилежному випадку такий
правочин є нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей», передбачено, що неприпустиме
зменшення або обмеження прав та
інтересів дітей під час вчинення
будь-яких право чинів щодо жилих
приміщень. Органи опіки та піклування
здійснюють контроль за дотримання
батьками та особами, які їх замінюють,
житлових прав і охоронюваних законом
інтересів дітей відповідно до закону.
Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, права власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органу опіки і піклування.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на час
укладання договорів дарування
квартири були неповнолітніми та були
зареєстровані в неї.

Системний аналіз положень статті 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей», статей 17, 18 Закону України «Про
охорону дитинства» дає підстави для
висновку про те, що попередній дозвіл
органу опіки та піклування при
відчуженні нерухомого майна, право
власності або право користування яким,
в разі використання його як житла, має
дитина, надається лише в разі, коли
власниками відчужуваного майна є
батьки або особи, які їх замінюють, а
також коли останні укладають угоди від
імені неповнолітніх.

З урахуванням того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
є онуками ОСОБА_1, а не його дітьми, то
він міг розпоряджатися належною йому
на праві власності квартирою без
попереднього дозволу органу опіки та
піклування на проведення її
відчуження.

Чинним законодавством не передбачено
обмежень при реалізації права власника
на розпорядження майном в залежності
від того чи мають право на користування
ним інші особи, зокрема, неповнолітні,
якщо власник не є їх батьками або ж
особою, яка їх заміню.

Таким чином, при укладенні договору
дарування від 21.02.2007 р. майнові права
та інтереси неповнолітніх ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 порушені не були.

Згідно з частиною 3 статті 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи у
віці від десяти до чотирнадцяти років є
місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

Зі змісту наведеної норми закону
вбачається, що право на проживання
малолітньої дитини є похідним від
права проживання його батьків або
одного з них.

Крім того, як зазначено вище статтею 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей» визначено, що неприпустиме
зменшення або обмеження прав та
інтересів дітей під час вчинення
будь-яких правочинів щодо жилих
приміщень, проте при укладенні
договору дарування квартири від 27.07.2007
р. права та інтереси неповнолітніх
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не змінювалися,
оскільки майно було відчужено їх
батьком на користь матері, а не на
користь третіх осіб.

З матеріалів справи вбачається, що під
час укладення правочину від 27.07.2007 р.
ОСОБА_2 та ОСОБА_2 знаходилися у
зареєстрованому шлюбі та проживали
однією родиною разом із дітьми.

У зв'язку з наведеним, при укладені
договору дарування квартири від 27.07.2007
р. майнові права та інтереси
неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не
могли бути порушені і правочин
відповідає вимогам частини 6 статті 203
ЦК України.

Також у судовому засіданні не було
надано належних та допустимих доказів
з боку позивача у підтвердження того,
що договір дарування від 21.02.2007р. був
вчинений ОСОБА_1 під впливом помилки,
оскільки договір дарування був
посвідчений нотаріально і не було
перешкод подарувати квартиру всім
членам родини ОСОБА_2 Крім того,
правочин, вчинений під впливом помилки,
є оспорюваним правочином, а позивачем
заявлені вимоги про визнання правочину
нікчемним.

Крім того, ОСОБА_1 взагалі не є стороною
договору дарування квартири від
27.07.2007р., отже він не може вимагати
визнання недійним цього правочину, так
як ніяких прав або обов'язків внаслідок
цього договору він не набув.

Аналогічних висновків дійшов суд у
рішенні Залізничного районного суду м.
Сімферополя від 22.07.2013р. та ухвалі
Апеляційного суду АР Крим від 19.09.2013р.,
якою дане рішення було залишено без
змін, в рамках розгляду позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 про визнання
недійсними договорів дарування
спірної квартири від 21.02.2007р. та від
27.07.2007р.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

З огляду на вищезазначене, суд
приходить до висновку, що заявлені
позовні вимоги за первісним позовом
ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, у
зв'язку з чим, судом не приймається
визнання позову відповідачами.

Суд також не приймає визнання
відповідачами зустрічного позову,
оскільки, на думку суду, позовні вимоги
за зустрічним позовом ОСОБА_2 також не
підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 69
СК України договір про поділ житлового
будинку, квартири, іншого нерухомого
майна, а також про виділ нерухомого
майна дружині, чоловікові зі складу
усього майна подружжя має бути
нотаріально посвідчений.

У разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним
(частина 1 статті 220 ЦК України).

З огляду на зазначене, суд не може
прийняти до уваги посилання позивача
за зустрічним позовом на наявність
угоди про розділ майна подружжя від
05.06.2007р., за якою подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_2 за взаємною згодою поділили
спільне майно, набуте під час шлюбу, а
саме, те що ОСОБА_2 передав право
власності своїй дружині ОСОБА_2 на
належну йому квартиру АДРЕСА_1 для
забезпечення житлом неповнолітніх
дітей, оскільки дана угода нотаріально
не посвідчена.

З огляду на висновки, яких дійшов суд
під час розгляду первісного позову
ОСОБА_1, судом критично оцінюються
доводи позивача за зустрічним позовом
про недійсність правочину через його
вчинення без згоди органів опіки та
піклування.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

В матеріалах справи відсутні належні
та допусти докази на підтвердження
того, що стороною оспорюваного
договору дарування від 27.07.2007р. були
порушені умови даного договору
дарування, у зв'язку з чим, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
зустрічного позову слід відмовити.

На підставі статті 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей», статті 17 Закону України «Про
охорону дитинства», статті 16, 29, 203, 215, 220,
229, 651 Цивільного кодексу України,
керуючись статтями 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи виконавчий комітет
Сімферопольської міської ради, служба
у справах дітей Сімферопольської
міської ради, приватний нотаріус
Сімферопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, Публічне
акціонерне товариство "Банк "Фінанси та
Кредит", ОСОБА_5, служба у справах дітей
Желєзнодорожної районної ради м.
Сімферополя, про визнання нікчемності
договорів дарування, застосування
реституції - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи
виконавчий комітет Сімферопольської
міської ради, служба у справах дітей
Сімферопольської міської ради,
приватний нотаріус Сімферопольського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
Публічне акціонерне товариство "Банк
"Фінанси та Кредит", про визнання
договору дарування недійсним в
частині, внесення змін до договору
дарування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АР Крим через Залізничний
районний суд м. Сімферополя шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя: