У х в а л а

іменем україни

12 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця»,
третя особа - Первинна профспілкова
організація ДЕПО Львів-Захід
Львівської залізниці, про
відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 28 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (далі - ДТГО
«Львівська залізниця»), в якому просив
стягнути з ДТГО «Львівська залізниця»
на свою користь 100 000 грн у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що з 1976 року по 2002 рік
працював слюсарем-ремонтником в ДЕПО
Львів-Захід.

Вказав, що в 1999 році при виконанні ним
трудових обов'язків отримав виробничу
травму очей і голови, внаслідок якої
був змушений пройти курс лікування.

Позивач зазначив, що відповідачем не
визнавався факт спричинення шкоди його
здоров'ю на підприємстві внаслідок
незабезпечення належних умов праці, у
зв'язку з чим він зазнав моральних
страждань, депресій, переживань, втрати
сну та спокою, які в подальшому
посилились через його звільнення з
роботи за станом здоров'я та
відсутністю у нього належних умов для
проживання, якими не забезпечив його
відповідач.

У зв'язку з вищевикладеним просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 07 серпня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 28 листопада 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено
частково, рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 07 серпня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Стягнуто з ДТГО «Львівська залізниця»
на користь ОСОБА_3 10 000 грн
моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ДТГО «Львівська
залізниця», мотивуючи свої доводи
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права та порушенням
норм процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення
місцевого суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходив із того, що
позивачем не надано суду належних
доказів заподіяння йому моральних
страждань та порушення нормальних
життєвих зв'язків через неможливість
продовження активного способу життя
внаслідок протиправних дій, які
вчиняються та заподіяні відповідачем.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив із того, що у
ОСОБА_3 вперше було виявлено професійне
захворювання у 2002 році, у результаті
якого він неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні, а тому завдана йому моральна
шкода повинна бути відшкодована за
рахунок ДТГО «Львівська залізниця».

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 1976 року
по 2002 рік працював
слюсарем-ремонтником в ДЕПО
Львів-Захід та був звільнений із роботи
на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку із невідповідністю займаній
посаді через стан здоров'я.

21 квітня 1999 року ОСОБА_3 в
піскосушильному відділенні при
зачистці пісочного бункера від піску
отримав виробничу травму, про що
складено акт про нещасний випадок
форми Н-1, у який рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 12 грудня 2000
року внесено відповідні зміни (а.с. 19-25,
27, 28).

Висновком МСЕК від 17 грудня 2002 року
серії ЛВА-2 № 007682 ОСОБА_3 вперше
встановлено 40 % втрати професійної
працездатності та безстроково
встановлено 3 групу інвалідності (а.с.
17).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Статтею 173 КЗпП України визначено, що
шкода, заподіяна працівникам каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Згідно з Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в разі стійкої втрати
професійної працездатності право на
отримання потерпілим страхових виплат,
в тому числі і виплати за моральну
(немайнову) шкоду, настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

Пунктами 1-1.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
27 березня 1992 року № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» (зі
змінами) роз'яснено, що відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням його здоров'я від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону України «Про
охорону праці» від 14 жовтня 1992 року №
2694-ХІІ, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

За викладених обставин колегія суддів
касаційного суду вважає, що, частково
задовольняючи позов та стягуючи із
ДТГО «Львівська залізниця» на користь
ОСОБА_3 10 000 грн моральної шкоди, суд
апеляційної інстанції, встановивши
вищевказані обставини справи, не
врахував, що згідно із нормами чинного
законодавства завдана позивачу
моральна шкода підлягає відшкодуванню
за рахунок Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, оскільки ОСОБА_3
вперше 17 грудня 2002 року висновком МСЕК
було встановлено 40 % втрати
працездатності, а тому до виниклих
правовідносин має бути застосовано
Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин.

Місцевий суд, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, виходив
лише із факту недоведення позивачем
заподіяння йому моральних страждань та
не врахував, що обов'язок з
відшкодування позивачу моральної
шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням його здоров'я від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, покладений
на Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України, який
не було залучено до участі в справі у
якості сторони.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України як суд першої інстанції, так і
суд апеляційної інстанції не з'ясували
фактичних обставин справи щодо
заявлених позовних вимог та не
визначилися з видом правовідносин, які
склалися між сторонами.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
якою передбачено, що суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, суд не попередив
сторін про наслідки вчинення або
невчинення певних процесуальних дій,
враховуючи характер спірних
правовідносин і норму матеріального
права, яка підлягає застосуванню, та не
обговорив питання про необхідність
залучення його до участі у справі у
якості співвідповідача з належним
оформленням цієї процесуальної дії
відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про невідповідність вимогам
закону рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 07 серпня
2013 року та рішення апеляційного суду
Львівської області від 28 листопада 2013
року, а тому вказані рішення підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 07 серпня 2013 року та
рішення апеляційного суду Львівської
області від 28 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана