печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

28 січня 2014 року Печерський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого : судді
Соколова О.М.,

при секретарі: Лейко
І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Український
зональний науково-дослідний і
проектний інститут по цивільному
будівництву» до ОСОБА_1 про виселення
без надання іншого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Український зональний
науково-дослідний і проектний інститут
по цивільному будівництву» звернулося
до Печерського районного суду м. Києва
із вищевказаним позовом до ОСОБА_1, в
якому просить виселити останнього з
житлового приміщення а саме з
гуртожитку аспірантів, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з нього
229 грн. 40 коп. витрат з оплати судового
збору. В обґрунтування позовних вимог
зазначило, що 01 жовтня 2009 року між
відкритим акціонерним товариством
«Український зональний
науково-дослідний і проектний інститут
по цивільному будівництву»
(правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Український
зональний науково-дослідний і
проектний інститут по цивільному
будівництву») та ОСОБА_1 було укладено
договір оренди (найму) житлового
приміщення НОМЕР_2, згідно якого
останньому було надано житлове
приміщення, яке розташовано в
гуртожитку аспірантів по АДРЕСА_2. У
квітні 2010 року ОСОБА_1 без будь-яких
правових підстав переселився до блоку
НОМЕР_3 в цьому ж гуртожитку і на даний
час продовжує проживати в ньому без
будь-яких на те правових підстав,
залишити в добровільному порядку
житлове приміщення відмовляється. За
наведених обставин публічне
акціонерне товариство «Український
зональний науково-дослідний і
проектний інститут по цивільному
будівництву» просить задовольнити
позов в заявлений ним спосіб.

Представник публічного акціонерного
товариства «Український зональний
науково-дослідний і проектний інститут
по цивільному будівництву», в судове
засідання не з'явився, про місце, день і
час розгляду справи повідомлявся
належним чином, проте подав до суду
письмову заяву про розгляд справи за
його відсутністю, в якій позов з
викладених у ньому підстав підтримав в
повному обсязі та просив задовольнити,
а також не заперечував проти заочного
розгляду справи (а.с. 44).

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився,
про місце, день і час розгляду справи
повідомлявся належним чином (а.с. 43), про
причини неявки суду не повідомив.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки або якщо зазначені ним
причини визнані неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

За викладених підстав, а також
враховуючи згоду представника
позивача на заочний розгляд справи, суд
визнав можливим провести заочний
розгляд справи у відсутності сторін на
підставі наявних в справі доказів.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши письмові докази
по справі у їх сукупності, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 01
жовтня 2009 року між відкритим
акціонерним товариством «Український
зональний науково-дослідний і
проектний інститут по цивільному
будівництву» (правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Український зональний
науково-дослідний і проектний інститут
по цивільному будівництву») та ОСОБА_1
було укладено договір оренди (найму)
житлового приміщення НОМЕР_2, згідно
якого останньому було надано житлове
приміщення, яке розташовано в
гуртожитку аспірантів по АДРЕСА_2
строком до 01 жовтня 2012 року (а.с. 21-24).

Як на момент укладення вищевказаного
договору так і на час розгляду справи в
суді були відсутні будь-які трудові
відносини між ОСОБА_1 та публічним
акціонерним товариством «Український
зональний науково-дослідний і
проектний інститут по цивільному
будівництву».

У квітні 2010 року без будь-яких правових
підстав переселився до блоку НОМЕР_3 в
цьому ж гуртожитку і на даний час
продовжує проживати в ньому без
будь-яких на те правових підстав,
залишити в добровільному порядку
житлове приміщення відмовляється.

Порядок надання жилої площі в
гуртожитках підприємств, установ,
організацій, користування цими
гуртожитками та їх утримання
визначається Примірним положенням про
гуртожитки затвердженого Постановою
Рада Міністрів Української РСР від 3
червня 1986 року № 208 «Про затвердження
Примірного положення про гуртожитки».

Зокрема, зі змісту п.п. 9, 10, 14 вказаного
Положення вбачається, що жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства.
На підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства видає громадянинові
спеціальний ордер (додаток), який є
єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу. Вселення в
гуртожиток робітників, службовців,
студентів, учнів та інших громадян
провадиться в установленому порядку
завідуючим (директором) гуртожитком
або працівником, який його заступає, на
підставі виданого адміністрацією
підприємства ордера.

Відповідно до ст. 61 ЖК Української РСР
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем - житлово-експлуатаційною
організацією (а в разі її відсутності -
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Таким чином, обов'язковою умовою найму
житлового приміщення в гуртожитку є
ордер адміністрації підприємства на
надану житлову площу.

Аналіз положень п. 2 Положення та ст. 127
ЖК Української РСР вказує на те, що
гуртожитки призначаються для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання.

Виключний перелік осіб, які не можуть
бути виселені з гуртожитку без надання
іншого приміщення визначені у п. 41
Примірного положення про гуртожитки
затвердженого Постановою Рада
Міністрів Української РСР від 3 червня
1986 року № 208 «Про затвердження
Примірного положення про гуртожитки»
та у ст. 125 ЖК Української РСР.

Згідно ст. 124 ЖК Української РСР
робітники і службовці, що припинили
трудові відносини з підприємством,
установою, організацією, а також
громадяни, які виключені з членів
колгоспу або вийшли з колгоспу за
власним бажанням, підлягають виселенню
з службового жилого приміщення з усіма
особами, які з ними проживають, без
надання іншого жилого приміщення.

Тотожні правила встановлені й у п. 40
Примірного положенням про гуртожитки
затвердженого Постановою Рада
Міністрів Української РСР від 3 червня
1986 року № 208 «Про затвердження
Примірного положення про гуртожитки»
відповідно до яких, сезонні, тимчасові
працівники і особи, що працювали за
строковим трудовим договором, які
припинили роботу, а також особи, що
вчились у навчальних закладах і вибули
з них, підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення з гуртожитку,
який їм було надано у зв'язку з роботою
чи навчанням.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української
РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на
підтвердження правомірності зайняття
житлового приміщення у гуртожитку
аспірантів, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, або доказів того, що ОСОБА_1
відноситься до кола осіб які згідно п. 41
Примірного положення про гуртожитки
затвердженого Постановою Рада
Міністрів Української РСР від 3 червня
1986 року № 208 «Про затвердження
Примірного положення про гуртожитки»
та ст. 125 ЖК Української РСР не може бути
виселений без надання іншого
приміщення відповідачем не надано.

За наведених обставин, враховуючи що
відповідачем порушено порядок
отримання у користування житлового
приміщення у гуртожитках, суд
приходить до висновку, що позов
публічного акціонерного товариства
«Український зональний
науково-дослідний і проектний інститут
по цивільному будівництву» до ОСОБА_1
про виселення без надання іншого
приміщення є обґрунтованим та підлягає
задоволенню.

Оскільки, позовні вимоги підлягають
задоволенню, відповідно до ст. 88 ЦПК
України, витрати понесені позивачем з
оплати судового збору в сумі 229 грн. 40
коп. підлягають стягненню з
відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60‚ 61, 88, 174, 212, 213, 214, 215, 223, 224-233
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного
товариства «Український зональний
науково-дослідний і проектний інститут
по цивільному будівництву» до ОСОБА_1
про виселення без надання іншого
приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) з житлового приміщення а
саме з гуртожитку аспірантів, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, без
надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь публічного
акціонерного товариства «Український
зональний науково-дослідний і
проектний інститут по цивільному
будівництву» (ідентифікаційний код
01422826) 229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40
коп. витрат з оплати судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо воно не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особою яка була
відсутня при проголошенні рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя
О.М. Соколов