Справа №1810/3261/13 Головуючий у суді у 1
інстанції - БаклановНомер провадження
22-ц/788/46/14 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А., Собини О. І.,

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного
суду Сумської області від 22 листопада
2013 року

в цивільній справі за позовом
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання майна об'єктом
права спільної сумісної власності,
поділ майна подружжя і стягнення
коштів, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Лебединського районного суду
Сумської області від 22 листопада 2013
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у
зв'язку з їх необґрунтованістю.

Зазначене рішення суду представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 оскаржила в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким визнати
невід'ємні поліпшення житлового
будинку спільною сумісною власністю
подружжя та компенсувати на користь
позивача 1/2 частину вартості таких
поліпшень та 1/2 частину вартості
будівельних матеріалів на загальну
суму 102883,57 грн.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що підставою для
визнання невід'ємних поліпшень до
спірного майна спільною сумісною
власністю подружжя є будівництво,
реконструкція та покращення
будівельно-технічного стану спірного
жилого будинку разом з господарськими
спорудами і підсобними приміщеннями за
час перебування позивача в шлюбі з
ОСОБА_5, за згодою з власником жилого
будинку ОСОБА_4, за спільні сімейні
кошти та за рахунок власних трудових
зусиль, чого безпідставно не врахував
суд.

Оскільки частка позивача у спільному
майні становить 1/2 частину, тому
позивач бажав отримати від
відповідачів грошову компенсацію
вартості його частки в сумі 102883 грн. 57
коп., як складової половини вартості
невід'ємних поліпшень жилого будинку з
підсобними приміщеннями і спорудами,
так і половини вартості будівельних
матеріалів, на що також суд не звернув
уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_5 і її представника
ОСОБА_6 про залишення рішення суду без
змін, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 21 лютого 1995
року відповідач ОСОБА_4 є власницею
житлового будинку разом з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 і вказане право
зареєстроване за нею в Сумському ОБТІ з
06 березня 1995 року (а.с.26-27, 28, 69-72).

З 29 грудня 1995 року по 06 жовтня 2011 року
дочка власника жилого будинку ОСОБА_5
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
позивачем ОСОБА_2, від якого у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка
ОСОБА_7, а потім їх шлюб був розірваний,
що підтверджується відповідними
документами (а.с.172, 173).

З 1995 року позивач ОСОБА_2
зареєстрований та став проживати у
спірному житловому будинку, де разом з
ним мешкали його дружина ОСОБА_5, діти
та власник будинку ОСОБА_4 (а.с.64-68, 73).

Заочним рішенням Лебединського
районного суду Сумської області від 03
липня 2012 року, яке набрало законної
сили, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування житловим будинком
АДРЕСА_1, оскільки, як зазначено в
рішенні суду, він там не проживає з
липня 2011 року без поважних причин (а.с.6).

Станом на 29 березня 2013 року, як
вбачається з висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 29
березня 2013 року № 182, до вказаного
жилого будинку були здійснені:
добудова приміщення ванної кімнати та
туалету, проведена система
водопостачання, обкладено будинок
цеглою, перекрито будинок шифером,
побудовані господарські будівлі
(сарай, гараж), проведена заміна 18,5 м
паркану на металопрофіль, що за
висновком експертизи є невід'ємними
поліпшеннями житлового будинку (а.с.42-46,
47-58).

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 10
жовтня 2013 року виконані
будівельно-технічні роботи з
будівництва (ремонту, реконструкції,
перебудови, облаштування,
переобладнання комунікаційних мереж,
благоустрою території) по АДРЕСА_1 в
житловому будинку, господарських
спорудах та надвірних будівлях за
період з 29 грудня 1995 року, з урахуванням
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 29 березня 2013 року № 182, є
істотними поліпшеннями і їх вартість
становить 201927 грн. В той же час, як
зазначено у висновку цієї експертизи,
виділити ідеальну частку ОСОБА_2
внаслідок вкладання власних коштів,
особистої праці, трудових та власних
заощаджень у зазначений житловий
будинок, господарські споруди та
надвірні будівлі як всередині
приміщень, так і зовні на території,
неможливо, тому що не зазначена частка
його внеску як у придбання житлового
будинку, так і у зроблених поліпшеннях
(а.с.132-142, 143-147).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції послався на
необґрунтованість вимог.

З таким рішенням суду першої інстанції
колегія суддів погоджується, виходячи
з наступного.

Відповідно до ч. 1, ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.316, ч.1 ст.321 ЦК України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Як передбачено вимогами ст.60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Виходячи з вимог ч.3 ст.368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

У ч.1 ст.70 СК України зазначено, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК
України співвласник має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Як вбачається з матеріалів справи,
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1, в якому виконані
будівельно-технічні роботи з
будівництва як в самому житловому
будинку, так і господарських споруд та
надвірних будівель за період з 29 грудня
1995 року, які визнані експертизою
істотними поліпшеннями і є
невід'ємними, є відповідач ОСОБА_4

Вказане її право охороняється законом,
так як вона не може бути протиправно
позбавлена цього права або бути
обмеженою у його здійсненні.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
власність» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин) у
приватній власності громадян можуть
перебувати жилі будинки, збудовані на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці або придбані на
законних підставах, наприклад, за
договором купівлі-продажу, міни,
дарування, за правом спадщини.

Статтями 16, 17 вказаного Закону «Про
власність» передбачено, що майно,
нажите подружжям за час шлюбу, належить
їм на праві спільної сумісної
власності. Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України.

Майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

У роз'ясненнях, даних у п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» від 04 жовтня 1991 року №7 з
відповідними змінами і доповненнями,
зазначено, що оскільки згідно зі ст.17 ЗК
(у редакції, чинній на той момент) і ст.14
Закону України «Про власність»
земельна ділянка для будівництва
жилого будинку і господарських
будівель надається громадянину у
приватну власність, участь інших осіб у
будівництві не створює для них права
приватної власності на жилий будинок,
крім випадків, коли це передбачено
законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України
«Про власність», таке право, зокрема,
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить
членам сім'ї власника жилого будинку,
якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних будівель
(літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на ремонт
жилого будинку перевищували
покладений на них ст.156 ЖК обов'язок.

Отже, враховуючи, що земельна ділянка,
на якій розташований спірний жилий
будинок, знаходиться також у приватній
власності ОСОБА_4, а також обставини
того, що будь-яка угода про створення
спільної власності між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 відсутня, так як позивач цього
не довів, тому вважати, що сторони
виконали будівельно-технічні роботи з
будівництва як в самому спірному
жилому будинку, так і підсобних
приміщень і споруд за спільні кошти та
за рахунок спільної праці навіть під
час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а відтак,
стали співвласниками цього майна, -
немає підстав.

Крім того, на думку колегії суддів,
позивач, заявляючи, що набув право
спільної власності на половину
спірного майна, як то: невід'ємних
поліпшень до житлового будинку,
перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_5, не довів,
що він брав участь у будівництві саме
жилого будинку, а не лише у будівництві
підсобних будівель і підсобних
приміщень.

Таким чином, з урахуванням зазначеного,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним
права власності на 1/2 частину спірного
майна з грошовою компенсацією вартості
його частки у тому майні з тих підстав,
що невід'ємні поліпшення до спірного
житлового будинку разом з підсобними
спорудами і приміщеннями були створені
за сумісні кошти подружжя та внаслідок
власної праці, тобто є спільною
сумісною власністю, але виділ його
частки в цьому майні є неможливим,
незважаючи на те, що власником всього
спірного жилого будинку разом з
підсобними приміщеннями та спорудами є
ОСОБА_4, не ґрунтуються на вимогах
закону.

Доводи апеляційної скарги про
протилежне вказаних висновків
місцевого суду не спростовують, так як
не доведені належними і допустимими
доказами і свідчать про помилковість
позиції позивача.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції і в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення 1/2 вартості
будівельних матеріалів, які були
використані для будівництва
невід'ємних поліпшень
будинковолодіння, виходячи з того, що
позивач не довів належними,
допустимими, обґрунтованими та
переконливими доказами обставин того,
які саме будівельні матеріали були
придбані ним для здійснення істотних
поліпшень спірного житлового будинку з
господарськими спорудами, що стали їх
невід'ємною частиною, їх вартість,
частку його участі у придбанні цих
матеріалів, тобто участь у придбанні
саме 1/2 частки таких матеріалів, а також
обставини того, що допомогу власнику на
будівництво він надавав не безоплатно,
так як саме на цьому наполягала в
судовому засіданні суду апеляційної
інстанції відповідач ОСОБА_5

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду також не спростовують і
не містять посилань на такі порушення,
що б могли бути підставою для зміни чи
скасування законного і обґрунтованого
рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З урахуванням вищезазначеного,
апеляційна скарга на рішення суду
підлягає відхиленню.

Оскільки позивач при подачі
апеляційної скарги не повністю сплатив
судовий збір, з нього на користь
держави підлягає стягненню
недоплачена сума судового збору у
розмірі 277 грн. 65 коп.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Лебединського районного суду Сумської
області від 22 листопада 2013 року в даній
справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
недоплачену суму судового збору у
розмірі 277 грн. 65 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -