АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/386/14
Головуючий в 1 інстанції - Мовчан Д.В.
Справа 2/422/4568/12
Доповідач - Кочкова Н.О.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Кочкової Н.О.

суддів -
Максюти Ж.І., Слоквенка Г.П.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 грудня
2012 року,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 на повернення боргу
399 500 грн., 3% річних 38 647 грн. 52 коп., а
всього 438 147 грн. 52 коп.; в решті позовних
вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3
219 грн. (а.с.37-39).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового про відмову в
задоволенні позову (а.с. 111-114).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав

Судом першої інстанції встановлено, що
20 липня 2009 року відповідач ОСОБА_2
отримав від ОСОБА_4 грошову суму у
розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів
США, яку зобов'язався повернути через 3
(три) місяці, тобто до 21 жовтня 2009 року,
про що видав йому власноруч написану
розписку (а.с. 12). 22 березня 2012 року
позивач ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_4 договір
№ 001/03-12 про відступлення права вимоги,
де Цедент ( ОСОБА_4) відступає
Цесіонарію (ОСОБА_1) свої права вимоги
по грошовим зобов'язанням, які має
перед Цедентом особа - громадянин
України ОСОБА_2.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що відповідач за договором позики
отримав в борг суму у розмірі 50000
доларів США, однак в установлений
договором строк вказану позику не
повернув, а права кредитора за вказаним
договором позики перейшли до
позивача, тому на підставі ст. 514, ч.1 ст.
516 ЦК України має право стягнути
отримані відповідачем грошові кошти
та 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Частина 2 ст. 1047 ЦК України
допускає пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Згідно п. 1 ч.1 ст.512 УК України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок: 1) передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). Відповідно
до ст. 514 ЦК України до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

За таких обставин рішення суду у
частині стягнення суми боргу - 399 500 грн.,
виходячи із офіційного курсу гривні до
іноземної валюти - долари США - 7,993гр. - є
правильним, а посилання апелянта на те,
що він отримував вказану суму в борг
від іншої особи, а саме ОСОБА_5 - не
являються підставою для скасування
рішення суду, оскільки письмових
доказів, як це передбачено ч.2 ст. 218 ЦК
України та ч.2 ст. 59 ЦПК України на
спростування вказаної розписки
відповідачем не надано, а наявність у
позивача оригіналу зазначеної
розписки свідчить про те, що
позикодавцем являється ОСОБА_4, який у
подальшому переуступив своє право
вимоги позивачу. За своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Також правильним є рішення суду і
в частині стягнення 3% річних у сумі 38647
грн., оскільки ст. 625 ЦПК України
встановлює, що боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання, а у
разі прострочення на вимогу кредитора
повинен сплатити три проценти річних
від простроченої суми, якщо інший їх
розмір не встановлений договором або
законом. Ці висновки суду, як і
розрахунок 3%, в апеляційній скарзі
фактично не оспорюються.

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції при ухваленні рішення було
прийнято безкомпромісно доводи
представника позивачки, що свідчить
про помилковість висновків суду, - є
надуманими і спростовуються
матеріалами справи, оскільки суд
розглянув справу на підставі наданих
сторонами доказів та заперечень.
Згідно із ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
а відповідно до ст.. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування; рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків, а
пояснення громадянина ОСОБА_5 на
підтвердження доводів відповідача - не
являються доказами згідно із ч.1 ст. 62
ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що відповідач не отримував судову
повістку на 3 грудня 2012 року -
спростовуються поштовим повідомленням
(а.с.33), і не являються підставою для
скасування заочного рішення. Крім того,
апеляційний суд враховує, що належних і
допустимих доказів на спростування
отримання коштів у борг - відповідачем
до апеляційної скарги не додано, і у
судовому засіданні апеляційного суду -
не надано.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, яким у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, і його слід
залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ВІДХИЛИТИ.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 грудня
2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: