АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М.,
Тамакулової В.О.,

при секретарі - Завідоновій К.Д.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 14
листопада 2013 року по справі

за позовом ОСОБА_1 до Державного
закладу «Дніпропетровська медична
академія Міністерства охорони здоров'я
України» про стягнення не
донарахованої заробітної плати,
скасування та визнання недійсним
наказу про зменшення розміру
заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до Державного закладу
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
про стягнення не донарахованої
заробітної плати, скасування та
визнання недійсним наказу про
зменшення розміру заробітної плати, в
якому просила стягнути з відповідача
фактично недоплачену на протязі січня,
лютого, березня, квітня, травня 2013 року
частину заробітної плати в розмірі 6215
грн.15 коп.; визнати незаконним та
скасувати наказ №409-о від 06 червня 2013
року, а також просила визнати
незаконною фактичну недоплату
відповідачем їй заробітної плати за
період з 1 вересня 2010 року по 31 серпня 2011
року та стягнути із відповідача на її
користь 12303 грн. 60 грн. недоплаченої
заробітної плати за цей період.

Рішенням Індустріального районного
суду м.Дніпропетровськ від 14 листопада
2013 року позов ОСОБА_1 було задоволено
частково: визнано незаконним наказ
Державного закладу «Дніпропетровська
медична академія Міністерства охорони
здоров'я України» №409-о від 06 червня 2013
року та стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну
плату за січень, лютий, березень,
квітень, травень 2013 року в розмірі 6215
грн. 15 коп. та на користь держави
судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп., а в
решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, порушення норм
процесуцального права та
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
рішення суду в частині відмови в
задоволенні позову скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову в цій частині.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з
додержанням вказаних вимог закону.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_1 наказом №5-о від 03 січня 2006 року
прийнята на посаду асистента кафедри
сімейної медицини в ДЗ «ДМА МОЗ
України», які рішенням Спеціальної
вченої ради Дніпропетровської
державної медичної академії МОЗ
України та інституту
гастроентерології АМН України від 13
квітня 2006 року присуджено наукову
ступінь кандидата медичних наук та
видано дипломом серії НОМЕР_1 (а.с. 72-74
Т.2).

З 01 вересня 2010 року наказом №624-о
ОСОБА_1 була переведена на посаду
доцента кафедри фтизіатрії на умовах
строкового трудового договору по 31
серпня 2011 року, а наказом №519-о від 29
липня 2011 року з 01 вересня 2011 року
позивачу продовжено роботу на умовах
строкового трудового договору по 31
серпня 2014 року, без змін та умов оплати
праці (а.с. 63, 69 Т.2).

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 16 квітня
2013 року по цивільній справі 202/19046/13-ц,
провадження 2/202/1957/2013 за позовом ОСОБА_1
до ДЗ «Дніпропетровська медична
академія Міністерства охорони здоров'я
України» про стягнення недоплаченої
заробітної плати та незаконності
погіршення умов оплати праці, визнано
незаконною фактичну недоплату
відповідачем заробітної плати ОСОБА_1 у
зв'язку із встановленням з 01 вересня 2012
року посадового окладу, який
відповідає посаді асистента та
стягнено недоплачену заробітну плату
за період з 01 вересня 2012 року в розмірі
2111,00 грн. Рішення набрало законної сили
(а.с. 29 Т.2).

Цим рішенням встановлено, що між
сторонами у цій справі згідно ст. 21 КЗпП
України укладений строковий трудовий
договір та відповідачем виданий наказ
№ 519-о 29 липня 2011 року про продовження
роботи позивача на тій самій посаді без
змін умов і оплати праці, таким чином
між сторонами обумовлена оплата праці
ОСОБА_1, виходячи з попереднього окладу
доцента кафедри, тобто за посадою, яку
вона і займала вже з 01 вересня 2010 року. З
цим наказом ОСОБА_1 була ознайомлена
під розпис, що доводить перед судом
обізнаність позивача про свій розмір
окладу як доцента кафедри. Так само,
позивач була ознайомлена під розпис і з
посадовою інструкцією доцента від 01
вересня 2010 року, яка не містить
положень щодо необхідності присвоєння
вченого звання протягом двох років
зайняття посади.

Разом з тим, відповідач, керуючись
підзаконним нормативним актом
стосовно оплати праці, а саме
Інструкцією (затвердженою наказом МОУ
№90 від 02 квітня 1993) та встановлюючи
оклад позивачу з 01 вересня 2012 року у
розмірі окладу асистента кафедри за
тарифним розрядом 16, в порушення вимог
ст. 32, 103 КЗпП України, не попередив
позивача про істотну зміну умов оплати
праці в установлений строк - за два
місяці до зміни, будь-якого наказу з
цього питання не видав, не попередив
про умови збереження попередньої
оплати праці як доцента кафедри, як і не
повідомив ОСОБА_1 про її право у разі
незгоди з новими умовами оплати праці
на звільнення, внаслідок чого ним
допущена неправомірна недоплата
заробітної плати.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказується
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Також судом встановлено, що наказом ДЗ
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
№409-о від 06 червня 2013 року ОСОБА_1,
к.м.н., доценту кафедри фтизіатрії,
встановлено з 01 січня 2013 року оклад в
розмірі 2377 грн. 00 коп. в місяць, доплата
за наукову ступінь у розмірі 356 грн. 55
коп. в місяць, доплата за
лікувально-діагностичну роботу в
розмірі 1188 грн. 50 коп. в місяць; доплата
за роботу із шкідливими та важкими
умовами праці 12% у розмірі 285 грн. 234 коп.
в місяць, надбавка за вислугу років 237
грн. 70 коп. в місяць, з яким вона
ознайомлена 10 червня 2013 року (а.с. 4 Т.2).

Відповідно до ч. 4 ст. 32 КЗпП України у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не
може бути збережено, а працівник не
згоден на продовження роботи в нових
умовах, то трудовий договір
припиняється за пунктом 6 статті 36
цього Кодексу.

Статтею 103 КЗпП України встановлено, що
про нові або зміну діючих умов оплати
праці в бік погіршення власник або
уповноважений ним орган повинен
повідомити працівника не пізніш як за
два місяці до їх запровадження або
зміни.

Крім того в п. 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», роз'яснено, що оскільки
при введенні нових або зміні діючих
умов оплати праці у бік погіршення (ст.
103 КЗпП) роботодавець повинен
повідомити про це працівника не
пізніше, ніж за два місяці до їх
запровадження, порушення цього строку
може бути підставою для задоволення
вимог працівника про оплату праці
згідно з попередніми умовами за період,
на який було скорочено зазначений
строк попередження.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів
справи відповідач наказом №409-о від 06
червня 2013 року зменшив в
односторонньому порядку за минулий
відпрацьований час посадовий оклад
позивача.

Згідно з розрахунковими листками про
виплати заробітної плати позивачу
вбачаться, що заробітна плата
розраховувалася із окладу 2377 грн., а
повинна була розраховуватися із окладу
2869 грн. та складала б: в січні 2013 року -
3450 грн.; лютому 2013 року - 4396 грн.; березні
2013 року - 3260 грн.; квітні 2013 року - 4893 грн.;
травні 2013 року - 4611 грн., а повинна була
становити в січні 2013 року - 5365,03 грн.;
лютому 2013 року - 5364 грн. 03 коп.; березні
2013 року - 5365 грн. 03 коп.; квітні 2013 року -
5365 грн. 03 коп..; травні 2013 року - 5365 грн. 03
коп. Тобто різниця в недоплаті
становить 6212 грн. 15 коп. (а.с. 46-49 Т.2)

Виходячи з вищевикладеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
обгрунтовано прийшов до висновку про
задоволенні позовних вимог в частині
визнання незаконним наказу №409-о від 06
червня 2013 року та стягнення з
відповідача недоплаченої за період з
січня 2013 року по травень 2013 року
заробітної плати в розмірі 6212 грн. 15
коп.

Крім того, позивачем заявлися вимоги
про скасування наказу №409-о від 06
червня 2013 року, проте ці вимоги є
безпідставними та не несуть правового
наслідку.

Також позивачем заявлялися вимоги про
визнання незаконною фактичну
недоплату відповідачем їй заробітної
плати за період з 1 вересня 2010 року по 31
серпня 2011 року та стягнення
недоплаченої суми в розмірі 12303 грн. 60
коп.

Відповідно до ст.24 КЗпП України
укладання трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ст.49 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний видати працівникові на
його вимогу довідку про його роботу на
даному підприємстві, в установі,
організації із зазначенням
спеціальності, кваліфікації, посади,
часу роботи і розміру заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи
наказом ДЗ «Дніпропетровська медична
академія Міністерства охорони здоров'я
України» №624-о від 31 серпня 2010 року
ОСОБА_1, к.м.н., асистенту кафедри
фтизіатрії, переведено на посаду
доцента цієї ж кафедри за строковим
трудовим договором з 01 вересня 2010 року
по 31 серпня 2011 року з окладом 1949 грн. 00
коп.; доплатою за науковий ступінь у
розмірі 292 грн. 35 коп. в місяць; доплатою
за лікувально-діагностичну роботу у
розмірі 974 грн. 50 коп. в місяць; доплатою
за роботу із шкідливими і важкими
умовами праці 12% у розмірі 233 грн. 88 коп.
в місяць; надбавкою за вислугу років в
розмірі 194 грн. 90 коп. (а.с. 50-51 Т.2).

Разом з цим позивачем надано до суду
витяг із наказу №624-о від 31 серпня 2010
року відповідно до якого їй
встановлено посадовий окладом 2377 грн. 00
коп.; доплата за науковий ступінь у
розмірі 356 грн. 55 коп. в місяць; доплата
за лікувально-діагностичну роботу у
розмірі 1188 грн. 50 коп. в місяць; доплата
за роботу із шкідливими і важкими
умовами праці 12% у розмірі 285 грн. 24 коп.
в місяць; надбавка за вислугу років в
розмірі 237 грн. 70 коп. (а.с. 63 Т.2)

Проте, відповідно до пояснювальної
записки начальника відділу кадрів
Кутузової А.М. (а.с. 44-45 Т.2) та виписок про
заробітну плату наданими ДЗ
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
(а.с.46-49 Т.2) оклад, який вказаний у
вказаному витягу з наказу в розмірі 2377
грн. 00 коп. в місяць і всі види надбавок
із розрахунку даного окладу,
встановлений відповідно до нових
посадових окладів із 01 січня 2013 року.
Таких окладів і надбавок не було ні в 2011
році, а ні в 2012 році. Також оклади і
надбавки не могли бути постійними на
протязі 2 років, оскільки заробітна
плата змінювалася на протязі 2010-2012
років декілька разів, а 01 вересня 2010
року посадовий оклад ОСОБА_1 складав 1949
грн., у зв'язку з чим суд першої
інстанції правильно відмовив у
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Крім того доводи відповідача в
запереченні про зміну рішення суду в
частині визнання наказу незаконним та
стягнення недоплаченої заробітної
плати за період з січня по травень 2013
року колегія суддів вважає
необгрунтованими, оскільки апеляційна
скарга ними не подавалася та рішення
суду останні не оскаржували.

На підставаі викладеного колегія
суддів вважає, що при розгляді справи,
судом першої інстанції були виконані
всі вимоги процесуального закону,
всебічно перевірено обставини, спір
вирішено у відповідності з нормами
матеріального права. Рішення є
обґрунтованим, з повним відображенням
обставин, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
правильними.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -відхилити.

Рішення Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
14 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
оголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді