Справа №592/8290/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Кондратенко М. В.Номер
провадження 22-ц/788/472/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 20
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

19 березня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І., Маслова В.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, поданою його
представником ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 16 січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
треті особи: ОСОБА_6, що діє і в
інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_7,
арбітражний керуючий - ліквідатор
ОСОБА_8, про встановлення фактів, що
мають юридичне значення, визнання
дійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку з господарськими
будовами,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 16 січня 2014 року
відмовлено за безпідставністю вимог у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5
про встановлення фактів:

- набуття ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19 грудня 1998 року, серія
ААР № 449344, виданого нотаріусом Другої
Сумської державної нотаріальної
контори за реєстраційним № 2-67, права
власності на спадкове майно - житловий
будинок площею 36,1 кв. м з надвірними,
господарчими та побутовими будівлями:
сарай „Б", погріб п/г , вбиральня «У»,
гараж «Д», огорожа № 1-2 , що
знаходяться по АДРЕСА_1,

- про знаходження на земельній
ділянці площею 0,0942 га, розташованій за
адресою: АДРЕСА_1, об'єкту
незавершеного будівництва: житлового
будинку літ. «А» площею 78,9 кв. м, що
складається з приміщення 1 - 6,4 кв. м,
приміщення 2 - 7,7 кв. м, приміщення 3 - 22,4
кв. м, приміщення 4 - 9,8 кв. м, приміщення
5 - 5,2 кв. м, приміщення 6 - 16,7 кв. м,
приміщення 7 - 10,7 кв. м,
мансардного поверху площею 30,6 кв. м, а
також господарських будов: сарай літ.
«Б», погріб п/г, вбиральня «У», гараж
«Д», огорожа № 1-7, перебудова і
реконструкція якого здійснюється
ОСОБА_3,

а також про:

- визнання дійсним договору купівлі
продажу житлового будинку, площею 36,1
кв. м, з надвірними, господарчими та
побутовими будівлями: сарай „Б", погріб
п/г , вбиральня „ У", гараж „Д", огорожа
№ 1-2, що знаходяться по АДРЕСА_1,
укладеного 12 січня 2004 року між
продавцем ОСОБА_5 і покупцем ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача, який підтримав
апеляційну скаргу з викладених в ній
мотивів, дослідивши матеріали справи
та перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

06 серпня 2013 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що він та відповідач є
рідними братами, а різне написання їх
прізвищ виникло з причини різного
перекладу прізвищ працівниками
паспортної служби при отриманні
паспортів громадян України, що
підтверджується копіями свідоцтв про
їх народження, паспортів громадян
України.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 19 грудня 1998 року, вида
ного Другою Сумською державною
нотаріальною конторою, реєстровий
номер 2-67, ОСОБА_5 успадкував житловий
будинок „А-1" цегляний, жила площа якого
36,1 кв. м, з на двірними, господарчими та
побутовими будівлями: сарай «Б» -
дерев., обкл. цегл., погріб пг - шлаконаб.,
вбиральня «У» - дощата, гараж «Д» -
металев., огорожа № 1-2-метал., доща та, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
земельній ділянці пло щею 943 кв. м, які
належали померлій ОСОБА_9 на підставі
сві доцтва про право на спадщину від 17
липня 1990 року, реєстровий № 3-2179,
виданого Другою Сумською державною
нотаріальною конторою,
зареєстрованого в Сумському ОБТІ 26
липня 1990 року за № 6054.

Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом видане на ім'я ОСОБА_5, що
мешкає в АДРЕСА_1, до пущена помилка у
написанні прізвища відповідача:
«ОСОБА_5» замість «ОСОБА_5». Під час
переоформлення Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯВ № 727784 загальною площею 0,0942 га,
кадастровий но мер 210020016, згідно
рішення № 1260-МР від 05 липня 2005 року,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на
якій розташований об'єкт спадкування,
прі звище відповідача вказане згідно
паспорта громадя нина України - ОСОБА_5.

На момент оформлення заповіту ОСОБА_9
позивач проживав окремо, мав власне
житло і тому на спадщину не
претендував.

01 листопада 2000 року він виїхав
тимчасово у Португалію на заробітки,
повернув ся 24 серпня 2003 року, маючи при
собі значну суму коштів. На цей момент
перший шлюб у нього розпався, він
залишився без житла. Тому він та
відповідач 12 січня 2004 року вирішили, що
він сплатить відповідачу 25000 грн., що
стано вило тоді 5000 доларів США, при
інвентарній вартості будинку 17656 грн.,
і таким чином викупить житловий
будинок разом із земельною ділянкою, на
якій він розташований. Житловий
будинок на той час був у незадовільному
технічному стані, потребував значних
капіталовкладень, повністю потрібно
було заміню вати покрівлю, був
відсутній водопровід та газове
опалення. Він створив другу сім'ю і
потребував для облаштування
нормальних умов проживання, у тому
числі і майбутньої малолітньої доньки,
допоміжної житлової площі, а тому
вирішив добудувати житловий будинок,
збільшивши його площу, мансарду,
провести водопровід та каналіза цію,
облаштувати індивідуальне газове
опалення. Коштів було обмаль навіть на
завершення такої перебудови, і він
вимушений був оформити споживчий
кредит у АКБ «Укрсиббанк». Тому сторони
вирішили, що спочатку відповідач
перебудує житловий будинок, здадуть
його в експлуатацію, а потім оформлять
нотаріально посвідчений договір
купівлі - продажу.

Коли він фактично добудував будинок,
виявилось, що відповідач як фізич на
особа - підприємець має значний борг по
податках і зборах, донарахований у
результа ті перевірки ДПІ в м. Суми, два
судові процеси тривають на протязі 2007 -
2013 років. Касаційні скарги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 перебу вають
на розгляді у Вищому адміністративному
суді України. Позови ДПІ в м. Суми були
задоволені, виконавчі документи
пред'явлені до виконання, і на майно ФОП
ОСОБА_5 накладені арешти державною
виконавчої службою. Постановою від 24
грудня 2012 року у справі № 136/5014/2841/2012
господарського суду Луганської обла
сті ФОП ОСОБА_5 визнаний банкрутом,
відкрито ліквідаційну процедуру,
призначено ліквідатором банкрута
арбітражного керуючого ОСОБА_8 Згідно
закону, майно банкрута підлягає
включенню у ліквідаційну масу та
продажу з метою по гашення вимог
кредиторів, у цьому випадку - ДПІ в м.
Суми.

За таких обставин позивач з метою
захисту свого цивільного права та
інтересу, своєї дружини та малолітньої
дочки ОСОБА_11, 2005 року народження,
звернувся з даним по зовом до суду.

Незважаючи на відсутність нотаріально
посвідченого між ним та відповідачем
договору купівлі - продажу житлового
будинку та земельної ділянки, на якій
він розташований, фактично договір
між сторонами укла дений та повністю
виконаний, за винятком його письмової
форми та нотаріального посві дчення.

Оскільки позивач у результаті
переробки старої речі (старого будинку)
фактично створив нову річ, що
підтверджується копіями технічного
паспорту на початок реконструкції і на
її кінець, з дозволу законного власника
земельної ділянки та речі, новий
житловий будинок не зданий в
експлуатацію, позивач є фактично
власником об'єкту незавершеного
будівництва житлового будинку.

Просив визнати, що громадянин, який
зазначений як спадкоємець у свідоцтві
про право на спадщину за заповітом від
19 грудня 1998 року, серії ААР № 449344,
виданому Другою Сумсь кою державною
нотаріальною конторою за реєстровим №
2-67, „ОСОБА_5, що меш кає: АДРЕСА_1" та
ОСОБА_5, осо ба якого посвідчена
паспортом громадянина України серії
НОМЕР_3, виданим 29 січня 2001 року
Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в
Сумській області, є однією і ті єю ж
особою; визнати дійсним договір
купівлі житлового будинку площею 36,1 кв.
м з надвір ними, господарчими та
побутовими будівлями: сарай „Б" - дер.,
обкл. цегл., погріб п/г -шлакоблок.,
вбиральня «У» - дощата, гараж «Д» -
металев., огорожа № 1-2 - метал., доща та,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
земельній ділянці площею 943 кв. м,
земельної ділянки площею 943 кв. м, укла
дений 12 січня 2004 року між продавцем
ОСОБА_5, номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1, та покупцем
ОСОБА_3, номер облікової картки
платника податків НОМЕР_2; встановити,
що на дату подання позову на земельній
ділянці площею 0,0942 га, розташованій за
адресою: АДРЕСА_1, знаходиться об'єкт
незавершеного будівництва - житлового
будинку літ. «А» площею 78,9 кв. м, у тому
числі: приміщення І - 6,4 кв. м,
приміщення II - 7,7 кв. м, приміщення III - 22,4
кв. м, приміщення IV- 9,8 кв. м, приміщення V
- 5,2 кв. м, приміщення VI - 16,7 кв. м,
приміщення VII - 10,7 кв. м, ман сардний
поверх площею 30,6 кв. м, сарай літ. „Б",
погріб п/г, вбиральня „У", гараж „Д",
огорожа № 1-7, який побудований ОСОБА_3,
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_2 (а.с.2-5).

20 грудня 2013 року позивач в особі свого
представника ОСОБА_4 уточнив позовні
вимоги та просив

- встановити факт набуття ОСОБА_5
(паспорт серії НОМЕР_3, виданий 29 січня
2001 року Ковпаківським РВ СМУ УМВС
України в Сумській області, номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) права власності на спадкове
майно, а саме: житловий будинок площею
36,1 кв. м, з надвірними, господарчими та
побутовими будівлями: сарай «Б» - дер.,
обкл. цегл., погріб п/г- шлаконаб.,
вбиральня «У» - дощата, гараж «Д» -
металев., огорожа №1-2 - метал. дощата,
згідно з описом відповідно до
технічного паспорту, виданого Сумським
ООБТІ 10 грудня 1998 року, що знаходиться
за адресою: м. Суми, вул. Пушкіна,76, на
земельній ділянці площею 943 кв. м на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 19 грудня 1998
року серія ААР №449344, виданого
нотаріусом Другої Сумської державної
нотаріальної контори, зареєстрованого
в реєстрі за №2-67, в якому з помилкою
зазначено його прізвище (ОСОБА_5
замість ОСОБА_5);

- визнати дійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку,
укладений 12 січня 2004 року між ОСОБА_5,
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1, та ОСОБА_3, номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_2, за яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3
придбав житловий будинок площею 36,1 кв.
м з надвірними, господарчими та
побутовими будівлями: сарай - «Б»- дер.,
обкл. цегл., погріб п/г - шлаконаб.,
вбиральня «У» - дощата, гараж «Д» -
метал., огорожа №1-2- метал. дощата,
згідно з описом, відповідно до
технічного паспорту, виданого Сумським
ООБТІ 10 грудня 1998 року, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, на земельній
ділянці площею 943 кв. м;

- встановити, що на час подання позову
на земельній ділянці площею 0,0942 га,
розташованій за адресою: АДРЕСА_1,
знаходиться об'єкт незавершеного
будівництва - житлового будинку літ.
«А» площею 78,9 кв. м, у тому числі:
приміщення І - 6,4 кв. м, приміщення II - 7,7
кв. м, приміщення III - 22,4 кв. м, приміщення
IV- 9,8 кв. м, приміщення V - 5,2 кв. м,
приміщення VI - 16,7 кв. м, приміщення VII - 10,7
кв. м, ман сардний поверх площею 30,6 кв. м,
сарай літ. „Б", погріб п/г, вбиральня
„У", гараж „Д", огорожа № 1-7, згідно з
описом відповідно до технічного
паспорту, виданого Сумським ООБТІ 15
березня 2007 року, перебудова та
реконструкція якого здійснюється
ОСОБА_3 (а.с. 68-69).

Посилався при цьому на те, що
встановлення факту набуття ОСОБА_12
права власності на спадкове майно є
необхідним для вирішення його спору
про право - визнання чинним договору,
укладеного між сторонами та виконаного
ними без його нотаріального
посвідчення в зв'язку з ухиленням від
такого посвідчення, а також в зв'язку з
невідповідністю правовстановлюючого
документа відповідача - свідоцтва про
право на спадщину його паспорту.

В процесі реконструкції будинку
фактично створився новий об'єкт -
житловий будинок, що за своїм розміром,
технічним оснащенням, наявністю
інженерних комунікацій, використаними
матеріалами суттєво відрізняється від
будинку до початку перебудови та
реконструкції, яка ще не завершена,
прийняття в експлуатацію не оформлене,
а тому він на підставі ст. 333 ЦК України
набув право на нову річ.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову в частині
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, суд першої інстанції виходив
з того, що права позивача в цій частині
не підлягають захисту, оскільки
набуття його братом ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19 грудня 1998 року права
власності на спадкове майно - житловий
будинок площею 36,1 кв. м, розташований по
АДРЕСА_1, та знаходження на земельній
ділянці відповідача площею 0,0942 га
об'єкту незавершеного будівництва не
породжує для позивача
юридично-правових наслідків щодо
виникнення, зміни або припинення
особистих чи майнових прав відносно
зазначеного нерухомого майна.

Щодо вимоги про визнання дійсним
договору купівлі-продажу спірного
нерухомого майна, суд виходив з того, що
вказана угода не відповідає вимогам ст.
657 ЦК України, оскільки не дотримані
вимоги закону щодо обов'язкового
посвідчення правочину з подальшою його
державною реєстрацією, після якої
виникає право власності на нерухоме
майно, а доводи позивача щодо
обгрунтування вимог в цій частині не
грунтуються на відповідних нормах ЦК
України.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони в справі є рідними братами.
Прізвища в паспортах на українській
мові зазначені позивача - ОСОБА_3,
відповідача - ОСОБА_5 (а.с. 10 - 12).

Відповідач ОСОБА_5 згідно свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
19 грудня 1998 року, виданого Другою
Сумською державною нотаріальною
конторою за реєстраційним № 2-67,
успадкував після смерті ОСОБА_9
нерухоме майно: житловий будинок «А-1»
жилою площею 36,1 кв. м з надвірними,
господарчими та побутовими будівлями -
сарай «Б», погріб п/г, вбиральня «У»,
гараж «Д», огорожа №1-2, що знаходиться
по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею
943 кв. м, зареєстрував право власності
на нього 27 січня 1999 року (а.с. 13).

В свідоцтві про право на спадщину за
заповітом вказане прізвище спадкоємця
ОСОБА_5

На підтвердження позову позивач ОСОБА_3
надав суду копію письмового,
нотаріально не посвідченого, договору
купівлі-продажу від 12 січня 2004 року,
згідно якого продавець ОСОБА_5 продав
йому за 20 000 грн. (п'ять тисяч доларів
США) земельну ділянку площею 943 кв. м і
жилий будинок площею 36, 1 кв. м по
АДРЕСА_1, який належить йому на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 19
грудня 1998 року, та зобов'язався
оформити договір купівлі-продажу в
нотаріальній формі після отримання
державного акту на земельну ділянку;
зазначено, що передбачені даним
договором кошти продавець отримав в
повному обсязі (а.с. 9).

З технічних паспортів на спірне
домоволодіння від 10 грудня 1998 року і
від 15 травня 2007 року (виданого на ім'я
ОСОБА_5), вбачається, що станом на 2007
рік житловий будинок «А» збудований
самочинно, знаходиться в стадії
реконструкції (а.с.14-17, 19-21).

В спірному будинку зареєстровані та
проживають позивач, його дружина
ОСОБА_6, з якою він зареєстрував шлюб 13
листопада 2004 року, та неповнолітня
дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач
зареєстрований і проживає в м.
Луганськ (а.с.6-8, 11, 12).

29 січня 2007 року відповідач ОСОБА_5
отримав Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,0942 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд на
підставі рішення Сумської міської ради
від 5 липня 2005 року (а.с. 18).

Постановою господарського суду
Луганської області від 24 грудня 2012 року
визнано банкрутом боржника - фізичну
особу-підприємця ОСОБА_5, який проживає
в АДРЕСА_2, відкрито ліквідаційну
процедуру строком на 6 місяців до 24
червня 2013 року, призначено
ліквідатором банкрута арбітражного
керуючого ОСОБА_8 (а.с. 22-23).

Третя особа в справі - служба у справах
дітей Сумської міської ради не
висловила свою думку щодо можливих
результатів розгляду спору судом,
послалась на положення діючого
законодавства з питань захисту прав
дітей (а.с. 34, 49)., 84).

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції зробив вірний
висновок про недоведеність позивачем
позовних вимог.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства; має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Частина 1 ст. 256 ЦПК України передбачає
перелік фактів, що мають юридичне
значення і можуть встановлюватись
судом.

Згідно вимог п. 6 ч. 1, ч. 2 ст. 256 ПК
України, суд розглядає справи про
встановлення факту належності
правовстановлюючих документів особі,
прізвище, ім'я, по батькові, місце і час
народження якої, зазначені в документі,
не збігаються з ім'ям, по батькові,
прізвищем, місцем і часом народження
цієї особи, зазначеним у свідоцтві про
народження або в паспорті; у судовому
порядку можуть бути встановлені також
інші факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 5 « Про
судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення» з наступними змінами і
доповненнями, у порядку окремого
провадження судами розглядаються
справи про встановлення фактів, якщо
згідно з законом такі факти породжують
юридичні наслідки, тобто від них
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
громадян; чинним законодавством не
передбачено іншого порядку їх
встановлення; заявник не має іншої
можливості одержати або відновити
загублений чи знищений документ, який
посвідчує факт, що має юридичне
значення; встановлення факту не
пов'язується з наступним вирішенням
спору про право.

Правила ведення нотаріального
діловодства, затверджені наказом
Міністерства юстиції України від 22
грудня 2010 року № 3253/5 передбачають
можливість самостійного виправлення
нотаріусом недоліків нотаріального
акту.

Так, згідно п. 6.13 Правил, у разі
допущення помилки у тексті
нотаріального акту, який не потребує
підпису особи, що звернулася за
вчиненням нотаріальної дії (наприклад,
у свідоцтві), внесення дописок чи
виправлень до тексту нотаріального
акту здійснюється за заявою такої
особи, зареєстрованою у Журналі
реєстрації вхідних документів.
Виправлення помилки застерігається
нотаріусом, який вчиняв нотаріальну
дію, після посвідчувального напису, із
зазначенням дати та проставленням
свого підпису і печатки на такому
застереженні. При цьому, всі
виправлення мають бути зроблені таким
чином, щоб можна було прочитати як
виправлене, так і помилково написане, а
потім закреслене.

У разі, якщо допущені помилки можуть
бути виправлені нотаріусом, такі
виправлення здійснюється лише тим
нотаріусом, який вчинив нотаріальну
дію. Інший нотаріус не вправі усувати
недоліки такого нотаріального акту.

З врахуванням вказаних положень Правил
та обставин справи, суд прийшов до
вірного висновку про те, що саме
відповідач ОСОБА_5, на ім'я якого видане
19 грудня 1998 року свідоцтво про право на
спадщину, не позбавлений можливості
вирішувати питання належності йому
вказаного правовстановлюючого
документу, оскільки саме для нього цей
факт породжує юридичні наслідки у
вигляді виникнення права на спадщину, а
не для позивача.

Позивач посилається в скарзі на те, що
вказаний висновок суду є невірним,
оскільки належного відповідачеві
нерухомого майна - будинку площею 36,1 кв.
м вже не існує, успадкований ОСОБА_5
будинок фактично перебудований в інший
будинок ОСОБА_3 за власні кошти, в
будинку проживає позивач ОСОБА_3 з
дружиною та дочкою, і сам відповідач
ОСОБА_5 підтвердив, що будинок, який був
ним успадкований, він продав своєму
братові ОСОБА_3 для перебудови та
реконструкції. На його місці створено
фактично новий незавершений
будівництвом будинок, до створення
якого відповідач не має відношення.

Такі доводи скарги є безпідставними,
оскільки наявність у відповідача
можливості захистити у встановленому
законом порядку своє право щодо
належності саме йому
правовстановлюючого документу -
свідоцтва про право на спадщину не
залежить від реальної наявності
спадкового майна, і суд зробив
висновок щодо можливості встановлення
факту належності відповідачеві саме
документу, а не будинку.

Згідно ч. 1, абзацу першого ч. 3 ст. 331 ЦК
України, право власності на нову річ,
яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом; до
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Згідно ч.1 ст. 332 ЦК України, переробкою
є використання однієї речі (матеріалу),
в результаті чого створюється нова річ.

Суд обґрунтовано вважав
безпідставними посилання позивача на
вказані норми закону як правові
підстави для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку /квартири/ або
іншого нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин
має вчинятися у формі, встановленій
законом.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України визначає, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом; якщо правочин,
для якого законом встановлена його
недійсність у разі недодержання вимоги
щодо письмової форми, укладений усно і
одна із сторін вчинила дію, а друга
сторона підтвердила її вчинення,
зокрема шляхом прийняття до виконання,
такий правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Ст. 220 ЦК України передбачає, що у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Таким чином, закон передбачає умовами
визнання договору дійсним у вказаному
випадку те, що сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, така
домовленість підтверджується
письмовими доказами, відбулося повне
або часткове виконання договору і одна
з сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення.

Між тим, звертаючись з позовом до суду,
позивач у позовній заяві в цій частині
посилався на те, що сторони домовились,
що спочатку позивач перебудує будинок,
здадуть його в експлуатацію, а потім
оформлять нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу, і не
стверджував про те, що відповідач
ухилився від його нотаріального
посвідчення.

Відповідач в особі свого представника
у письмовому відзиві на позов пояснив,
що сторони є рідними братами, їх
прізвища зазначені в паспортах
по-різному із-за неоднакового
перекладу з російської мови на
українську, а нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу не стали
укладати по тій причині, що ОСОБА_3 ще
до укладення договору купівлі-продажу
збирався знести старий будинок в
зв'язку з його майже аварійним станом і
побудувати новий, а тому не було
потреби оформляти належним чином право
власності на нерухоме майно, яке
підлягало знесенню (а. с. 40).

Сторони в засіданні суду першої
інстанції пояснили, що не змогли
укласти нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу будинку із-за
помилки в зазначенні прізвища
відповідача в свідоцтві про право на
спадщину, а в засіданні апеляційного
суду позивач пояснив, що на той час він
вже почав здійснювати реконструкцію
будинку і оформити в нотаріальному
порядку договір теж було з цієї причини
неможливо.

З огляду на зазначене не спростовують
висновків суду доводи скарги про те, що
відповідач, який не став виправляти
допущену в свідоцтві про право на
спадщину помилку, фактично цим
ухилився від нотаріального
посвідчення договору, і він, позивач,
фактично купив у нього будинок та почав
здійснювати його перебудову, а тому,
оскільки будинок обліковується за
відповідачем, є загроза втрати цього
майна із-за банкрутства відповідача.

Колегія суддів враховує і те, що в
письмовому договорі купівлі-продажу
будинку та земельної ділянки, яка
станом на 12 січня 2004 року ще не була
власністю відповідача, останній
зобов'язався оформити договір «в
нотаріальній формі» після отримання
Державного акту на земельну ділянку
(а.с.9), і доказів щодо ухилення
відповідача від нотаріального
оформлення договору купівлі-продажу
після отримання 29 січня 2007 року
Державного акту про право на землю, в
справі відсутні.

Тобто, як вбачається з матеріалів
справи, нотаріальне посвідчення
спірного договору сторонами не
відбулось не в зв'язку з тими
обставинами, які передбачені законом
як підстава для визнання договору
дійсним, а в зв'язку з не виконанням
ними певних вимог законодавства щодо
належного оформлення такого договору.

Рішення суду узгоджується з
роз'ясненнями, які містяться в п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», згідно яких з
підстав недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. Вирішуючи
спір про визнання правочину, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним, судам необхідно враховувати,
що норма частини другої статі 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з держаною реєстрацією,
тому вони не є укладеними і не
створюють прав та обов'язків для
сторін.

При розгляді таких справ суди повинні
з'ясувати, чи підлягає правочин
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК
України. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах по визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Не ґрунтуються на вимогах закону і
доводи позивача про те, що у нього є
право вимагати встановлення фактів,
які є предметом спору, з посиланням на
те, що для нього є суттєвим
встановлення факту набуття саме його
братом ОСОБА_5, а не неіснуючою особою з
іншим прізвищем, будинку, який позивач
придбав для перебудови саме у свого
брата ОСОБА_5 та саме йому сплатив кошти
за придбаний будинок відповідно до
укладеної з ним домовленості, і саме за
домовленістю з ОСОБА_5 на земельній
ділянці, яка, відповідно до державного
акту про право власності на земельну
ділянку, належить ОСОБА_5, позивачем
здійснене незавершене будівництво
будинку.

Не спростовують висновків суду і
посилання позивача на те, що відповідач
визнав його вимоги, та на те, що не існує
іншого порядку встановлення факту, що
на земельній ділянці відповідача
позивач за власні кошти здійснює
будівництво, з огляду на недотримання
сторонами вимог законодавства щодо
узаконення об'єктів самочинного
будівництва.

Позивач посилається на те, що
встановлення такого факту в
сукупності з визнанням договору
дійсним має юридичне значення,
оскільки від нього залежить припинення
прав відповідача на спірне майно та
виникнення права на нього у позивача
після завершення будівництва та
реконструкції будинку.

Правовою підставою для такого
висновку позивач вважає положення
статті 331 ЦК України щодо набуття права
власності на новостворене майно та
об'єкти незавершеного будівництва, ст.
332 ЦК України щодо права набуття права
власності на перероблену річ, ст. 376 ЦК
України, згідно якої на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

У встановленні факту знаходження на
земельній ділянці відповідача нових
об'єктів самочинного будівництва, які
побудовані саме позивачем, суд
обґрунтовано відмовив, оцінивши таку
вимогу як неналежний спосіб захисту
позивачем свого права, оскільки по
суті шляхом встановлення цього факту
позивач намагається, посилаючись на
вказані норми ЦК України, підтвердити
своє право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, відносно
якого існує встановлений законом
порядок набуття права власності
шляхом звернення до відповідних
державних органів для його узаконення.

Обставини, на які посилається позивач,
були предметом дослідження суду першої
інстанції і отримали об'єктивну оцінку.
Позивач не навів у апеляційній скарзі
фактів, які б підтвердили
необґрунтованість рішення суду,
свідчили б про наявність підстав для
задоволення скарги.

За таких обставин оскаржуване рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, підстави для його
зміни чи скасування відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його
представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 16 січня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -