АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-796/629/2014
Доповідач - Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.

суддів: Лапчевської О.Ф., Корчевного
Г.В.,

при секретарі - Мурга М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3, на заочне рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 21 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_3 в якому просив
розірвати шлюб, укладений між ними 09
квітня 2002 року. Від шлюбу сторони мають
дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування своїх позовних вимог,
позивач зазначав, що в зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою перебуває вже
більше 11 років, але з липня 2009 року
сторони поживають окремо, спільного
господарства не ведуть та фактично
шлюбні відносини припинили. Підставою
для звернення до суду, за твердженнями
позивача, стали непорозуміння сторін,
різні інтереси та погляди на життя і
втрата з його боку почуття любові, що
має наслідком неможливість подальшого
спільного проживання

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013
року позов задоволено. Розірвано шлюб,
зареєстрований 09 квітня 2002 року
Відділом реєстрації актів
громадського стану Дніпровського
районного управління юстиції в м.
Києві, актовий запис № 408, між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2013 року
залишено без задоволення заяву про
перегляд заочного рішення від 21 жовтня
2013 року.

Не погоджуючись із заочним рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 21 жовтня 2013 року, ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
ставить питання про скасування
оскаржуваного рішення, ухвалення
нового, яким відмовити у задоволені
позовних вимог.

Апелянт зазначає, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, що призвело до ухвалення
незаконного рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримали, ОСОБА_4 скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарги
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу
України шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебувають у шлюбі з 09 квітня
2002 року, зареєстрованому Відділом
реєстрації актів громадського стану
Дніпровського районного управління
юстиції в м. Києві, про що в книзі
реєстрації зроблений актовий запис №
408 (а.с.4).

Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5)

Як зазначав ОСОБА_4, спільне життя між
сторонами не склалося, сім'я фактично
розпалася, сторони на даний час не
ведуть спільного господарства та не
підтримують шлюбних стосунків, у
позивача відсутнє почуття любові і
відсутня згода на перебування у шлюбі з
відповідачем.

Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу
України шлюб ґрунтується на вільній
згоді жінки та чоловіка. Примушування
жінки та чоловіка до шлюбу не
допускається.

Частинами 3,4 ст.56 СК України
передбачено право кожного з подружжя
припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження є порушенням права дружини,
чоловіка на свободу та особисту
недоторканість і може мати наслідки,
встановлені законом

Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу
України суд постановляє рішення про
розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що подальше спільне
проживання подружжя і збереження шлюбу
суперечило б інтересам одного з них,
інтересам їхніх дітей, що мають істотне
значення.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України,
шлюб припиняється внаслідок його
розірвання, у тому числі за позовом
одного з подружжя на підставі рішення
суду, відповідно до статті 110 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України
позов про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя. Суд
з'ясовує фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову про розірвання
шлюбу, бере до уваги наявність
малолітньої дитини, дитини-інваліда та
інші обставини життя подружжя. Суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Оскільки обставини, викладені ОСОБА_4,
свідчать про те, що у останнього
відсутня вільна згода на перебування у
шлюбі, втрачене почуття любові до
ОСОБА_3, збереження шлюбу, на думку
суду, суперечитиме його інтересам.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», проголошена
Конституцією України охорона сім'ї
державою полягає, зокрема, в тому, що
шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам одного з них чи
інтересам їх дітей. Із цією метою суди
повинні уникати формалізму при
вирішенні позовів про розірвання
шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
враховувати наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя,
забезпечувати участь у судовому
засіданні, як правило, обох сторін,
вживати заходів до примирення
подружжя.

Збереження шлюбу за відсутності згоди
одного з подружжя вже є таким, що буде
суперечити його інтересам виходячи з
положень ст. 24 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ухвалюючи рішення суд не дослідив
питання часу фактичного проживання
разом, оскільки не встановлення даних
фактів прямо впливає на подальший
розподіл майна сторін не може бути
підставою для скасування рішення про
розірвання шлюбу, так як вимог щодо
розподілу спільного майна подружжя
позивачем не заявлялися, крім того,
само по собі розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 21.12.2007 № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» питання про
розірвання шлюбу вирішується
незалежно від наявності між подружжям
майнового спору.

Таким чином, справа про розірвання
шлюбу може бути розглянута незалежно
від наявності між подружжям майнового
спору, що відповідає зазначеним нормам
матеріального права.

Крім того, за правилами норм Сімейного
кодексу України стягнення аліментів
може ініціюватися заінтересованою
стороною як при перебуванні у шлюбі,
так і після розірвання шлюбу, а також і
при відсутності шлюбно-сімейних
відносин. Отже, вирішення спору про
розірвання шлюбу, не позбавляє права
звернутись із позовом про стягнення
аліментів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів та пояснень сторін в
ході апеляційного розгляду, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про те, що постановляючи
заочне рішення про розірвання шлюбу
суд першої інстанції встановив
обставини справи та фактичні взаємини
подружжя, причини розірвання шлюбу, у
зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого
висновку про неможливість збереження
шлюбу та наявність правових підстав
для його розірвання, а тому висновки
суду щодо наявності підстав для
задоволення позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Доводи скарги висновків суду першої
інстанції не спростовують, не
впливають на правильність прийнятого
судом рішення і, з огляду на вимоги ст.
308 ЦПК України, не можуть бути визнані
підставою для його скасування, тому
підлягають відхиленню.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому відсутні
підстави для скасування оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді