Справа № 153/1953/13-ц Провадження №
22-ц/772/124/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Любинецька-Онілова А.
Г.Категорія: 23 Доповідач: Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,суддів:Вавшка
В.С., Колоса С.С., при секретаріСніжко
О.А., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до Селянського фермерського
господарства (далі - СФГ) «Оріон» про
поновлення строку позовної давності,
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним та зобов'язання не
чинити перешкод в користуванні
земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Ямпільського районного суду
Вінницької області від 25 листопада 2013
року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6
звернулась в суд 8 травня 2013 року.

6 листопада 2013 року ОСОБА_6 подала до
суду заяву про зміну позовних вимог, у
якій просила поновити строк позовної
давності, визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки площею 1.48 га,
укладений між нею та СФГ «Оріон» 29
грудня 2005 року, яка розміщена на
території Борівської сільської ради
Чернівецького району та зобов'язати
відповідача не чинити їй перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
площею 1,48 га шляхом надання можливості
самостійно господарювати на землі.

Обґрунтовуючи вказані вимоги позивач
зазначала, що їй на праві власності
належить земельна ділянка для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва площею 1.48 га, що розміщена
на території Борівської сільської ради
Чернівецького району, що
підтверджується Державним актом
серії ВН №24050819 від 24 січня 2001 року.

У 2011 році їй стало відомо, що 29 грудня
2005 року договір між нею та відповідачем
укладено договір оренди вказаної
земельної ділянки строком на 10 років,
при тому, що вона не підписувала такого
договору, у зв'язку із чим звернулась
з заявою про злочин і заява внесена до
Єдиного реєстру ДР.

Зазначала, що у відповідності до
частини 1 статті 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору
та умови визначені законодавством як
істотні. Згідно з частиною 1 статті 15
Закону України «Про оренду землі» (далі
- Закон) істотними умовами договору є :
об'єкт оренди (місце розташування та
розмір земельної ділянки), строк дії
договору, орендна плата м з зазначенням
її розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення, та інше
передбачене вказаною частиною цієї
статті цього Закону. Позивач вказала
на відсутність істотних умов
договору у оспорюваному нею договорі
та послалась на відсутність додатків
при цьому договорі передбачених
частиною 4 статті 15 Закону.

Посилаючись на відсутність у договорі
оренди землі індексації орендної
плати, порядок її внесення, перегляду
та відповідальності за її несплату,
умов збереження, об'єкта оренди, умов
повернення земельної ділянки
орендодавцеві, існуючі обтяження щодо
використання земельної ділянки,
невідповідності спірного договору
Типовій формі договору оренди землі
затвердженій постановою Кабінету
Міністрів України від 3 березня 2004 року
№ 220, посилаючись на відсутність
планів або схем земельної ділянки, її
кадастрового плану та актів визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості), відсутність акту
приймання - передачі землі, просила в
силу положень частини 2 статті 15
Закону, положень статей 203, 215 ЦК
України поновити позовну давність,
яка пропущена з поважних причин та
визнати вказаний договір оренди
недійсним. Просила також зобов'язати
відповідача не чинити перешкод в
користуванні земельною ділянкою.

Рішенням Ямпільського районного суду
Вінницької області від 25 листопада 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги
повністю.

Представник відповідача заперечував
доводи апеляційної скарги посилаючись
на їх безпідставність та просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи із наступного.

У відповідності до положень частини 1
статті 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до частини 2 цієї статті
цього Кодексу не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду
вбачається, що таке рішення є по суті
правильним і справедливим, а тому
скасованим бути не може.

Судом першої інстанції встановлено і
не заперечується сторонами, що згідно
Державного акту на право приватної
власності не землю серії ВН № 240508192,
виданого 24 січня 2001 року Борівською
сільською радою Чернівецького району,
ОСОБА_6 є власником земельної ділянки
площею 1,48 га, розташованої на території
Борівської сільської ради. Земельна
ділянка передана для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва (а. с. 9).

29 грудня 2005 року між ОСОБА_6 та СФГ
«Оріон» було укладено договір оренди
земельної ділянки площею 1,48 га,
терміном на 10 років, зі сплатою
орендної плати в розмірі 350 грн. Договір
зареєстровано у Борівській сільській
раді Чернівецького району 29 грудня 2005
року за № 300 (а. с. 10).

Не заперечується сторонами, що за весь
час дії цього договору відповідач
використовував земельною ділянкою, що
була передана йому в оренду позивачем,
а позивач отримував орендну плату
згідно умов договору.

Встановлено, що рішенням Чернівецького
районного суду Вінницької області від
30 листопада 2012 року, яке набуло
законної сили 17 грудня 2012 року
зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 не перешкоджати СФГ
«Оріон» користуватися орендованими
земельними ділянками до закінчення
договорів оренди, які розташовані на
території Борівської сільської ради.
Зазначеним рішенням, зокрема,
встановлено, що СФГ «Оріон» має право
користування земельною ділянкою,
розміром 1,48 га, належною ОСОБА_6, згідно
укладеного з нею договору оренди
земельної ділянки терміном на 10 років
(а. с. 30-31).

Ураховуючи зазначене підстави
правомірності користування земельною
ділянкою відповідачем, умови
користування вже встановлювалось
судовим рішенням, яке набуло законної
сили.

Ставлячи питання про визнання
недійсним договору оренди на підставі
частини 2 статті 15 Закону України «Про
оренду землі», позивач, як це
вбачається із позовної заяви,
посилається на відсутність
встановлених частиною 1 статті 15 цього
Закону істотних умов у договорі
оренди, а саме : індексації орендної
плати, порядок її внесення, перегляду
та відповідальність за її несплату,
збереження стану об'єкта оренди, умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві, існуючі обтяження щодо
використання земельної ділянки,
невідповідність договору формі та
змісту встановленому у Типовій формі
договору оренди землі затвердженій
постановою Кабінету Міністрів України
№220 від 3 березня 2004 року.

Позивач посилається також на
відсутність плану або схеми земельної
ділянки яка передавалась в оренду, її
кадастрового плану та акту
визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), що передбачено
частиною 4 статті 15 вказаного Закону.
Разом із цим позивач зазначила про те,
що вона договір оренди 29 грудня 2005
року не підписувала про що заявила в
Чернівецький РВ про злочин і її заява
була внесена в Єдиний реєстр ДР.

Як вбачається із змісту оскаржуваного
рішення суду, суд, вирішуючи спір та
відмовляючи у задоволенні позову,
виходив із безпідставності заявлених
матеріально - правових вимог
зазначаючи при цьому про
недоведеність обставин, на які
посилається позивач, зокрема про те, що
вона не підписувала договір, а також
про те, що вона не передавала земельну
ділянку відповідачеві, так як акт
прийому-передачі відсутній. Суд
виходив також із того, що обставини
укладення договору оренди доведено
встановленими обставинами у судових
рішеннях, які набули законної сили.
Виходячи із вказаних висновків суду
підстав для задоволення позову немає
через не доведеність позивачем
обставин, на які він посилається у
обгрунтування своїх вимог, а отже
безпідставності заявлених
матеріально - правових вимог.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки до таких
висновків суд дійшов обґрунтовано за
правильно встановлених обставин
справи.

Як вбачається із позовної заяви та
наданих пояснень, позивач
обґрунтовуючи свої вимоги не наводить
у позовній заяві у чому саме полягає
порушення його прав відсутністю у
договорі оренди землі істотних умов
передбачених частиною 1 статті 15
Закону та інших умов визначених
частиною 4 цієї статті цього Закону.

До того ж судом встановлено, що
відповідач пропонував привести у
відповідність до зміненого чинного
законодавства укладений договір
оренди щодо його змісту, шляхом
викладення його у новій редакції,
проте позивач з цим не погодився, що
підтверджується наданими суду
зразком листа та доказами направлення
його позивачу. Цей факт не
заперечується представником позивача.

Разом із тим захист права в суді
передбачає доведеність особою яка
звертається до суду порушення її
права, свободи та інтересів (стаття 15
ЦК України, частина 1 статті 3 ЦПК
України)

Такий висновок відповідає правовій
позиції Верховного Суду України по
справі №6-94цс13 від 25 грудня 2013 року.
Відповідно до положень статті 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України є обов'язковим для всіх судів
України за умов вказаних у цій статті.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних по суті
висновків суду та не дають підстав для
скасування правильного по суті
судового рішення з ухваленням нового
про задоволення позову.

Отже, рішення суду по своїй суті в
частині висновку про безпідставність
заявлених позивачем вимог є
правильним.

Разом із тим, правильно відмовляючи у
задоволенні позову через
безпідставність заявлених позовних
вимог суд одночасно послався як на
підставу відмови у задоволенні позову
також і на пропущення позивачем
позовної давності за заявленими
вимогами та відсутності поважних
причин пропущення позовної давності,
чим допустив неправильне застосування
норм матеріального права при
застосуванні положень про позовну
давність.

Отже, суд відмовив у задоволенні позову
як через безпідставність заявлених
матеріально - правових вимог, так і
через пропущення позивачем позовної
давності за заявленими вимогами та
відсутності поважних причин її
пропущення.

Такі підстави відмови у позові є
взаємовиключними, оскільки зміст норм
матеріального права, що урегульовують
питання застосування позовної
давності не передбачає відмову у
позові з підстав пропущення позовної
давності разом із підставою відмови
через безпідставність заявлених
матеріально - правових вимог.

Так, у відповідності до статті 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною
у спорі, є підставою для відмови у
позові. Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Виходячи із вказаних положень
наявність підстав для відмови у
заявленому позові через
безпідставність заявлених вимог
виключає необхідність відмови у
позові через пропущення позовної
давності, за наявності визначених
законом умов для цього.

Згідно із роз'ясненнями наданими у
абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня
2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі», встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважних причин, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові
з цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною
у спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Отже, встановивши недоведеність
позовних вимог та відмовляючи у
задоволенні позову з цих підстав у суду
першої інстанції не було правових
підстав відмовляти у задоволенні
позову ще й через пропущення без
поважних причин позовної давності.

За таких обставин рішення суду
підлягає зміні в частині мотивування
підстав відмови у позові з виключенням
з мотивувальної частини рішення
посилання на відмову у позові з підстав
спливу позовної давності за такими
вимогами і відсутність поважних причин
пропущення позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 303, 307, 308, пунктом 4 статті 309,
частиною 2 статті 314, статтею 316 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду
Вінницької області від 25 листопада 2013
року у цій справі змінити, виключивши
з мотивувальної частини рішення
посилання на відмову у позові з підстав
спливу позовної давності за такими
вимогами і відсутність поважних причин
пропущення позовної давності.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене на протязі двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: /підпис/
В.А. Іващук

/підпис/
В.С. Вавшко

/підпис/
С.С. Колос

Згідно з оригіналом

Суддя В.А.
Іващук