Справа № 156/1097/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Шумський А.А. Провадження №
22-ц/773/68/14 Категорія: 30 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчук М. М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування
майнової та моральної шкоди, за
апеляційною скаргою позивача на
рішення Іваничівського районного суду
від 26 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Іваничівського районного
суду від 26 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів заслухавши пояснення
осіб, які беруть участь в справі,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, приходить
до висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції свої висновки
обґрунтовував тим, що позивач не надав
доказів неналежного виконання
відповідачами своїх обов'язків щодо
випасання худоби, які призвели до
загибелі корови позивачки, а тому
прийшов до висновку, що їх вини у
загибелі належної позивачу корови
немає.

Висновки суду відповідають
встановленим в справі обставинам та
нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
в с. Грушів Іваничівського району
жителі дворів встановили між собою
чергування по випасанню великої
рогатої худоби на місцевому пасовищі,
тобто існувала колективна усна угода
про спільний випас худоби згідно якої,
сім'я (господарство) відповідно до
черги повинна відпасти стільки днів,
колективну худобу, скільки належних їй
голів ВРХ пасеться у стаді, а власники
худоби повинні сприяти у випасі шляхом
припасання у перші дні випасу,
випроводжати та зустрічати свою
худобу.

Відповідно до встановленого графіку,
відповідачі 14 травня 2013 року
здійснювали випас ВРХ, в тому числі
двоє корів позивачки по справі. Це був
перший день повного колективного
випасу худоби.

Із показань свідка ОСОБА_6 сільського
голови встанволено, що між жителями с.
Грушів, двох вулиць, існує домовленість
про спільний випас худоби на березі. Це
природнє пасовище, однак з певними
недоліками. Пасовище ще неогороджене і
потребує меліоративних робіт. В той
день на пасовищі було дуже багато
мошки, яка розвелась через надмірну
зволоженість і він не від одного чув, що
корови вели себе на пасовищі
неспокійно, збуджено.

Належність позивачу на праві власності
вказаних корів підтверджується
ветеринарними картками та паспортами
великої рогатої худоби (а.с.52-59).

В кінці дня після повернення корів з
пасовища жінкою представника позивача
ОСОБА_7 було виявлено, що одна із
належних позивачці ОСОБА_3 корів не
повернулася, після чого названий
свідок разом із відповідачем ОСОБА_4
пішла її шукати. Корову, яка лежала на
боку же живою, вони знайшли в межовому
рові, який розділяє територію с. Грушів
та с. Трубки. Води відповідно до
показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 в рові фактично не було. Жінка
представника позивача ОСОБА_3,
відповідач ОСОБА_4 та вказані свідки
намагалися надати корові першу
допомогу, продували ніздрі, вуха.
Корову дуло в рові і пізніше коли її
поклали на гужовий транспорт (підводу).
Свідок ОСОБА_8 у своїх показаннях
зазначала, що корова була невеликого
розміру, ослаблена і тому не могла сама
вибратися із рова. Під час надання
допомоги корові у неї за показаннями
свідків випала вся задня частина, що
свідчило про те, що корова здихає. Після
того як корову конем витягнули з рова,
вона вже не подавала ознак життя.

Судом також встановлено, що
ветеринарний лікар представником
позивача ОСОБА_1, не викликався і
відповідно розтин корови та відповідні
аналізи для встановлення причин її
смерті не проводився, без чого
неможливо зробити висновок про причину
смерті тварини і наявність вини
відповідачів у загибелі корови
внаслідок неналежного догляду за нею
під час випасання худоби.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На підставі встановлених обставин та
наведених норм права, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відмову в позові, оскільки
позивач всупереч ст. 60 ЦПК України не
надав доказів, які б підтверджували те,
що відповідачі неналежним чином
виконували свої обов'язки по випасанню
великої рогатої худоби внаслідок чого
загинула належна позивачу корова.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
вини відповідачів у загибелі належної
позивачу корови немає, а тому підстави
для відшкодування майнової та
моральної шкоди відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача
щодо доведеності факту неправомірних
дій відповідачів спростовуються
наведеними вище обставинами.

Крім того, позивач в своїх доводах
апеляційної скарги вказує на те, що
місцевий суд безпідставно не прийняв
до уваги показання свідків ОСОБА_7 і
ОСОБА_11, які зазначили, що корова
втопилася.

На думку колегії суддів висновок
місцевого суду щодо неприйняття до
уваги показань вказаних свідків є
обґрунтованим, оскільки вони
зацікавлені у позитивному вирішенні
справи на користь позивача, ці
показання є необ'єктивними та
відрізняються від показань інших
свідків, які вказували на те, що в рові
води фактично не було і корова
втопитися не могла. Додані до
матеріалів справи фототаблиці місця
розташування рова підтверджують ту
обставину, що він є прохідним, як для
людини так і для тварини. Крім цього, як
встановлено судом, корова після
виявлення її лежачою в рові ще досить
тривалий час, що пройшов з моменту її
виявлення і до прибуття селян на
підмогу, щоб її витягнути, була ще
живою, що виключає її загибель через
утоплення, оскільки така смерть
наступає протягом дуже короткого часу
внаслідок заповнення дихальних шляхів
і легень водою, що призводить до
припинення дихання і миттєвої смерті.

Інші доводи апеляційної скарги
позивача не знайшли свого
підтвердження під час перегляду в
апеляційному порядку оскаржуваного
рішення суду і висновків суду,
викладених в рішенні, вони не
спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Іваничівського районного суду
від 26 листопада 2013 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: