Справа № 213/2294/12 Провадження №
22-ц/772/173/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Пороховий Г. І.Категорія: 27
Доповідач: Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука
В.В.

суддів:
Чуприни В.О., Чорного В.І.,

при секретарі:
Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 на рішення
Липовецького районного суду
Вінницької області від 28.02.2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, -

в с т а н о в
и л а :

В листопаді 2012 року позивач звернувся в
суд із зазначеним позовом, посилаючись
на те, що між ним та ОСОБА_3 було
укладено усний договір позики грошових
коштів, за умовами якого він передав
відповідачу безстроково та без
процентів грошові кошти для ведення
останнім сільського господарства,
зокрема на закупівлю
сільськогосподарської техніки та
нових сортів рослин і їх посіву, а
відповідач ОСОБА_3 повинен був
повернути вказані кошти по вимозі
позивача. На виконання своїх
зобов'язань за договором, позивач у 2011
році шляхом системи грошових переказів
передав відповідачу грошові кошти на
суму 211 928 грн., а у 2012 році - 196 024 грн., що
підтверджується наданими відповідачем
розписками від 16.11.2012 року, однак на
звернення позивача про повернення
коштів, яке мало місце за місяць до
звернення в суд, ОСОБА_3 належним чином
не відреагував, а тому позивач просив
стягнути на його користь з відповідача
борг в сумі 407 942 грн. та судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 28.02.2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 подано
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
однак з посиланням на часткове
погашення боргу, заявлено вимогу про
стягнення на його користь коштів в
розмірі 258 362, 80 грн..

При цьому робиться посилання на
неповноту з`ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з
посиланням на викладені в ній
обставини.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
в судовому засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували,
вказавши на її безпідставність та
законність і обґрунтованість рішення
суду.

В судове засідання, яке було призначено
після проголошеної у справі перерви,
сторони не з'явились, про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, при цьому на адресу
суду відповідачем направлено
електронне повідомлення з проханням
про відкладення розгляду справи з
посиланням на стан здоров'я, однак
судова колегія вважає за необхідне
відмовити у відкладенні розгляду
справи, оскільки відповідачем не
надано належних доказів, які б свідчили
про його неможливість з'явитись в
судове засідання і крім того, сторонами
було надано пояснення у даній справі.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим; законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
позивачем не надано жодних доказів, які
б свідчили про наявність між сторонами
укладеного договору позики.

Однак погодитись з таким висновком
районного суду не можна, оскільки судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, суд
неправильно застосував норми
матеріального права, тому суд
апеляційної інстанції на підставі п. п.
1, 3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції скасовує та ухвалює
нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції
встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що в період 2011-2012
років ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2
грошові кошти в загальній сумі 407 952
грн..

Факт отримання ОСОБА_3 вказаних коштів
підтверджується наданими ним
розписками від 16.11.2012 року, зі змісту
яких видно, що шляхом системи грошових
переказів Western Union, у 2011 році він отримав
від ОСОБА_2 грошові кошти на суму 211 928
грн., а у 2012 році - 196 024 грн..

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2
заявлено вимогу про стягнення вказаних
коштів, при цьому вимогу обґрунтовує
невиконанням відповідачем свого
зобов'язання по поверненню боргу на
вимогу позивача, яка була заявлена,
однак залишена без належного
реагування.

У наданих в судовому засіданні
поясненнях, відповідач не заперечує
факту отримання від позивача вказаних
коштів, однак заперечує отримання ним
даних коштів в борг і існування між
ними правовідносин щодо договору
позики, а також зазначає, що кошти від
позивача він отримував для ведення
господарської діяльності
підприємства, одним із засновників
якого являвся позивач, а він працював
директором.

З матеріалів справи видно, що
відповідачем не надано будь-яких
належних доказів, які б свідчили про
спільну участь сторін у діяльності
певного підприємства і що кошти
позивачем надавались саме на
здійснення його господарської
діяльності, тобто викладене у
запереченнях відповідача твердження
щодо цільового призначення наданих
позивачем коштів є недоведеним, тоді як
згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, зі змісту наданих
відповідачем розписок видно, що кошти
він отримував як фізична особа і з
пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
наданих ними в суді першої інстанції
видно, що вказані розписки ОСОБА_3 писав
у їх присутності, при цьому борг
визнавав та обіцяв його повернути і
згідно довідки № 19 від 07.12.2012 року,
наданої Липовецьким відділенням ПАТ
«КБ «Хрещатик» та копій банківських
квитанцій, ОСОБА_3 неодноразово
здійснював переказ грошових коштів на
ім'я ОСОБА_2.

Наведені обставини свідчать про те, що
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено саме
договір позики грошових коштів, що
також підтверджено і рішенням
апеляційного суду Вінницької області
від 14.10.2013 року, яке набуло законної
сили і яким встановлено наявність між
сторонами правовідносин щодо договору
позики.

Правовідносини щодо договору позики та
його форми регламентовано положеннями
ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Обов'язок позичальника повернути
позику, передбачено ст. 1049 ЦК України і
ч. 1 даної норми Закону визначено, що
якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_3
свої зобов'язання за договором позики
не виконав і кошти не повернув.

Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Вимогами ст. 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову свій висновок
обґрунтував недоведеністю наявності
між сторонами укладеного договору
позики, однак в даному випадку поза
увагою суду залишилось положення
закону про зобов'язання та підстави
його виникнення, зокрема положення ст.
11 ЦПК України щодо підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків і
правовідносини, які виникли між
сторонами відповідають даним нормам
Закону, при цьому неповна
відповідність змісту розписок вимогам
закону не звільняє відповідача від
виконання зобов'язання та не може бути
підставою для відмови у стягненні
коштів.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку про обґрунтованість
заявленого позову і відповідно рішення
суду першої інстанції, яке не
ґрунтується на вимогах закону,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про стягнення з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 боргу за договором
позики, розмір якого з урахуванням
зменшених в апеляційній скарзі вимог,
становить 258 362, 80 грн., а також,
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України на
користь позивача з відповідача мають
бути стягнуті понесені ним і
документально підтверджені судові
витрати, а саме судовий збір в розмірі 3
875, 43 грн..

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в
и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 28.02.2013 року -
скасувати.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
кошти в сумі 258 362, 80 грн. та судовий збір
в розмірі 3 875, 43 грн..

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
/підпис/ В.В. Оніщук

Судді:
/підпис/ В.О.
Чуприна

/підпис/ В.І.
Чорний

З оригіналом вірно: