У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого -
Куцина М.М.,

суддів: Бондаренко
Ю. О., Павліченка С. В.,

при секретарі -
Чейпеш С. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Виноградівського районного
суду від 01 жовтня 2013 року по
справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи», третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: приватний нотаріус
Ужгородського міського нотаріального
округу ОСОБА_2, про захист прав
споживача шляхом визнання кредитного
договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ТзОВ „ Кредитні
ініціативи ", яке придбало право вимоги
у ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»,
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позивач мотивував свої вимоги
порушенням кредитних зобов'язань, тим,
що між акціонерним комерційним
промислово-інвестиційним банком
(надалі Банк) та ОСОБА_1 укладений
кредитний договір № 79/17-07 від 19 грудня
2007 року, згідно з яким позичальнику
наданий споживчий кредит у сумі 10 206,00
євро для придбання автомобіля, зі
сплатою процентної ставки в розмірі 9,5%
відсотків з кінцевим терміном
повернення не пізніше 18 грудня
2014 року.

Виконання зобов'язання за кредитним
договором забезпечено договором
застави від 19 грудня 2007 року, згідно з
яким позичальником передано у заставу
Банку транспортний засіб марки Дачія
Логан , модель 1/4 , 2007 року випуску, н/з
серії НОМЕР_2.

17 грудня 2012 року між акціонерним
комерційним промислово- інвестиційним
банком та ТзОВ «Кредитні ініціативи»
було укладено договір купівлі-продажу
кредитного портфелю ( надалі за текстом
-договір відступлення), відповідно до
якого ПАТ „Акціонерно-комерційний
промислово-інвестиційний банк"
зобов'язувалось відступити ТзОВ
«Кредитні ініціативи» свої права
грошових вимог до боржників за
кредитними договорами, у тому числі і
до боржника ОСОБА_1.

Позичальник ОСОБА_1 у порушення умов
Кредитного договору свої зобов'язання
належним чином не виконав , в
результаті чого станом на 31 травня 2013
року має прострочену заборгованість у
сумі 13981,61 євро, що за офіційним курсом
НБУ складає - 144 655,68 гривень, з яких
заборгованість по тілу кредиту - 10107,18
євро , що за офіційним курсом НБУ
складає 104 570,29 гривень, заборгованість
по відсотках за кредитом - 3599,20 євро,
що за офіційним курсом НБУ складає - 37
237, 82 грн., штрафні санкції у розмірі 275
232 євро , що за офіційним курсом НБУ
складає - 2847,57 грн..

Позивач з підстав, викладених у
первісній позовній заяві, в суді
першої інстанції просив стягнути з
відповідача на свою користь
заборгованість за кредитним договором
№ 79/17-07 від 19 грудня 2007 року у
розмірі 144 655,68 грн., з яких: тіло кредиту
- 104 570,29 грн., відсотки за кредитом - 37 237,
82 грн., пеня - 2847,57 грн., суму судового
збору - 1446,56грн..

ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи», де третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: приватний нотаріус
Ужгородського нотаріального округу
ОСОБА_2, про захист прав споживача
шляхом визнання кредитного договору
недійсним, мотивуючи свої вимоги
порушенням прав споживачів.

ОСОБА_1 . з підстав, викладених у
зустрічній позовній заяві, просив у
суді першої інстанції визнати
недійсним кредитний договір № 79/17-07
від 19 грудня 2007 року з часу його
укладення; стягнути з відповідача
витрати на інформаційно - технічне
забезпечення судового процесу;
зобов'язати приватного нотаріуса
Ужгородського міського нотаріального
округу ОСОБА_2 виключити з реєстру
іпотек та заборон відчуження запис про
іпотеку та заборону відчуження
нерухомого майна, яке було передано в
іпотеку за договором іпотеки № 79/17-07
від 19 грудня 2007 року, укладеного між
ОСОБА_1 та ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк», а саме:
транспортний засіб (автомобіль) : марка
- DACIA, модель - LJGAN 2.4, тип - легковий
седан - В, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, синього
кольору, шасі(кузов, рама) -НОМЕР_3
(надалі - Майно); застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину та
застосувати односторонню реституцію, а
саме: зобов'язати Публічне акціонерне
товариство «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
повернути ОСОБА_1 сплачені по
кредитному договору № 79/17-07 від 19
грудня 2007 року відсотки, пеню, штрафні
санкції, комісії тощо.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 1 жовтня 2013 року первісний
позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача заборгованість за кредитним
договором у розмірі 144 655,68 гривень , з
яких: тіло кредиту - 104 570,29 грн., відсотки
за кредитом - 37 237, 82 грн., пеня - 2847,57 грн.,
суму судового збору - 1446,56 грн. та
вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 - відмовлено.

Відповідач по справі оскаржив у
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції . У апеляційній
скарзі відповідач, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального і матеріального права,
просив скасувати рішення місцевого
суду та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічний
позов.

Відповідач у суді апеляційної
інстанції вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі.

Представник позивача у суді
апеляційної інстанції вважає рішення
місцевого суду законним та
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися по справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в
апеляційному порядку суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи первісний позов,
місцевий суд виходив із того, що
позичальником не виконано зобов'язання
за кредитним договором по поверненню
кредитних коштів та відсотків за
користування кредитом у строк,
зазначений у кредитному договорі, та
допущено прострочення, а тому поклав
на позичальника обов'язок по
достроковому поверненню кредитних
коштів та пені.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову за безпідставністю позовних
вимог, місцевий суд виходив із того, що
укладений кредитний договір в
іноземній валюті, відмінній від гривні
України, та використання іноземної
валюти за спірним кредитним договором,
як засобу платежу, та зобов'язання, що
виникли із даного договору, не
суперечать положенням ст.ст.
215,524,533,638,651,652 ЦК України, оскільки
позичальник при укладанні цього
договору в іноземній валюті та беручи
обов'язки щодо погашення цього
кредиту, а саме в євро, повинен був
усвідомлювати, що курс національної
валюти України до євро є змінний, та
враховувати підвищення валютного
ризику за цим договором.

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі позов,
первісний та зустрічний позови, повно
і всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору та відповідно до
правил ст.530 ЦК України в строк,
установлений договором.

Матеріалами справи встановлено, що між
сторонами укладений кредитний
договір № 79/17-07 від 19 грудня 2007 року,
згідно з яким позичальнику наданий
споживчий кредит у сумі 10 260,00 євро для
придбання автомобіля, зі сплатою
процентної ставки в розмірі
9,5 відсотків з кінцевим терміном
повернення не пізніше 18 грудня 2014
року.

Для забезпечення виконання
зобов'язання за цим кредитним
договором від 19 грудня 2007 року
позичальником передано у заставу Банку
транспортний засіб марки Дачія Логан ,
модель 1/4 , 2007 року випуску н/з серії
НОМЕР_2.

17 грудня 2012 року між акціонерним
комерційним промислово- інвестиційним
банком та ТзОВ «Кредитні ініціативи»
було укладено договір купівлі - продажу
кредитного портфелю (надалі за текстом
-договір відступлення), відповідно до
якого ПАТ „Акціонерно- комерційний
промислово- інвестиційний банк"
зобов'язувалось відступити ТзОВ
«Кредитні ініціативи» свої права
грошових вимог до боржників за
кредитними договорами, у тому числі і
до боржника ОСОБА_1.

Станом на 31 травня 2013 року відповідач
порушив ( прострочив ) графік погашення
заборгованості за кредитним договором,
як по основному боргу , так і по
нарахованих відсотках.

Взяті на себе зобов'язання відповідач
належним чином не виконував і станом
на 31 травня 2013 року його
заборгованість перед банком становить
суму 13981,61 євро, що за офіційним курсом
НБУ складає - 144 655,68 гривень , з яких:
заборгованість по тілу кредиту -
10 107,18 євро, що за офіційним
курсом НБУ складає 104 570,29 гривень,
заборгованість по відсотках за
кредитом - 3599,20 євро, що за офіційним
курсом НБУ складає - 37 237, 82 грн.,
штрафні санкції у розмірі - 275 232
євро , що за офіційним курсом НБУ
складає -2847,57 грн..

У суді апеляційної інстанції
позичальником ОСОБА_1 визнається факт
заборгованості за спірним кредитним
договором.

Однак , позичальник частково оспорює
розмір заборгованості за спірним
договором. Вважає, що кредитором не
враховані платежі, внесені на
погашення заборгованості за цим
кредитним договором.

За клопотанням відповідача ОСОБА_1
судом апеляційної інстанції було
витребувано кредитну справу та
досліджено її в судовому засіданні.

За клопотання позичальника
кредитором під час розгляду справи
за участю позичальника було здійснено
перевірку всіх платежів, внесених
ним на погашення заборгованості за
цим кредитним договором.

Також кредитором надано довідки від 6
лютого 2014 року та від 24 лютого 2014
року, із яких вбачається , що
кредитором були враховані всі
платежі, внесені позичальником до
банку на повернення кредитних коштів,
і розмір заборгованості станом на
звернення до суду 17 липня 2013 року не
зменшився.

Із кредитної справи, зокрема з довідки
від 3 березня 2011 року за №05-14-24,
вбачається, що позичальником в період
з 19 грудня 2007 року по 28 лютого 2011 року
всього було сплачено на повернення
кредитних коштів суму - 2 755.56 євро, із
них 152.82 євро по основній сумі боргу та
2602.74 євро по процентам за користування
кредитом .

Таким чином судова колегія вважає
доведеним факт невиконання
позичальником зобов'язання щодо
повернення кредитних коштів
відповідно до графіку, та припинення
виконання по поверненню коштів у 2011
році.

Цивільно-правові зобов'язання повинні
виконуватися належним чином, особа
відповідальна за порушення
зобов'язання, позичальник, який не
виконує кредитний договір, повинен
повернути кредит, відшкодувати
кредитору збитки в повному обсязі та
сплатити неустойку, у відповідності до
ст.ст. 11-16, 509, 525, 526, 550, 552, 611, 614, 623-625, 1054 ЦК
України.

Пред'являючи зустрічний позов про
визнання кредитного та договору
застави договору недійсним ОСОБА_1
вказував на те, що банк не мав права
надавати кредит в іноземній валюті,
оскільки у нього відсутня
індивідуальна ліцензія на здійснення
валютних операцій. Крім того, при
укладенні кредитного договору банк
порушив вимоги Закону «Про захист прав
споживачів», оскільки не повідомив
апелянта про умови надання кредиту та
не надав в повному обсязі інформації
щодо умов кредитування. Також банк
залишив за собою право в будь - який час
підвищувати процентну ставку, даний
договір містить декілька пунктів
відповідальності за невиконання
позичальником умов договору.

Відповідно ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 207
ЦК України, правочин є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Форма правочину може бути
усною або письмовою. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його сторонами.

Відповідно ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 236 ЦК
України, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). Нікчемний
правочин є недійсним з моменту його
укладення.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Тому, вирішуючи спори
про визнання угод недійсними, суд
повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними і настання
відповідних наслідків.

Згідно зі статтею 99 Конституції
України, грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19, 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність")
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року N
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій і має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті
5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті, як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

Крім того, Національним банком України
на виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "Про
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення,
використання іноземної валюти, як
засобу платежу, без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року N
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій).

При посиланні позивача на світову
фінансову кризу та зростання курсу
іноземної валюти судом враховано
положення частини другої статті 652 ЦК,
оскільки закон пов'язує можливість
розірвання договору безпосередньо не з
наявністю істотної зміни обставин, а з
наявністю одночасно чотирьох умов,
визначених частиною другою цієї
статті, при істотній зміні обставин.

Саме по собі зростання/коливання курсу
іноземної валюти не є достатньою
підставою для розірвання кредитного
договору на підставі статті 652 ЦК,
оскільки зазначене стосується обох
сторін договору й позичальник при
належній завбачливості міг, виходячи з
динаміки зміни курсів валют із моменту
введення в обіг національної валюти та
її девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

При цьому суд з'ясував виконання банком
положення статей 11, 18, 21 Закону України
"Про захист прав споживачів", а також
пункту 3.8 Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих
у Міністерстві юстиції України 25
травня 2007 року N 541/13808 (щодо
договорів, укладених після набрання
постановою чинності), де передбачено
обов'язок банків у разі надання кредиту
в іноземній валюті під час укладення
кредитного договору попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за цим договором
несе споживач.

До укладення кредитного договору та
отримання позивачем кредитних коштів
його було повідомлено під розпис про
всі умови кредитування, переваги та
недоліки .

Судом першої інстанції при вирішенні
даного спору враховано вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема ЦК України
(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19
Закону України "Про захист прав
споживачів".

Доводи апеляційної скарги про те, що
кредитний договір неправомірно
укладено у іноземній валюті,
Кредитором не надано необхідну
інформацію щодо істотних умов
договору, внаслідок чого для нього, як
позичальника, відбулися негативні
наслідки зміни курсу гривні до євро,
також банк залишив за собою право в
будь- який час підвищувати процентну
ставку, даний договір містить декілька
пунктів застосування неустойки, за
невиконання позичальником умов
договору. Твердження, що при розгляді
даної справи суд не застосував
положення п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, не
підтверджуються матеріалами справи
та кредитною справою.

Зокрема, кредитним договором та
кредитною справою стверджений факт
правомірного підвищення процентної
ставки , оскільки зазначеним кредитним
договором передбачено право банку в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентної ставки.

Кредитором, у зв'язку з невиконанням
умов договору, простроченням
щомісячних платежів, незастрахуванням
предмету застави, на підставі п.5.3.7
Кредитного договору з 7 травня 2008 року
збільшено відсоткову ставку на 4
відсотки, яка становить 13,5 % річних, про
це письмово повідомлено позичальника.

Так , після підвищення відсоткової
ставки позичальник продовжував
сплачувати заборгованість за
кредитним договром.

Кредитором, відповідно до п. 6.4 та
п.6.5 Кредитного договору від 19грудня 2007
року, були засновані штрафні санкції.

ОСОБА_1 суді першої інстанції не
звертався із заявою про застосування
строків позовної давності.

Зазначені доводи не ґрунтуються на
матеріалах справи і не
підтверджуються належними та
допустимими доказами , а тому
підлягають відхиленню.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що укладений
кредитний договір та договір застави,
укладені у відповідності до правил ст.
ст.,203,215,524,533,638,651,652 ЦК України , а тому
відсутні правові підстави для визнання
їх недійсними.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються й не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Виноградівського районного
суду від 01 жовтня 2013 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді :