САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.
Справа № 206/6886/13-ц
Провадження № 2/206/39/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" січня 2014 р. Самарський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Поштаренко О.В.

при секретарі: Антонюк А.П.

за участю представника позивача:
ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_5,

третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області,

про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

за зустрічним позовом ОСОБА_5 в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_6

до ОСОБА_4,

третя особа - Орган опіки та піклування
Самарської районної в м.
Дніпропетровську ради,

про вселення -

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_5,
про визнання особи такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням.

Ухвалою судді від 09.10.2013 року відкрито
провадження (а.с. 16).

Ухвалою судді від 30.10.2013 року залучено
до участі у розгляді справи в якості
третьої особи Самарський районний
відділ паспортної, реєстраційної та
міграційної роботи до участі в якості
третьої особи (а.с. 28).

Ухвалою судді віл 25.12.2013 року замінено
третю особу з Самарського районного
відділу паспортної, реєстраційної та
міграційної роботи на Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області (а.с. 57).

30 жовтня 2013 року ОСОБА_5 в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_4, третя особа - Орган
опіки та піклування Самарської
районної в м. Дніпропетровську ради,
про вселення.

Ухвалою судді від 30.10.2013 року прийнято
зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та
піклування Самарської районної в м.
Дніпропетровську ради, про вселення до
спільного розгляду з первісним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа -
Самарський районний відділ паспортної,
реєстраційної та міграційної роботи,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням (а.с. 35).

В позовній заяві ОСОБА_4 зазначає, що на
підставі договору купівлі-продажу від
23.10.1963 року йому на праві приватної
власності належить домоволодіння
АДРЕСА_1. 01.12.2003 року на прохання свого
сина, позивач ОСОБА_4 зареєстрував у
своєму будинку свою онуку ОСОБА_5.
ОСОБА_5 з початку 2004 року почала жити з
ОСОБА_4 Згодом, то виїжджала, то
приїжджала знову. Свої речі ОСОБА_5 до
будинку не перевозила. З 2009 року ОСОБА_5
у домоволодінні АДРЕСА_1 не проживає.
Зв'язку з відповідачем ОСОБА_5 ОСОБА_4 не
має. ОСОБА_4 багато разів просив свого
сина з вимогою передати ОСОБА_5
прохання знятися добровільно з
реєстраційного обліку, однак ОСОБА_5 не
реагує на прохання ОСОБА_4 На підставі
викладеного позивач ОСОБА_4 просив
визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,
а саме домоволодінням АДРЕСА_1.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 в
своїх інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_6 посилається на
наступне. ОСОБА_4 - її рідний дідусь.
Станом на 2002 рік в домоволодінні
АДРЕСА_1 проживали її дідусь ОСОБА_4 та
бабуся ОСОБА_7 Бабуся важко хворіла та
потребувала догляду. Тому в 2002 році
ОСОБА_5 поселилася в домоволодіння
АДРЕСА_1 в якості члена сім'ї. Бабуся
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а ОСОБА_5
залишилася проживати з ОСОБА_4 01.12.2003
року ОСОБА_5 була зареєстрована в
спірному домоволодінні. В ІНФОРМАЦІЯ_2
у ОСОБА_5 народився син -ОСОБА_6.
ІНФОРМАЦІЯ_2 він був вписаний в домову
книгу будинку АДРЕСА_1. Після чого,
ОСОБА_5 вступила в зареєстрований шлюб,
та її чоловік, з дозволу ОСОБА_4,
вселився в спірне домоволодіння. При
вселенні ОСОБА_5 завезла свої речі.
ОСОБА_5 приймала участь у сплаті
комунальних витрат в період проживання
в будинку, вела домашнє господарство,
купувала продукті харчування. Станом
на 2009 рік спільне проживання з
відповідачем ОСОБА_4 в будинку стало
неможливе. ОСОБА_4 зловживав спиртними
напоями, влаштовував сварки, наполягав,
щоб ОСОБА_5 з дитиною залишила будинок.
Після того, як ОСОБА_5 вимушена була
залишити будинок, ОСОБА_4 вселив
квартирантів, тому повернутись назад
вона не мала можливості. ОСОБА_4 з
ОСОБА_5 та іншими родичами не
спілкується та позбавляє можливості
ОСОБА_5 вселитись у вказаний будинок. На
підставі викладеного позивач ОСОБА_5
просить вселити її та її малолітнього
сина в будинок АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом та
представник відповідача за зустрічним
позовом просила задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_4 та відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5,
оскільки вони є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач за первісним позовом та
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5
повністю підтримала свої позовні
вимоги та просила їх задовольнити,
підтвердивши всі обставини викладені в
позовній заяві. У задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 просила відмовити, на
підставі того, що вона не мала
можливості вселитись у домоволодіння
АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_4 чинив їй
перешкоди.

Представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні підтримала позовні вимоги
ОСОБА_5 та просила їх задовольнити. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
просила відмовити.

Представник Органу опіки та піклування
Самарської районної в м.
Дніпропетровську ради просив
розглядати справу за відсутності
представника, та прийняти рішення
відповідно до вимог чинного
законодавства, враховуючи інтереси
дитини (а.с. 45).

Представник третьої особи Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області в судове засідання не з'явився.
Про дату та час розгляду справи
повідомлявся відповідно до вимог
чинного законодавства. Причини неявки
суду невідомі.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні
пояснив, що він є братом ОСОБА_4 ОСОБА_4
та ОСОБА_5 проживали разом в АДРЕСА_1 до
2008 року. Жили вони не дружньо. ОСОБА_5
разом з сином самостійно залишила
спірне домоволодіння та переїхала жити
в інше місце. Приблизно три останні
роки у спірному домоволодінні
проживають квартиранти разом з ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є
сестрою ОСОБА_5 У спірному будинку
ОСОБА_5 проживала разом з дідусем та
бабусею. Після смерті бабусі у 2003 році
ОСОБА_5 залишилась проживати у будинку
разом з дідусем ОСОБА_4 У ІНФОРМАЦІЯ_2 у
ОСОБА_5 народився син. Потім ОСОБА_4
почав зловживати спиртними напоями,
вселив у будинок квартирантів. Після
чого, нікого з родичів у будинок він не
впускає.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснила, що вона є головою
квартального комітету та родичкою
ОСОБА_5 У 2002 році ОСОБА_5 вселилась у
будинок ОСОБА_4 ОСОБА_4 зловживав
спиртними напоями, з ним було неможливо
проживати. Зараз з ОСОБА_4 проживають
квартиранти. ОСОБА_5 намагалась
вселитись у спірне домоволодіння, але у
неї нічого не вийшло, оскільки ОСОБА_4
чинить їй перешкоди.

Вислухавши доводи та пояснення
учасників судового процесу, свідків:
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 дослідивши
матеріали справи, суд дійшов до
наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 Цивільного
процесуального кодексу України (ЦПК
України) кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб у спосіб,
визначений законами України.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 23.10.1963
року ОСОБА_4 на праві приватної
власності належить домоволодіння
АДРЕСА_1 (а.с.10,11).

В судовому засіданні сторонами
визнано, що з дозволу ОСОБА_4 за
вищевказаною адресою була
зареєстрована його онука ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_5 народився син -
ОСОБА_6 (а.с. 27).

З 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не
проживають у спірному домоволодінні,
що визнано сторонами по справі.

Відповідно до акту № 1 від 13.10.2013 року
складеного головою квартального
комітету, сусідкою ОСОБА_11, онукою
ОСОБА_5, ОСОБА_4 на прохання ОСОБА_5
переїхати жити до нього категорично
відмовив, зазначивши, що у нього
проживають квартиранти (а.с. 26).

Як вбачається з довідки, наданої
адресно-довідковим підрозділом ГУДМС,
УДМС України в Дніпропетровській
області ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2
зареєстрованим або зняти з реєстрації
не значиться (а.с.63).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст.8 Конвенції про
захист прав людини та основних свобод
(1950р.), кожен має право на повагу до його
приватного, сімейного життя та до
житла.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу
України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд і вправі
вчиняти щодо свого майна будь які дії,
які не суперечать закону, при
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства, усім власникам
забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав, власність
зобов'язує.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно ч. 2, ч. 4 ст. 3, Сімейного
кодексу України сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки. Сім'я створюється на
підставі шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405
ЦК України право члена сім'ї власника
будинку, який не є його співвласником,
на користування цим будинком
обумовлено наявністю сімейних
відносин із власником і спільним із ним
проживанням у цьому будинку.

Відповідно до п.4 ст. 29 Цивільного
кодексу України місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків.

З 2009 року ОСОБА_5 та її малолітній син у
спірному будинку не проживають, що
визнано сторонами в судовому
засіданні.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

ОСОБА_5 маючи намір повернутися у
будинок АДРЕСА_1 отримала відмову та
звернулася до суду і до теперішнього
часу їм чиняться перешкоди в
користуванні вищевказаним житловим
будинком, про що свідчить зайнята
ОСОБА_5 та її представником в судовому
засіданні позиція. Також, даний факт
підтверджується актом від 13.10.2013 року
(а.с. 26) та показами свідків.

За таких обставин, норми ч.2 ст. 405 ЦК
України застосуванню не підлягають.

За ст. 47 Конституції України та ст.9
Житлового кодексу України, ніхто не
може бути виселений із займаного
житлового приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції
«Про права дитини від 20 листопада 1989
року», підписаною Україною 21.02.1990 року,
ратифікована Україною 27.02.1991 року,
набрала чинності для України 27.09.1991
року (далі по тексту -Конвенція),
Держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів для забезпечення
захисту дитини від усіх форм
дискримінації або покарання на
підставі статусу, діяльності,
висловлюваних поглядів чи переконань
дитини, батьків дитини, законних
опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції
Держави-учасниці визнають право кожної
дитини на рівень життя, необхідний для
фізичного, розумового, духовного,
морального і соціального розвитку
дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до
національних умов і в межах своїх
можливостей вживають необхідних
заходів щодо надання допомоги батькам
та іншим особам, які виховують дітей, у
здійсненні цього права і у випадку
необхідності надають матеріальну
допомогу і підтримують програми,
особливо щодо забезпечення дитини
харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів щодо забезпечення
відновлення утримання дитини батьками
або іншими особами, які відповідають за
дитину як всередині Держави-учасниці,
так і за кордоном.

У відповідності до Преамбули Закону
України «Про охорону дитинства» (далі
по тексту -Закон) цей Закон визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону охорона дитинства -
система державних та громадських
заходів, спрямованих на забезпечення
повноцінного життя, всебічного
виховання і розвитку дитини та захисту
її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 11 Закону сім'я є
природним середовищем для фізичного,
духовного, інтелектуального,
культурного, соціального розвитку
дитини, її матеріального забезпечення
і несе відповідальність за створення
належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в
сім'ї разом з батьками або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо своїх дітей. Предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 Закону діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

У відповідності до статті 6 Сімейного
кодексу України правовий статус дитини
має особа до досягнення нею повноліття.
За ч. 3 ст. 5 Сімейного кодексу України
держава забезпечує пріоритет
сімейного виховання дитини.

За статтею 180 Сімейного кодексу України
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч. 2 ст. 176 Сімейного
кодексу України права батьків та дітей
на користування житлом, яке є власністю
когось із них, встановлюється законом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
держава охороняє і захищає права
та інтереси дітей при вчиненні
правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних
законом інтересів дітей при вчиненні
будь-яких правочинів стосовно жилих
приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють,
житлових прав і охоронюваних
законом інтересів дітей.

Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого
майна, право власності на яке або
право користування яким мають діти,
потрібна попередня згода органів
опіки та піклування. Посадові
особи органів опіки та піклування
несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

Виходячи з вищенаведених обставин
справи, та з урахуванням загальних
засад цивільного судочинства
відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного
Кодексу України, а саме:
справедливості, добросовісності та
розумності, суд приходить до висновку,
що позовна заява ОСОБА_4 є
необґрунтованою та не підлягає
задоволенню, оскільки останнім не
надані докази в підтвердження
обґрунтованості своєї заяви.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 вселилася до
спірного будинку в установленому
законом порядку та набула разом із
малолітнім ОСОБА_6 прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 Житлового кодексу
України, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_5 в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_6 про
вселення обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_5 в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_6 в частині стягнення з ОСОБА_4
судових витрат по справі не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до довідки сер. МСЕ № 0704000
ОСОБА_4 має другу групу інвалідності
безстроково (а.с. 15).

Статтею 5 Закону України «Про судовий
збір» визначено, що від сплати судового
збору звільняються інваліди І та ІІ
груп.

Керуючись ч. 2 ст. 405 ЦК України,
ст.ст. 9,72,156 ЖК України, ст.ст. 3, 7, 14, 57, 58,
88, 197, 208, 212, 214, 215, 367 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р
І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_5 у своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_6 до
ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та
піклування Самарської районної в м.
Дніпропетровську ради, про вселення -
задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
в будинок АДРЕСА_1.

В решті позову ОСОБА_5 у своїх інтересах
та в інтересах ОСОБА_6 відмовити.

Судові витрати у розмірі 114,70 грн. за
позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
покласти на рахунок Держави.

Судові витрати понесені ОСОБА_5 у
вигляді сплаченого судового збору у
розмірі 229,40 грн. залишити за позивачем
ОСОБА_5.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через Самарський
районний суд м. Дніпропетровська.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
О.В.Поштаренко