Єдиний унікальний номер 205/9756/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2014 року Ленінський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого
судді Скрипник К.О.

при секретарі
Берко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди
дійсною та визнання права власності на
квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 21 листопада 2013 року звернувся
до суду з позовом, в якому вказав, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна
бабуся ОСОБА_4, яка постійно мешкала за
адресою: АДРЕСА_1. З донькою померлої,
яка є тіткою позивача, ОСОБА_2, та з її
донькою ОСОБА_3, які мешкають в США,
позивач уклав попередню усну угоду
щодо ціни спадкової квартири в розмірі
25 000 доларів США. Позивач вказує, що
строк відчуження спадкоємцями йому
квартири встановлено не було, але ж
була домовленість розстрочку виплати
суми. Позивач в присутності ОСОБА_5
вручив ОСОБА_2 у якості завдатку 8000 дол.
США, після чого вона повернулася до США,
розписку про вручення грошей позивач
не брав. В позові зазначено, що вказану
суму коштів надала мати позивача
ОСОБА_6, яка взяла ці гроші з особового
рахунку АТ «Прокредит Банк». 04.04.2012 року
було передано другу частину грошей в
розмірі 7800 дол. США. 01.03.2012 року було
проведено огляд квартири АДРЕСА_1 та
квартира була в занедбаному стані і не
відповідала вимогам встановленим для
проживання в ній. Занедбана квартира
потребувала капітального ремонту і
була захаращена різним непотребом та
сміттям. 05 жовтня 2013 року до м.
Дніпропетровська прилетіла з США
ОСОБА_2 та вимагала сплатити залишок
раніше оговореної суми, однак позивач
пояснював, що на ремонт квартири
затратив значну суму грошей близько 7000
дол. США. В подальшому, 10 жовтня 2013 року
відбулася розмова в нотаріальній
конторі приватного нотаріуса ОСОБА_7 та
було з'ясовано, що квартира не
зареєстрована в єдиному державному
реєстрі нерухомого майна відповідно до
вимог діючого законодавства, а тому
правочин не може бути вчинений. Отже,
при укладанні між сторонами угоди було
погоджені всі належні умови
купівлі-продажу житлового приміщення.
Позивач просив договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та
відповідачами визнати дійсним; визнати
за позивачем право власності на
вказану квартиру; зобов'язати
відповідачів надати правовстановлюючі
документи на спірну квартиру.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали та
просили задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала в
повному обсязі та заперечувала проти
їх задоволення.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
його представника, представника
відповідачів, вивчивши матеріали
справи, вважає, що позов не підлягає
задоволенню по наступних підставах.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
права або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві спільної
часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_3
(а.с.55-56).

Як пояснив в судовому засіданні
позивач він з відповідачами уклав
попередню усну угоду щодо ціни спірної
квартири в розмірі 25 000 доларів США, та
розстрочку на декілька років на
придбання вказаної квартири.
Домовленість між сторонами була через
декілька днів після смерті ОСОБА_4, та
позивач в присутності ОСОБА_5 вручив
ОСОБА_2 у якості завдатку 8000 дол. США,
згодом позивачем було надано ще 7800 дол.
США, однак нотаріально угода не була
оформлена.

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно у власність другій
стороні (покупцеві), а покупець приймає
або зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
форми досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо
сторони домовились щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухиляється від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Однак, положення цієї статті не
можуть бути застосовані, якщо є
передбачене законодавчими актами
обмеження (заборона) на здійснення
такого правочину або сторони не дійшли
згоди по всіх істотних його умовах.
Також, правило ст. 220 ЦК України не
поширюється на правочини, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та державній реєстрації, як то спірний
договір купівлі-продажу майна,
оскільки момент вчинення такого
правочину відповідно до ст. 210,640 ЦК
України пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони є неукладеними і
такими, що не породжують для сторін
прав і обов'язків.

В судовому засіданні не доведений
той факт, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 ухилялися
від нотаріального оформлення угоди.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, а у
відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

З огляду на вищевикладене, вимоги
позивача про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ним та відповідачами
дійсним є незаконними,
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині визнання
за позивачем право власності на
квартиру АДРЕСА_1 також не підлягають
задоволенню за нижченаведеним.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

За ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Судом встановлено, що підставою
звернення позивача до суду стали
захист його невизнаних особистих
майнових прав, пов'язаних із
володінням, користуванням та
розпорядженням об'єктом нерухомого
майна - квартирою АДРЕСА_1.

Підстави набуття права власності на
нерухоме майно чітко визначені
цивільним законодавством.

У відповідності до ст. 334 ч. 1 ЦК
України право власності у набувача
майна за договором виникає з моменту
передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Проте, доказів, які б свідчили про
укладення позивачем правочину,
спрямованого на набуття власності на
спірну квартиру, суду не надано.

Таким чином, суд, аналізуючи подані
позивачем докази у справі, приходить до
висновку, що позивачем не надано суду
безперечних доказів підстав набуття
права власності на спірну квартиру, у
зв'язку із чим приходить до висновку
щодо відсутності правової підстави для
задоволення позовних вимог про
визнання за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Також, не ґрунтуються на законі
вимоги в частині зобов'язання
відповідачів надати правовстановлюючі
документи на спірну квартиру.

Враховуюче вищевикладене та
аналізуючи здобуті у справі докази, суд
вважає, що позовні вимоги є
незаконними, необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК
України, враховує, що позовні вимоги
майнового характеру оплачені
позивачем, судом залишено без
задоволення, позивач не звільнений від
їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не
підлягають.

На підставі викладеного і
керуючись ст. 321, 328 ЦК України, ст.ст. 2, 10,
11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди
дійсною та визнання права власності на
квартиру - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги

Суддя
К.О. Скрипник