АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 174/135/13-ц
інстанції - Шаповал Г.І.
Справа № 22-ц/774/854/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 03 квітня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: виконавчий комітет
Вільногірської міської ради
Дніпропетровської області про
усунення перешкод в здійсненні права
приватної власності на домоволодіння
та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 червня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в здійсненні права приватної
власності на домоволодіння та
стягнення моральної шкоди, за яким
просив суд зобов'язати відповідача
усунути перешкоди в здійсненні ним
свого права приватної власності на
своє домоволодіння, зобов'язавши його
за власні кошти демонтувати та
перенести на встановлену існуючими ДБН
відстань від його будинку самовільно
зведені ним будівлі - огородження на
суміжній з його домоволодінням межі, та
господарську будівлю, що також
збудована на суміжній з його
домоволодінням межі; стягнути з
відповідача на його користь
компенсацію за завдану йому моральну
шкоду у розмірі 1700 грн. та судові
витрати. Ухвалою Вільногірського
міського суду Дніпропетровської
області від 31 березня 2008 року замінено
відповідача ОСОБА_3 на відповідача
ОСОБА_2 Позивач 06 травня 2008 року
звернувся до суду з уточненим позовом
до ОСОБА_2 не змінюючи суть своїх вимог.
19 травня 2008 року позивач уточнив свої
позовні вимоги, за якими просив суд
зобов'язати відповідача усунути
перешкоди в здійсненні ним свого права
приватної власності на своє
домоволодіння, розташоване по вул.
АДРЕСА_2 та зобов'язати її за власні
кошти демонтувати та перенести на
встановлену існуючими ДБН відстань від
його будинку самовільно зведені та
належні відповідачу будівлі по вул.
АДРЕСА_1 - огородження на суміжній з
його домоволодінням межі зі східної
сторони від його домоволодіння,
довжиною 24,4 метри, висотою 2,2 метри, із
шлакоблоку, та господарську будівлю -
сарай, що також збудована на суміжній з
його домоволодінням межі та
вмонтованою в зазначене вище
огородження, довжина сараю 7,5 метри,
висотою 2,75 метри також зі східної
сторони його домоволодіння; стягнути з
відповідача на його користь
компенсацію за завдану йому моральну
шкоду внаслідок порушення його прав та
інтересів, як власника домоволодіння, у
розмірі 1700 грн. та судові витрати.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що
він є власником житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами
АДРЕСА_2 Відповідач є власником
сусіднього будинку АДРЕСА_1 та своїми
діями порушує його право власності на
домоволодіння. Так, у 2006 році
відповідач самовільно з порушенням
будівельних, протипожежних і
санітарно-гігієнічних норм і правил
звела огородження зі шлакоблоку на
межі їх земельних ділянок довжиною 24,4 м
і висотою 2,2 м, а також сарай довжиною 7,5
м, висотою 2,75 м, який вмонтовано в цю
огорожу, чим завдала моральної шкоди
позивачу, яка виражається у його
переживаннях і хвилюваннях щодо
збереження свого майна, погіршенні
стану здоров'я, витрачанню вільного
часу на захист своїх прав. За таких
обставин позивач просив зобов'язати
відповідача за власні кошти
демонтувати та перенести на
встановлену існуючими нормами
відстань від його будинку самовільно
збудовані споруди та стягнути з
відповідача на свою користь 1700 грн. на
відшкодування моральної шкоди і судові
витрати, посилаючись при цьому на
статті 23,319, 321, 328, 386, 391, 1167 ЦК України.

Рішенням Вільногірського міського
суду Дніпропетровської області від 03
квітня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено у повному обсязі, вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням
суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на
неправильність висновків суду, на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Спір неодноразово розглядався
судовими інстанціями.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони є власниками сусідніх
домоволодінь, що розташовані по
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1. ОСОБА_1 належить
житловий будинок по АДРЕСА_2 що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 23 лютого 1976 року, яке
видане згідно рішення виконавчого
комітету Вільногірської міської ради
Дніпропетровської області № 74 від 30
травня1974 року. ОСОБА_2 набула право
власності на будинок по АДРЕСА_1 за
нотаріально посвідченим договором
дарування від 20 лютого 2008 року. Між
позивачем і відповідачем склалися
неприязні стосунки через будівництво
ОСОБА_2 господарських споруд.
Відповідно до листа відділу
архітектури та містобудування м.
Вільногірська № 92 від 27 вересня 2006 року
? огородження та господарська споруда
(сарай) зведені на межі самовільно, з
перебудовою сараю в висоту. В акті
обстеження земельної ділянки від 06
грудня 2007 року, який складено
Вільногірською міською радою
зазначено, що по межі присадибної
ділянки, яка використовується для
особистого селянського господарства
встановлено огорожу, межові знаки на
місцевості не закріплені. Згідно
Державних актів на землю, які видано: 28
серпня 2008 року ОСОБА_2 та 15 грудня 2009
року ? ОСОБА_1, - вони є власниками
сусідніх земельних ділянок. У
технічних паспортах обох домоволодінь
площі ділянок вказано по фактичному
користуванню. В актах встановлення та
узгодження меж, який складено
Вільногірським міським відділом
земельних ресурсів 20 червня 2008 року
підпис суміжного землекористувача
ОСОБА_1 відсутній. Спірні господарські
будівлі: два сараї та огородження в
виді забору були побудовані та
включені до технічного паспорту від
18.10.1985 року, тобто до набрання чинності
ДБН-360-92**, при цьому земельна ділянка
визначалася за фактичним
користуванням, що продовжувалася до
оформлення земельної ділянки у
приватну власність ОСОБА_2 28.08.2008 року. В
період з травня по вересень 2006 року
колишнім власником жилого будинку та
господарських будівель АДРЕСА_1 було
проведено реконструкцію спірних
сараїв та огородження: сараї були
добудовані вверх, щоб змінити нахил
даху та виключити можливість попадання
з даху на присадибну ділянку позивача
води від природних осадків, дерев'яний
паркан був замінений на стіну із
шлакоблоків та цегли, при цьому місце
розташування зазначених споруд не
мінялося, а стіна розташована напроти
тильної сторони будинку позивача, на
яку не виходять вікна чи вхідні двері.
Згідно висновку експерта, що проводив
судову будівельно-технічну експертизу,
місце розташування сараїв літ. «Г-1» та
літ. «Е-1» у домоволодінні АДРЕСА_1 не
відповідають вимогам державних
будівельних норм та правил,
передбачених ДБН 360-92**, а згідно з п. 3.19*
ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і
забудова міських і сільських поселень»
поверховість забудови, граничні
розміри житлових будинків, площа
забудови, вимоги до господарських
будівель, їх складу, огорожі ділянок,
благоустрою території встановлюється
місцевими правилами забудови, тобто
мова йде тільки про місце розташування
цих спірних забудов, яке не змінювалось
після 1985 року, і стосовно якого було вже
прийнято рішення Вільногірського
міського суду Дніпропетровської
області від 05.09.2004 року, яке має законну
силу. Згідно висновку зазначеної
експертизи спірна огорожа із
шлакоблоку не перешкоджає природному
освітленню будинку позивача у
відповідності до
санітарно-гігієнічних вимог ДБН В
2.2-15-2005 (с.9) та відповідно ДБН 360-92**.
Позивач використовував зведені
відповідачем огородження та сараї в
своїх особистих цілях, оскільки
прибудував до них свої господарчі
споруди, а відповідач проти цього не
заперечував.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено,
відповідно до ст. 1163 ЦК України та ст. 104
ЗК України, наявність небезпеки його
життю, здоров'ю, або майну внаслідок дій
відповідача на своїй земельній
ділянці. Крім того, суд зазначив, що
відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у
разі істотного відхилення від проекту,
що суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил до
суду з позовом про перебудову або
знесення самочинного будівництва має
право тільки відповідний орган влади
або орган місцевого самоврядування.
Суд дійшов висновку, що позивач не
довів в судовому засіданні тих фактів
та обставин, на які він посилається як
на підставу своїх позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції по суті правильно вирішив
спір, відмовивши у задоволенні
позовних вимог.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважається
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України,
якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва) позов про знесення
самочинно збудованого нерухомого
майна може бути пред'явлено власником
чи користувачем земельної ділянки або
іншою особою, права якої порушено,
зокрема, власником (користувачем)
суміжної земельної ділянки з підстав,
передбачених статтями 391, 396 ЦК України,
статтею 103 ЗК України.

З огляду на вказані норми закону та
роз'яснення Пленуму ВССУ випливає, що
позивач, як власник (користувач)
суміжної земельної ділянки з підстав,
передбачених статтями 391, 396 ЦК України,
статтею 103 ЗК України, мав право
звернутися до суду з позовом про
знесення самочинно збудованого
нерухомого майна.

Тобто, правом на звернення до суду з
позовом про знесення самочинно
збудованих будівель наділений орган
державної влади чи місцевого
самоврядування на підставі ст. 376 ЦК
України, а фізична особа при доведенні
обставин, визначених положеннями ст.
ст. 16, 391, 386 ЦК України.

Таким чином, посилання суду першої
інстанції на те, що відповідно до ч. 7 ст.
376 ЦК України у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил до суду з
позовом про перебудову або знесення
самочинного будівництва має право
тільки відповідний орган влади або
орган місцевого самоврядування, - є
помилковим, оскільки вказана норма
закону не може бути застосована до
спірних правовідносин. Однак, ці
зазначення суду не є підставою для
зміни або скасування рішення суду яке є
правильним по суті та не є підставою
для задоволення позовних вимог.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
цивільні права й обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства. Кожна особа
має право на судовий захист. Захист же
цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Згідно до вимог статті 15 ЦК України, ч.1
- кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; ч.2 - кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Із зазначених позивачем предмета та
підстав позову вбачається, що
предметом спору стали самовільно
збудовані сусіднім землевласником на
межі суміжних земельних ділянок
огородження, в яке вмонтоване на землі
відповідача сарай у зв'язку з чим
порушено права позивача, як власника
домоволодіння.

Разом з тим згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК
України, - кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно статті 4 ЦПК України, ч.1 -
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, -
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно заявлених позовних вимог
позивач повинен був довести, що його
право власника домоволодіння порушено.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановленим цим
Кодексом. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Докази
повинні бути належними і допустимими.
Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно до вимог статті 131 ЦПК України,
сторони зобов'язані подати свої докази
чи повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі. Докази подаються у строк,
встановлений судом з урахуванням часу,
необхідного для подання доказів.
Докази, подані з порушенням вимог,
встановлених законом, не приймаються,
якщо сторона не доведе, що докази
подано несвоєчасно з поважних причин.

Розглядаючи спір, судова колегія
дійшла висновку про недоведеність
наявності порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
позивача за обставинами справи.

Встановлено, що спірне будівництво
огородження з вмонтованим в нього
сараєм проведене батьком відповідача,
та не здійснено на земельній ділянці,
що належить позивачу, то його права не
порушені і підстав для перебудови
немає.

Підставою позову є ст. ст. 23, 319, 321, 328, 386,
391, 1167 ЦК України, за якими позивач
доводив що самочинною добудовою
здійснено порушення його права
власності на домоволодіння. Однак,
зазначені норми Закону не передбачають
такий спосіб захисту свого права за
спірними правовідносинами, який вибрав
позивач.

Відповідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається зі ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який
має підстави передбачити можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню.

Підставою для задоволення позову
власника є встановлення факту
порушення прав власника і об'єктивно
існуючих перешкод у здійсненні ним цих
прав.

Позивач не довів, що зведена огорожа на
межі суміжних земельних ділянок і
вмонтованим в неї на земельній ділянці
відповідача сараєм, перешкоджає йому
користування та розпоряджання своїм
майном, а саме: домоволодінням АДРЕСА_2

Само по собі зведення вказаних
самовільних споруд з порушенням норм
ДБН без встановленого факту порушеного
права власності на будинок та
господарчі споруди позивача, не є
підставою для задоволення позовних
вимог.

Так, посилання позивача на порушення
санітарно-інсоляційних норм, тобто
обмеження доступу сонячного світла до
домоволодіння позивача спростовується
висновком № 4147-12 судової
будівельно-технічної експертизи від
30.01.2013 року (а.с.74-79 том 2), згідно якого
огорожа із шлакоблоку не перешкоджає
природному освітленню житлових кімнат
в будинку позивача.

Посилання позивача на те, що добудована
у висоту будівля сараю, належного
відповідачу, порушує протипожежні
норми, що додає йому додаткових підстав
весь час переживати за збереження
свого майна від можливою пожежі,
вказуючи на відповідь йому начальника
СГПЧ - 52 за № 102 від 11 червня 1997 року
(а.с.183 том 1) та на відповідь відділу
архітектури та містобудування
виконавчого комітету Вільногірської
міської ради Дніпропетровської
області за № 92 від 27.09.2006 року (а.с.14 том
1), - судова колегія вважає
безпідставними, оскільки з цих
відповідей не випливає, що майну
позивача, яке йому належить на праві
власності, може бути спричинена шкода
внаслідок пожежі.

Згідно інформації наданої суду
виконкомом Вільногірської міської
ради Дніпропетровської області за №
02/12-804-1338/07 від 07.08.2007 року (а.с.40 том 1), - до
власника домоволодіння суміжної
земельної ділянки, яким був первісний
відповідач, застосування
адміністративних заходів та складання
приписів щодо користування земельною
ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 - не було.

В матеріалах справи відсутні докази
щодо застосування адміністративних
заходів та складання приписів до
відповідача стосовно спірних побудов.

Не підтверджено матеріалами справи
зазначених позивачем інших перешкод в
здійсненні ним права приватної
власності на домоволодіння.

Спричинення відповідачем моральної
шкоди позивачу у зв'язку зі спірними
побудовами не знайшло своє
підтвердження належними та
допустимими доказами за розглядом
справи, оскільки не встановлено, як
передбачено законом, для цього підстав.

Загальні підстави цивільно-правової
відповідальності за завдану моральну
шкоду в деліктних (позадоговірних)
відносинах передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК
України.

Згідно із зазначеною нормою
обов'язковими умовами такої
відповідальності є наявність шкоди,
протиправної поведінки заподіювача
шкоди, причинного зв'язку між шкодою і
протиправною поведінкою та вина
заподіювача.

Статтею 23 ЦК України встановлено
яку форму може набувати моральна шкода
та в яких випадках вона може бути
заподіяна особі, право на
відшкодування якої особа має внаслідок
порушення її прав.

Частиною 2 цієї статті встановлено,
що моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Як убачається із позовної заяви вимоги
про відшкодування моральної шкоди
позивачем обґрунтовувалися душевними
стражданнями, які він зазнав у зв`язку з
самовільними збудованими на межі
суміжних земельних ділянок огорожею та
вмонтованому в неї сараю на земельній
ділянці відповідача.

Особа (фізична або юридична) має право
вимагати компенсації завданої їй
моральної шкоди в будь-якому випадку
порушення її прав, незалежно від того,
чи передбачене таке право договором
або законом. Разом з тим, певними
нормативними актами прямо
передбачається можливість потерпілого
вимагати компенсації завданої йому
моральної шкоди.

Згідно роз`яснень, зазначених в
абзацах 2,3 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року N 4 (з наступними змінами) "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", - відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. Особа (фізична чи
юридична) звільняється від
відповідальності по відшкодуванню
моральної шкоди, якщо доведе, що
остання заподіяна не з її вини.
Відповідальність заподіювача шкоди
без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством.

Таким чином, для покладення
відповідальності на заподіювача
моральної (немайнової) шкоди необхідна
сукупність чотирьох умов, а саме:
наявність шкоди; протиправність дій
заподіювача; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою заподіювача і
шкодою; вина в заподіянні шкоди.

Тому за вказаною справою відповідно до
вимог вищевказаних норм закону позивач
повинен довести за позовом про
стягнення суми у відшкодування
моральної шкоди: наявність шкоди,
протиправність дій заподіювача,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою заподіювача і шкодою і вину
відповідача в заподіянні шкоди.

Позивачем не доведено чи є дії
відповідача відносно нього
неправомірними, наявність порушеного
права власності на домоволодіння
зведеними спорудами, та чи є
безпосередній причинний зв'язок між
вказаними діями й заподіяною шкодою,
хоча тільки при встановленні саме цих
обставин відповідно до вимог закону
можна покласти на відповідача
обов'язок відшкодування моральної
шкоди.

Судова колегія, аналізуючи докази у
справі, відповідно до вимог ст.ст. 64, 57-59
ЦПК України дійшла висновку про те, що
відсутні підстави згідно зі ст. 1167 та
ст. 23 ЦК України для відшкодування
моральної шкоди позивачу та вважає, що
у задоволенні цих позовних вимог судом
першої інстанції відмовлено правильно.

Оскільки судом першої інстанції на
підставі зібраних доказів встановлено,
що відповідач своїми діями не створює
перешкоди позивачу у користуванні його
власністю - домоволодінням та не
порушує його права та свободи, то не
має підстав для скасування рішення
суду першої інстанції з наведених в
апеляційній скарзі підстав.

Судова колегія, переглядаючи справу в
апеляційному порядку, дійшла висновку
про те, що позовні вимоги є
безпідставними, недоведеними та
необґрунтованими у зв'язку з чим
задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду,
стосуються переоцінки доказів у
справі, що не є підставою для
скасування законного та
обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України
судова колегія, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 03
квітня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії