інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/1330/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 50
УХВАЛА

Іменем України

12 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Малорода О.І., Олійника В.І.

при секретарі: Власенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 17 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Ічнянський молоко-консервний
комбінат» про визнання незаконною
причину звільнення з роботи, зміну
причини та запису про звільнення,
стягнення середньої заробітної плати,
відшкодування витрат на відрядження,
відшкодування витрат з зв'язку з не
отриманням субсидії, відшкодування
моральної шкоди ,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з зазначеним позовом
посилаючись на те, що починаючи з 01
квітня 2013 року він працював в ПАТ
«Ічнянський МКК» по цивільно-правовому
договору по 31 травня 2013 року. Вважає, що
його звільнили за прогул незаконно,
прогулу не було. Причиною звільнення
повинно бути зазначено - за згодою
сторін. Порушенням його трудових прав
відповідачем порушено його нормальний
життєвий ритм, що потягло погіршення
здоров'я, цим порушенням принижено його
людську гідність, спричинило душевний
біль, страждання та принизили його
ділову репутацію, поставило його сім'ю
в тяжкі матеріальні умови.
Відповідачем у зв'язку з затриманням
його звільнення, та не надання трудової
книжки для влаштування на нову роботу,
завдана шкода у вигляді не отримання
субсидії протягом часу з жовтня по
квітень на суму 796, 82 грн. щомісяця. При
звільнення з ним не проведено повного
розрахунку зокрема не оплачені витрати
по відрядженню, а саме витрати на
придбання ним паливно-мастильних
матеріалів на суму 4800 грн., а також
заподіяно моральну шкоду, яку він
оцінює в розмірі 20 000 грн.

Просив визнати Наказ № 198-к від 19.09. 2013 р.
про звільнення його по ст. 40 ч.4 КЗпП
України - незаконним в частині підстав
звільнення. Зобов'язати відповідача
здійснити запис про звільнення на
підставі п.4 ст. 36 КЗпП України. Стягнути
з відповідача середню заробітну плату
з 21.08. 2013р. по 17.10. 2013 року - дату
отримання трудової книжки в розмірі 8000
грн., витрати на придбання
паливно-мастильних матеріалів в сумі 4
800 грн., 4 780,92 грн. витрати понесені в
зв'язку з неотриманням субсидії,
моральну шкоду в сумі 20 000 грн. витрати
на отримання юридичної допомоги в
розмірі 4 000 грн,

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
грудня 2013 року відмовлено в
задоволенні позову.

У своїй апеляційній скарзі позивач
посилаючись на порушення норм
матеріального права просить скасувати
вказане рішення та прийняти нове, яким
задоволити позовні вимоги в повному
обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин справи, на
які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно
до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права
рішення суду без змін. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив з того, що
у адміністрації товариства були наявні
всі правові підстави для звільнення
позивача з роботи за вчинення прогулу,
а також витримані необхідні умови для
звільнення передбачені трудовим
законодавством.

Колегія суддів вважає, що суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

У відповідності ч. 4 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів" у п. 24 постанови № 9 від
6 листопада 1992 року, прогулом
визнається відсутність працівника на
роботі без поважних причин як протягом
цілого робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня (наприклад у разі
самовільного використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи спеціального навчального закладу).

Поважними вважаються причини, при яких
відсутня вина працівника, тобто такі,
які не залежать від самого працівника,
зокрема перебування працівника в стані
непрацездатності, наявність
стихійного або побутового лиха, біди,
надзвичайна пригода. У законодавстві
про працю немає вичерпного переліку
причин, які вважаються поважними, тому
поважність причини визначає власник
або уповноважений ним орган з
урахуванням обставин кожного
конкретного випадку. У разі виникнення
трудового спору правильність
визначення поважності причини
встановлює орган, який розглядає
трудовий спір.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч.
2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Доказування не
може ґрунтуватись на припущеннях.

Місцевим судом встановлено, що наказом
№ 198-к від 19.09.2013 р. ОСОБА_1 звільнено з
посади директора департаменту ПАТ
«Ічнянський МКК». за прогул без
поважних причин, учинений 21 серпня 2013
року (п.4 ст. 40 КЗпП України). Те, що
позивачем вчинено прогул 13.08.2013 та з
21.08.2013, підтверджується актами № 4 від
13.08.2013, № 5 від 21.08.2013, № 6 від 22.08.2013 про
відсутність працівника на робочому
місці, а також відсутність позивача,
підтверджується відмітками в табелі
обліку використання робочого часу за
серпень 2013 та вересень 2013, також листом
№ 497/25-Кол570/09-05 від 16.09.2013
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Чернігівській області.

Відповідачем було направлено листи за
№ 08/13-2289 від 14.08.2013, № 08/13-2441 від 23.08.2013 з
проханням повідомити про
місцезнаходження та причини неявок на
роботу. Будь-яких доказів поважності
причин відсутності на роботі позивач
відповідачу не надав.

Також відповідач мав право на
розірвання трудового договору у
випадку скоєння працівником як одного
прогулу 13.08.2013 так і у випадку скоєння
двох прогулів. 18.09.2013 відповідачем було
складено Акт № 01 від 18.09.2013 р. про
відмову позивача надання письмових
пояснень причин відсутності на роботі
з 21.08.2013 р.

22.08.2013 відповідачем отримано
рекомендованим листом заяву про
звільнення позивача з займаної посади
директора департаменту зі збуту за
угодою сторін - 07.08.2013.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 09.11.1992 р.
«при домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п.1 ст.36 КЗпП України
договір припиняється в строк,
визначений сторонами».

25.09.2013 відповідачем було отримано заяву
про звільнення за власним бажанням
позивача з 21.08.2013. Але на момент
отримання заяви позивача вже було
звільнено (наказ № 198-к від
19.09.2013).

10.10.2013 відповідачем було відправлено
трудову книжку на адресу, позивача..
Згідно з витягом із он-лайн сервісу
відстеження поштових відправлень,
згідно яких цінний лист за номером
896 було вручено адресату особисто
під час доставки 17.10.2013 року об'єктом
поштового зв'язку.

Так як позивач в день звільнення не
працював, то належний розрахунок з
позивачем було .проведено наступного
дня, а саме 20.09.2013 в сумі 2 265,81 грн., що
підтверджується довідкою №1:1/12 від
11.12.2013.

Таким чином, заявляючи вимогу щодо
визнання наказу про звільнення
незаконним в частині підстав
звільнення ОСОБА_1 не надав суду
належних доказів поважності причин
його відсутності на підприємстві 13
серпня 2013 року та з 21 серпня 2013 року по
19 вересня 2013 року та не
довів тієї обставини, що при його
звільненні з вини відповідача було
порушено процедуру виплати повного
розрахунку та повернення трудової
книжки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно роз'яснень даних в її. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.95 року № 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної шкоди" обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні справ про
відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв'язку між
шкодою та протиправними діяннями її
заподіювана, та вина останнього в її
заподіянні. Зокрема суд повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або витрат
немайнового характеру, за яких
обставин, та якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій
грошовій сумі позивач оцінює заподіяну
шкоду та з чого він виходив при цьому.

Позивачем не доведено з яких міркувань
визначена сума моральної шкоди, які
протиправні дії скоєні відповідачем,
які б давали підстави для
відшкодування моральної шкоди, та чим
підтверджена сума моральної шкоди.

Щодо стягнення з відповідача втрат на
придбання паливно-мастильних
матеріалів в сумі 4 800 грн., позивачем, не
надано підтвердження придбання
паливно-мастильних матеріалів, та не
визначено, згідно якого наказу було
здійснене дане використання
паливно-мастильних матеріалів.

Щодо стягнення з відповідача витрат
понесених у зв'язку з неотриманням
субсидії то. позивачем не зазначено на
підставі чого здійснений даний
розрахунок та немає жодних документів
які б підтверджували неотримання
позивачем субсидії та не доведений
причинний зв'язок між звільненням
позивача та неотримання ним субсидії.

Оскільки позивач та його представник
не довели тих обставин на які
посилалися як на підставу позовних
вимог, не надали докази в обґрунтування
своїх вимог, не спростували тих
обставин на які посилалися
представники відповідача в
обґрунтування своїх заперечень, що є їх
обов'язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст. 10 ЦПК
України суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмові в
задоволенні позову .

Інші доводи викладені в апеляційній
скарзі про незаконність та
необґрунтованість рішення, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
при його ухваленні, на переконання
колегії суддів апеляційної інстанції,
не знайшли свого підтвердження і
повністю спростовуються дослідженими
належними та допустимими доказами по
справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу і залишити рішення
суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити,

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :