АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Побірченко Т.І., Пікуль А.А.

при секретарі:
Кучєр Є.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Оболонського районного суду м. Києва
від 24 вересня 2013 року за поданням
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції у м. Києві Кузьмишина Едуарда
Миколайовича про визначення частки
майна боржника у майні, яким він
володіє спільно з іншими особами,

в с т а н о в и
л а :

В липні 2012 року старший державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції у м.Києві
у м. Києві ( далі по тексту ВДВС
Оболонського РУЮ у м.Києві)
КузьмишинЕ.М. звернувся до суду з
указаним поданням, у відповідності до
якого просив суд визначити та виділити
частки майна боржника ОСОБА_3 у майні,
яким він спільно володіє зі ОСОБА_4, а
саме у квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування подання посилався на
те, що що на виконанні у ВДВС
Оболонського РУЮ у м. Києві перебуває
виконавчий лист Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 25.05.2009 року
по справі №2-108 про стягнення з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 131 780,00
грн. Оскільки борг ОСОБА_3 не сплачено,
необхідно визначити належну йому
частку в майні, яким він володіє
спільно з іншими особами, для звернення
стягнення на таке майно. Ухвалою
Оболонського районного суду м. Києва
від 24.09.2013 у задоволенні подання
старшого державного виконавеця ВДВС
Оболонського РУЮ у м. Києві відмовлено.

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/1944/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Диба О.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
Не погодившись із таким судовим
рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій посилається на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм процесуального та
матеріального права, просила скасувати
ухвалу суду першої інстанціїта
направити справу для розгляду до суду
першої інстанції. На думку апелянта
судом першої інстанції безпідставно
відмовлено у задоволенні подання
старшого державного виконавця ВДВС
Оболонського РУЮ у м. Києві, оскільки
боржнику ОСОБА_3 на праві особистої
власності належала квартира АДРЕСА_1 і
цю квартиру він продав своїй дружині
ОСОБА_4 5.06.2009 року. Це майно є спільною
сумісною власністю подружжя і частки
їх є рівними. На момент розгляду
подання державного виконавця шлюб
розірвано не було. Ніяких договорів,
які б свідчили про те, що квартира не
буде спільним майном подружжя, не має.
Рішення суду, яким би було встановлено
право особистої власності ОСОБА_4 на
спірну квартиру відсутнє. Невизнання
боржником права спільної сумісної
власності на квартиру суд не повинен
був приймати до уваги, тому що боржник є
заінтересованою особою.

В судове засідання особи, які беруть
участь у справі не з'явились, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, у зв'язку з чим колегія
суддів вважала за можливе розглядати
справу у їх відсутності відповідно до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
з'ясувавши обставини справи та
оговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 04.04.2011 року відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа №2-108,
виданого 25.05.2009 року Самарським
районним судом м. Дніпропетровська, про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
боргу в сумі 131 780,00 грн. (т.1, а.с.15-17).

Постановою державного виконавця від
07.10.2011 року накладено арешт на майно
боржникаОСОБА_3 та оголошено заборону
на його відчуження (т.1, а.с.5).

Згідно повідомлення УПФ України
вОболонському районі м. Києва та ДПІ
Оболонського району м. Києва, дані щодо
місця роботи боржника відсутні, за
повідомленням УДАІ м. Києва - за
боржником транспортних засобів не
зареєстровано, майно, належне
боржникові на праві власності
відсутнє, про що складений державним
виконавцем відповідний акт (т.1, а.с.7,8).

01.12.2007 рокузареєстровано шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1, а.с.14,132), згідно
договору купівлі-продажу від 14.11.2004 р.,
боржнику належала квартира АДРЕСА_1,
яку він 05.06.2009 року продав своїй дружині
ОСОБА_4 (т.1, а.с.11,12)

Згідно договору дарування частини
квартири від 21.12.2012 року ОСОБА_4
подарувала Ѕ частину належну їй
квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1
ОСОБА_3, а остання прийняла в дар
зазначене майно (т.1, а.с.152-153).

Згідно з ч. 1 ст. 379 ЦПК України, питання
про визначення частки майна боржника у
майні, яким він володіє спільно з
іншими особами, вирішується судом за
поданням державного виконавця.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд
першої інстанції виходив з того, що при
розгляді даного подання суд обмежений
у праві встановлення факту належності
покупцю квартири (ОСОБА_4) на праві
особистої власності коштів, за які
придбана квартира, також судом
враховано невизнання боржником факту
права спільної власності на квартиру
разом із дружиною, відсутність доказів
на підтвердження викладених у поданні
посилань. Крім того, судом першої
інстанції взято до уваги те, що
малолітня ОСОБА_3 є власником Ѕ частини
квартири і ймовірне визнання частки
боржника в спірній квартирі може
порушити її права як співвласника. За
таких підстав суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення подання державного
виконавця.

Колегія суддів також не вбачає підстав
для задоволення подання державного
виконавця про визначення частки майна
боржника у майні, яким він володіє
спільно з іншими особами, та вважає
його передчасним виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Заходами примусового виконання рішень
є: 1) звернення стягнення на кошти та
інше майно ( майнові права) боржника, у
тому числі якщо вони перебувають в
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб;… ( п.1 ч.1 ст.32 Закону України
«Про виконавче провадження».

Крім того, відповідно до положень ст. 52
Закону України «Про виконавче
провадження» звернення стягнення на
майно боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.
Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Порядок визначення частки майна
боржника у майні, яким він володіє
спільно з іншими особами, встановлено
ст.379 ЦПК України.

Порушивши перед судом питання про
визначення частки майна боржника
ОСОБА_3 у майні, яким він володіє
спільно з іншими особами, державний
виконавець посилався на те, що квартира
АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та їх частки
є рівними.

При цьому, державним виконавцем не
виконані приписи ст.ст.52,57 Закону
України «Про виконавче провадження»,
оскільки ним не проведено опис
спільного з боржником майна і не
накладено арешт на це майно. Крім того,
акт опису та документи, що
підтверджують право власності на
описане спільне майно не подані до
суду разом з поданням про визначення
частки боржника у ньому, на що звертала
увагу апеляційна інстанція в своїй
ухвалі від 03.10.2012 (т.1, а.с.106-108).

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що на теперішній час, без
виконання всіх визначених Законом
України «Про виконавче провадження»
заходів примусового виконання рішення
суду про стягнення грошових коштів на
користь ОСОБА_1 відсутні правові
підстави для задоволення внесеного
державним виконавцем подання.

Доводи апеляційної скарги
вищевикладеного не спростовують, а
тому підстав для скасування ухвали
суду з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Крім того, колегія суддів враховує і
той факт, що стягувач ОСОБА_1 не
позбавлена можливості самостійно
звернутися до суду за захистом свого
права в порядку позовного провадження
на підставі статей 366 та 371 ЦК України,
які регламентують звернення стягнення
на частку у майні, що є у спільній
частковій або спільній сумісній
власності, за позовом кредитора
співвласника майна.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м.
Києва від 24 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
Т.І.
Побірченко

А.А. Пікуль