АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/555/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Якименко Л.Г. Доповідач -
Дерев'янко О.Г.Категорія 20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного

суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.

при секретарі: Філіній Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

на рішення Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 вересня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті
особи: Приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, Амур-
Нижньодніпровський відділ у м.
Дніпропетровську Головного управління
державної міграційної служби України
про визнання угоди частково дійсною, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 визнання права власності на
спільну сумісну власність, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулась до суду із позовом до
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, вселення,
встановлення порядку користування
житловим приміщенням, зобов'язання не
чинити перешкоди, зняття з реєстрації
виселення, заборону вчиняти певні дії.
(а.с.3-11)

Ухвалою Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18.03.2013 року заявлені ОСОБА_6 позовні
вимоги до відповідачів залишено без
розгляду. (а.с.87)

18.03.2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із
вимогами про визнання угоди частково
недійсною та усунення перешкод у
користуванні власністю, в якому
зазначив, що в листопаді 1976 року їх
сім'ї, у складі трьох осіб, зокрема йому,
дружині та сину була надана квартира
АДРЕСА_1. У 2000 році квартиру було
приватизовано і вона стала належати на
праві спільної часткової власності, а
саме: йому належало 41/100 частина, ОСОБА_6,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належало 59/100 частин
квартири. Після відновлення відносин
із колишньою дружиною ОСОБА_2 він
вирішив продати 41/100 частини цієї
квартири та придбати квартиру поряд.

Самостійно відшукавши варіант, знайшов
квартиру АДРЕСА_2, що значно нижче
вартістю їх квартири. Відповідачі щодо
продажу квартири не заперечували, тому
13 квітня 2001 року квартира АДРЕСА_1 була
продана за 49 000 грн. з отриманням грошей
всіма продавцями.

24.05.2001 року він купив квартиру АДРЕСА_2
за належні йому особисто кошти у
розмірі 19301 грн. Відповідачі не
приймали участь у придбанні цієї
квартири, а відповідач ОСОБА_6 ніяких
коштів за квартиру не платив, та був
зазначений у договору купівлі-продажу
під впливом помилки щодо характеру та
суб'єктів цієї угоди, тому позивач
просив суд на підставі ст.. 56 ЦК України
(в редакції 1963 року) визнати частково
недійсним договір купівлі-продажу
спірної квартири в частині зазначення
покупцем ОСОБА_6, усунути йому
перешкоди у користуванні спірною
квартирою шляхом виселення ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та зняти з реєстрації, вселити
його в квартиру. (а.с.88-91)

Ухвалою Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18.06.2013 року роз'єднано позов, позовні
вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні власністю, виселення та
скасування реєстрації виділено в
окреме провадження.(а.с.147)

Не погодившись з позовом у березні 2013
року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
права на спільну сумісну власність. В
обґрунтування позову зазначила, що з
вересня 1992 року перебувала у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_6, який розірвано
рішенням цього ж суду 09.02.2011 року. Від
шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

27.09.2000 року нею, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3
приватизовано квартиру АДРЕСА_1 як
спільну часткову власність. Відповідно
до свідоцтва про право власності на
житло № 1/798-200 від 27.09.2000 року ОСОБА_5
стало належати 49/100 частин квартири, а
їй, ОСОБА_6 та дочці ОСОБА_3 стало
належати 59/100 частин квартири.

Після продажу квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 з яким вона перебувала у
шлюбі, за частину отриманих від продажу
житла коштів придбано спірну квартиру
АДРЕСА_2.

Оскільки спірна квартира придбана
відповідачами під час шлюбу з ОСОБА_6,
позивачка просила задовольнити її
позовні вимоги та визнати за нею право
власності на 1 4 частину квартири.
(а.с.96-99)

Рішенням Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 вересня 2013 року позов ОСОБА_5
задоволено, визнано частково недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2 від 24 травня 2001 року, укладений
між продавцем ОСОБА_7 та покупцями
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі № 3044;
зазначено в договорі купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2 від 24 травня 2001 року
покупцем ОСОБА_5; скасовано державну
реєстрацію права власності на ? частину
квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_6 В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
відмовлено.(а.с.154-156)

В апеляцiйнiй скарзi ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення
зустрічного позову з тих пiдстав, що
судом першої інстанції при ухваленні
рішення порушено норми матерiального
та процесуального права.(а.с.160-165)

В апеляцiйнiй скарзi ОСОБА_3
ставить питання про скасування рішення
суду з тих пiдстав, що судом першої
інстанції при ухваленні рішення
порушено норми матерiального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким визнати за нею право
власності на 1/5 частини спірної
квартири.(а.с.170-175)

Перевiривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегiя суддiв вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню,
апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню, рішення суду
скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої
інстанції, виходив із того, що оскільки
при укладенні договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2 від 24 травня 2001 року
не встановлено жодних доказів
придбання квартири ОСОБА_6 разом з
банком ОСОБА_5, тому є підстави для
задоволення його позову.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 27.09.2000 року
ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 належало 59/100
частин квартири АДРЕСА_1 на праві
спільної сумісної власності. (а.с.47)

41/100 частина цієї ж квартири належала
ОСОБА_5, (сторонами ці обставини не
оспарювались, хоча документи в
матеріалах справи відсутні).

Згідно до свідоцтва про реєстрацію
шлюбу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2
сторони зареєстрували шлюб 26.09.1992 року,
актовий запис № 1162. Від шлюбу ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 мають дочку - ОСОБА_3 (а.с.44)

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 13.04.2001 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2,
яка діяла також в інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_3 продали
належну їм квартиру АДРЕСА_1.
Інвентаризаційна вартість
відчужуваного приміщення становила
10992,62 грн., проте квартира продана за
49000,00 грн.(а.с.132)

На підставі договору купівлі-продажу
від 24.05.2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
придбали квартиру АДРЕСА_2 у продавця
ОСОБА_7. (а.с.20)

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано
рішенням АНД районного суду м.
Дніпропетровська від 09.02.2011 року. (а.с.21)

Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України майно (яка діяла
на час придбання майна), нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Оскільки спірна квартира набувалась у
власність за договором
купівлі-продажу, то при її придбанні в
період шлюбу одним з подружжя вона,
згідно зі статтями 22, 24 КпШС ставала
їхньою спільною сумісною власністю, що
також узгоджується з положеннями
ст..ст. 60, 63 СК України.

Придбання майна в період шлюбу створює
презумпцію виникнення права загальної
спільної власності, і доводити
наявність такого права ні чоловік, ні
дружина не повинні.

За таких обставин колегія суддів
апеляційного суду вважає, що вимоги
ОСОБА_2 щодо визнання за нею права
власності на 1/4 частину квартири є
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу, можуть бути
будь-які види майна, незалежно від того,
на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором або законом.

До спільної сумісної власності не
належить майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу, набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування, набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто.

ОСОБА_5 у позові зазначив, що на час
укладання договору купівлі-продажу
спірної квартири, подружжя ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 мало кошти від продажу належних
їм 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 які вони
отримали за договором, і ці обставини
сторонами не спростовано належними та
допустимими доказами.

Аналізуючи правову природу укладеного
між сторонами договору купівлі-продажу
спірної квартири, суд першої інстанції
не врахував зазначених обставин, не
прийняв до уваги те, що у п. 4 договору
купівлі продажу квартири від 24.05.2001
року ОСОБА_7 зазначала, що кошти у
розмірі 19 301 грн. одержала від покупців
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до підписання
договору. Враховуючи зазначене,
пояснення ОСОБА_7 щодо продажу спірної
квартири особисто ОСОБА_5 суперечать
фактичним обставинам справи, тому їх
визнати об'єктивними не можна.

Вбачається, що в первинному позові
ОСОБА_6 разом з батьком - ОСОБА_5
зазначав про належність йому також
квартири АДРЕСА_2, про наявність
перешкод йому як власнику у
користуванні та розпорядженні цією
квартирою.

Не можна визнати об'єктивними
пояснення відповідача ОСОБА_6 щодо
купівлі спірної квартири особисто
батьком, оскільки ці данні стали
предметом обговорення тільки після
розірвання ним шлюбу з ОСОБА_2, та після
погодженого і спільного його звернення
разом з батьком до суду із позовом щодо
позбавлення ОСОБА_2 житла. Посилання
апелянта на те, що такі твердження
ОСОБА_6 носять зацікавлений характер
заслуговують на увагу.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги
ОСОБА_5 послався на норми ст..ст. 56,58 ЦК
1963 року, вказуючи про те , що він
помилявся щодо характеру та суб'єктів
укладеної угоди, оскільки вважав, що
ОСОБА_6 не є рівноправним співвласником
цієї квартири, тому, що він ніяких
коштів не сплачував, а тому вважає
угоду недійсною в частині ОСОБА_6 як
покупця.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду УРСР, від 28.04.1978, № 3
"Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними" відповідно
до ст. 56 ЦК угода може бути визнана
судом недійсною, як укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення,
тільки за позовом сторони (громадянина
чи організації), що діяла під впливом
помилки. Під помилкою у даному випадку
слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, при
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена. Правила ст. 56 ЦК не
поширюються на випадки, коли помилка
стосується до мотивів укладення угоди.

У пункті 13 цієї ж постанови зазначено,
роз'яснити судам, що мнима угода, тобто
угода, укладена про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки, є в
силу ч. 1 ст. 58 ЦК недійсною, незалежно
від мети її укладення. Оскільки сторони
ніяких дій по здійсненню мнимої угоди
не вчиняли, суд у таких випадках
постановляє рішення тільки про
визнання угоди недійсною без
застосування будь-яких наслідків.

ОСОБА_5 не надав суду належних та
допустимих доказів в підтвердження
факту придбання спірної квартири
тільки ним за особисті його кошти, тому
колегія суддів вважає, не доведеними
вимоги останнього про визнання
договору купівлі-продажу спірної
квартири в частині покупця ОСОБА_6
Підстави для визнання цього майна його
особистою власністю відсутні, оскільки
його статус як майна, яке належить на
праві спільної сумісної власності не
спростовано.

Колегія суддів вважає, що викладені у
апеляційній скарзі ОСОБА_3 вимоги щодо
визнання за нею права власності на 1/5
частину спірної квартири не можуть
бути задоволено, оскільки ці вимоги
ОСОБА_3 не заявлялись та не були
предметом розгляду судом першої
інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає за необхідне рішення Амур -
Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 вересня 2013 року
скасувати.

Постановити нове рішення, яким ОСОБА_5 в
задоволенні позову до ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи: Приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, Амур-
Нижньодніпровський відділ у м.
Дніпропетровську Головного управління
державної міграційної служби України
про визнання угоди частково дійсною -
відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 14
частину квартири АДРЕСА_2.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 вересня 2013 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким ОСОБА_5 в
задоволенні позову до ОСОБА_6, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи: Приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, Амур-
Нижньодніпровський відділ у м.
Дніпропетровську Головного управління
державної міграційної служби України
про визнання угоди частково дійсною -
відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 14
частину квартири АДРЕСА_2.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржено у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: