У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Гончара
В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової
І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 21 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а :

18 квітня 2013 року публічне акціонерне
товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ
«Фідобанк») звернулося до суду з
указаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В
обґрунтування заявлених вимог
зазначило, що 22 квітня 2008 року між
відкритим акціонерним товариством
«СЕБ Банк», (далі - ВАТ «СЕБ
Банк») правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 1357, згідно з
умовами якого, остання отримала кредит
у сумі 485 469 доларів США та зобов'язалася
повернути кошти в обумовлені сторонами
кредитного договору строки, зі сплатою
9,5% річних. З метою забезпечення
виконання кредитного зобов'язання 22
квітня 2008 року між ВАТ «СЕБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», та ОСОБА_4 укладено договір
поруки № 1357, згідно з умовами
якого останній виступив поручителем
ОСОБА_3 Посилаючись на те, що ОСОБА_3
порушує умови договору щодо погашення
відсотків та повернення кредитних
коштів, позивач просив стягнути
солідарно з відповідачів суму боргу за
кредитним договором.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 21 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 17
грудня 2013 року, позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3
на користь ПАТ «Фідобанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 3 601 783 грн 61 коп. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
внаслідок порушення ОСОБА_3 умов
кредитного договору утворилася
заборгованість перед позивачем, яка
підлягає стягненню з відповідачів
солідарно, врахувавши наданий банком
розрахунок кредитної заборгованості.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 324 ЦПК України
встановлено, що підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 22 квітня 2008 року
між ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником
якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 1357,
згідно з умовами якого позивач надав
відповідачу кредит в сумі 485 469 доларів
США, а відповідачка зобов'язалась
повернути кошти в обумовлені сторонами
кредитного договору строки, зі сплатою
9,5% річних. У забезпечення виконання
кредитного зобов'язання 22 квітня
2008 року між ВАТ «СЕБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк» та ОСОБА_4 укладений договір
поруки № 1357, згідно з умовами якого,
останній виступив поручителем ОСОБА_3

Позивач повністю виконав свої
зобов'язання перед відповідачкою щодо
надання кредиту.

ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором, в
результаті чого станом на 28 лютого 2013
року заборгованість перед банком
склала 3 601 783 грн 61 коп., з яких:
прострочені нараховані проценти - 12 757
дол. США, що по курсу НБУ станом на 28
лютого 2013 року становить 100 511 грн 98 коп.;
нараховані відсотки за період з 22
лютого 2013 року по 27 лютого 2013 року
включно - 768 дол. 83 центи США, що по курсу
НБУ станом на 28 лютого 2013 року
становить 6 145 грн 26 коп.; пеня за
несвоєчасну сплату кредиту та
процентів розрахована за період з 23
червня 2010 року по 28 лютого 2013 року
включно - 6 204 грн 74 коп.; борг за
несплаченою (простроченою) частиною
кредиту по договору станом на 28 лютого
2013 року - 6 388 дол. 91 центів США, що по
курсу НБУ станом на 28 лютого 2013 року
становить 51 066 грн 56 коп.; залишок
строкової заборгованості станом на 28
лютого 2013 року - 430 108 дол. 23 центи
США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦПК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст.ст. 530,631 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони встановили як строк дії
договору - до моменту виконання
сторонами взятих на себе зобов'язань в
повному обсязі (п. 8.3), так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню в
строк до 22 квітня 2033 року (а.с. 16-22).

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Аналізуючи умови договору сторін та
зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Задовольняючи позов кредитора, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що він ґрунтується на
умовах договору та вимогах діючого
законодавства, зокрема ст. ст. 526, 529, 530,
610, 612, 1054 ЦК України.

Проте з оскаржуваних судових рішень не
вбачається, що судами встановлено: коли
у кредитора виникло право вимоги
стягнення кредитної заборгованості;
перевірено розрахунок і період
нарахування заборгованості за спірним
договором; з'ясовано строк здійснення
відповідачем останнього платежу.

Разом з тим, судами не враховано, що ст.
212 ЦПК України зазначає, що жоден доказ
не має для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

При цьому, відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 143 ЦПК України визначено, що для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

При розгляді справи ОСОБА_4 заперечував
проти позову, зазначаючи, що розрахунок
заборгованості ПАТ «Фідобанк» не є
належним доказом та заявляв клопотання
про призначення судово-бухгалтерської
експертизи для встановлення
правильності розрахунку залишку
заборгованості за тілом кредиту станом
на 28 лютого 2013 року та за відсотками,
виходячи із встановленої плаваючої
відсоткової ставки за спірним кредитом
в період 2009-2012 року та фактичних
платежів окремо за кредитом та окремо
за відсотками, здійснених ним на
виконання умов спірного кредитного
договору.

Дійшовши висновку про те, що відповідач
не надав переконливих доказів
неправильності та безпідставності
зробленого позивачем розрахунку
заборгованості за кредитом, суд
апеляційної інстанції водночас
відмовив йому в задоволенні клопотання
про призначення судової експертизи,
порушивши таким чином ст. 129
Конституції України та ст. 10 ЦПК
України щодо принципу змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і доведенні перед судом
їх переконливості та ухвалив своє
рішення виключно на доказах, наданих
позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 21 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникСудді: В.П.
Гончар Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко І.К.
Парінова