Провадження №2/193/8/14
05 лютого 2014 року Софіївський районний
суд Дніпропетровської області в
судді
при секретарі Палій
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Софіївка
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно
набутого майна подружжя,-
08 листопада 2013 року позивач
звернулася до суду з вищевказаною
позовною заявою. В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що з
відповідачем вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 1989
Від шлюбу з відповідачем мають сина
ОСОБА_3, 1989 року народження, та дочку
ОСОБА_4, 2005 року народження.
Позивач проживає в їхньому будинку
разом із дітьми. Відповідач має
земельний пай і з доходів орендованого
паю сплачує аліменти на користь
позивача, але розмір аліментів є не
достатнім для утримання дітей, а крім
того, відповідач має заборгованість по
Разом з відповідачем вони проживають
разом однією сім'єю в будинку АДРЕСА_1,
який вони побудували під час
проживання в зареєстрованому шлюбі і
який належить їм на праві спільної
сумісної власності. Право власності на
будинок зареєстровано за ОСОБА_2 в
Софіївському бюро технічної
інвентаризації 23.11.2000 року.
Вартість будинку згідно експертної
оцінки станом на 17.10.2013 року складає
10.10.2013 року позивач письмово повідомила
відповідача про намір провести опис
майна набутого в шлюбі, з проханням
бути присутнім при описі, але 21.10.2013
року, в час, коли мав відбуватися опис
нерухомого майна набутого в шлюбі,
відповідач, будучи попередженим про
наміри позивача, на території
домоволодіння не з'явився.
З цього позивач зробила висновок, що
відповідач на добровільний поділ
нерухомого майна не згоден, а тому
вирішила звернутися до суду із даним
Позивач із відповідачем розлучилися у
2010 році, а в жовтні 2013 року позивач
дізналася про те, що відповідач шукає
покупця на будинок, а тому змушена
звернутись до суду і просить поділити
спільно набуте домоволодіння: 3/4 -
позивачу, 1/4 - відповідачу, а також
визнати за нею право власності на 3/4
частини домоволодіння і стягнути з
відповідача судовий збір.
Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримує, на задоволенні позову
наполягає, просить розгляну справу за
її відсутності, про що надала до суду
Відповідач ОСОБА_2, будучи, у
встановленому чинним законодавством
порядку, увідомленим про дату, час і
місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, заяв про
розгляд справи за його відсутності не
Суд розглядає справу, у відповідності
до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення
при заочному розгляді справи, що
відповідає положенням статті 224 ЦПК
Дослідивши матеріали цивільної справи,
беручи до уваги заяву позивача,
оцінивши зібрані докази у їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги позивача про поділ спільного
нажитого майна подружжя підлягають
частковому задоволенню за наступними
Відповідно до положень статей 55, 124
Конституції України та статті 3 ЦПК
кожна особа має право в порядку,
встановленому вказаним Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за заявою осіб, зазначених у
п. 5 Цього кодексу в межах заявлених
ними вимог і на підставі наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі доказів.
Під час розгляду даної цивільної
справи судом були створені всі умови
для реалізації прав та обов'язків
учасниками судового розгляду, у тому
числі й в частині подання ними доказів
та клопотань, проведення експертиз.
Однак, учасники судового розгляду,
розпорядившись своїми правами на
власний розсуд, відмовились від
надання суду інших доказів у
підтвердження своїх вимог та
заперечень і вважали, що наявні всі
документи для вирішення справи по суті,
тому суд розглядає справу на
підставі тих доказів що містяться у
справі і вважає що в ній міститься
достатньо документів для правильного
та об'єктивного розгляду.
Як встановлено у судовому засіданні та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач з відповідачем перебувала в
зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 1989
Від шлюбу з відповідачем мають сина
ОСОБА_3, 1989 року народження (а.с. 6), та
дочку ОСОБА_4, 2005 року народження (а.с. 7).
Позивач проживає в їхньому будинку
разом із дітьми (а.с. 20). Відповідач має
земельний пай і з доходів орендованого
паю сплачує аліменти на користь
позивача, але розмір аліментів є не
достатнім для утримання дітей, а крім
того, відповідач має заборгованість по
Разом з відповідачем вони проживають
разом однією сім'єю в будинку АДРЕСА_1
(а.с. 20), який вони побудували під час
проживання в зареєстрованому шлюбі і
який належить їм на праві спільної
сумісної власності. Право власності на
будинок зареєстровано за ОСОБА_2 в
Софіївському бюро технічної
інвентаризації 23.11.2000 року (а.с. 9-12).
Вартість будинку згідно експертної
оцінки станом на 17.10.2013 року складає
185741,00 грн. (а.с. 14).
10.10.2013 року позивач письмово повідомила
відповідача про намір провести опис
майна набутого в шлюбі, з проханням
бути присутнім при описі (а.с. 13, 15), але
21.10.2013 року, в час, коли мав відбуватися
опис нерухомого майна набутого в шлюбі,
відповідач, будучи попередженим про
наміри позивача, на території
домоволодіння не з'явився.
З цього позивач зробила висновок, що
відповідач на добровільний поділ
нерухомого майна не згоден, а тому
вирішила звернутися до суду із даним
Позивач із відповідачем розлучилися у
2010 році (а.с. 8), а в жовтні 2013 року
позивач дізналася про те, що відповідач
шукає покупця на будинок, а тому
вирішила поділити майно, яке вони з
відповідачем придбали спільно за час
перебування в шлюбі.
Позивач, вважає, що буде справедливим,
якщо її частка буде збільшена, бо має на
утриманні неповнолітню дитину.
Сторонами не оспорювалося, що
перелічене вище майно придбано ними за
період спільного подружнього життя та
є їх спільною власністю.
Поділ спільного майна подружжя, згідно
роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»,
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК України. Вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні згоди
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.
Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановити обсяг
спільного нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
До складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи
та те, що знаходиться у третіх осіб.
З матеріалів справи вбачається, що
сторони вимагають поділу спільного
сумісного майна подружжя, а саме:
домоволодіння, що складається з
будинку із господарськими будівлями,
при цьому ними досягнуто згоди
стосовно вартості зазначеного вище
майна, що вбачається із відсутності
заперечень проти позову з боку
Також, суд вважає доказаним той факт, що
майно перебуває у спільній власності
подружжя, оскільки відповідно до ст. 60
СК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Згідно до ст. 368 Цивільного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.
У відповідності до ст. ст. 60, 61, 63, 69, 71
Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.
Дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування
і розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
Дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.
Майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
Згідно п. п. 23, 25 Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки,
Крім того, і статтею 372 ч. 2 абзац 2
Цивільного кодексу України
передбачено, що за рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення.
Однак позивачем не вказано таких
обставин, не доведено їх в судовому
засіданні та не підтверджено
матеріалами справи.
Суд вважає за необхідне виділити
позивачу і відповідачу рівні частки, а
не запропоновані позивачем.
При зверненні позивача до суду з даною
позовною заявою нею було сплачено
судовий збір у більшому розмірі, ніж це
передбачено чинним законодавством -
сплачено 1857,41 грн. судового збору, хоча
Законом України «Про судовий збір» за
розгляд цивільної справи даної
категорії встановлено суму судового
збору, яка складає 1393,06 грн.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом, а тому судовий збір у розмірі
464,35 грн. підлягає поверненню позивачу.
На підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 ЗУ
«Про судовий збір» суд вважає, оскільки
позов задоволено частково, судові
витрати по справі необхідно стягнути з
відповідача на користь позивача,
пропорційно до розміру задоволених
На підставі вищезазначеного та
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 84, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 71 СК України,
суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.
Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
спільно набуте в шлюбі майно вартістю
185741,00 грн., а саме: домоволодіння, що
складається з будинку із
господарськими будівлями та
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і
належить їм на праві спільної сумісної
власності, поділити в такій пропорції:
ОСОБА_1 та 1/2 домоволодіння, вартістю
Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частину домоволодіння, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
Зобов'язати Управління
Державного казначейства в
Софіївському районі ГД ДКСУ в
Дніпропетровській області повернути
ОСОБА_1 сплачений судовий збір згідно
квитанції № 3048.924.4 від 29.10.2013 року - 464,35
грн., внесений у більшому розмірі, ніж
встановлено законом.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 928,75 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
О.В. Шумська