УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої
І.М., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, акціонерної компанії
«Харківобленерго», комунального
підприємства «Дергачікомунсервіс»,
треті особи: Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, Служба у справах
дітей Дергачівської районної
державної адміністрації Харківської
області, про поновлення порушеного
права власності та усунення перешкод у
його здійсненні, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
24 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 24 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про поновлення порушеного права
власності та усунення перешкод у його
здійсненні, посилаючись на те, що йому
на праві власності згідно з договором
купівлі-продажу від 09 листопада 2012 року
належить житловий будинок літ. «А-2» за
адресою: АДРЕСА_1.

У кімнатах АДРЕСА_1 без будь-яких
правових підстав проживають
відповідачі.

Ці кімнати ніколи не надавались
відповідачам у користування, ніяких
угод щодо цього житла між ним та
відповідачами не укладалось.

Просив визнати, що він є єдиний власник
житлового будинку АДРЕСА_1, має
виключне право володіти, користуватись
та розпоряджатись кімнатами АДРЕСА_1
будинку на свій розсуд; визнати, що
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не
мають права володіти, користуватись та
розпоряджатись будь-якими
приміщеннями, в тому числі й кімнатами
АДРЕСА_1; поновити його порушене право
власності шляхом витребування
вказаних кімнат із чужого незаконного
володіння відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6; усунути перешкоди у здійсненні
його права власності шляхом виселення
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 із кімнат
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення.

У наступному позивач неодноразово
уточнював свої вимоги і остаточно у
серпні 2013 року звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
акціонерної компанії
«Харківобленерго», комунального
підприємства «Дергачікомунсервіс»,
треті особи: Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, Служба у справах
дітей Дергачівської районної
державної адміністрації Харківської
області, про поновлення порушеного
права власності та усунення перешкод у
його здійсненні.

При цьому посилався на те, що він є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.
Його право власності 12 листопада 2010
року зареєстровано у встановленому
порядку в КПТІ «Інвенрос». У кімнатах
АДРЕСА_1 проживають відповідачі та
користуються ними без будь-яких
правових підстав. Ці кімнати ніколи не
надавались відповідачам у
користування, що підтверджується
довідкою ТОВ «Галлан ЛТД».
Відповідачами - АК «Харківобленерго»
та КП «Дергачікомунсервіс» без його
згоди як власника будинку незаконно
укладені договори на постачання
електроенергії та води. Ці дії є
незаконними та порушують його права.
Відповідачі на його вимоги про
звільнення зайнятих кімнат не
реагують, вважаючи, що оскільки вони
зареєстровані в будинку, то мають право
проживати в ньому.

Договір найму між ним як власником
житла та відповідачами відповідно до
вимог ч. 2 ст.158 ЖК України не укладався,
не укладався такий договір і з
попереднім власником будинку, тобто
відповідачі є недобросовісними
володільцями його майна.

Відповідно до вимог ст. ст. 387, 391, 400 ЦК
України недобросовісний володілець
зобов'язаний негайно повернути майно
особі, яка має на нього право власності.

Щодо постачання електричної енергії,
то ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
електроенергетику» закріплено, що
споживання енергії можливе лише на
підставі договору з
енергопостачальником. Статтею 25 цього
Закону передбачено, що захист прав
споживачів електричної енергії, а
також механізм реалізації захисту цих
прав регулюються, в тому числі, Законом
України «Про захист прав споживачів».

Щодо постачання води, позивач указував,
що ч. 1 ст. 19 Закону України «Про питну
воду та питне водопостачання» містить
вичерпний перелік споживачів, які
мають право на укладення договорів про
надання послуг з водопостачання, цим
контрагентом може бути тільки власник
будинку, який перебуває у приватній
власності.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від
24 вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 24 жовтня 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені в справі
судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 09 листопада 2012
року ТОВ «Галлан ЛТД» продало, а ОСОБА_3
купив гуртожиток літ. «А-2» за адресою:
АДРЕСА_1, який належить продавцю на
підставі рішення Господарського суду
Харківської області від 18 червня 2009
року, справа № 61/82-09.

Довідкою ТОВ «Галлан ЛТД» від 08 квітня
2013 року стверджується, що ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 ніколи не були
працівниками ТОВ «Галлант» (чи АТ
«Галлан», чи ТОВ «Галлан ЛТД»); своєї
згоди на проживання в будинку та на
реєстрацію в ньому ТОВ «Галлан ЛТД» (чи
АТ «Галлан», чи ТОВ «Галлан ЛТД») не
надавали, рішення про надання житлової
площі вказаним громадянам
керівництвом установи власника
будинку не приймалося, спеціальний
ордер на вселення та на проживання їм
не видавався, будь-яких договорів, в
тому числі й про користування
житловими приміщеннями між вказаними
організаціями-власниками будинку та
зазначеними громадянами ніколи не
укладалося, відсутні будь-які
документи, які б надавали право
вселення та проживання вказаних
громадян у будинку (а.с. 10).

03 лютого 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із
вимогою про звільнення займаних
приміщень (а.с. 11).

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 15 березня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 12 квітня 2012 року, відмовлено в
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про виселення та зняття з реєстрації з
посиланням на те, що відповідачі
зареєстровані в гуртожитку; позивачем
не доведено реєстрацію незаконною; на
час придбання ним гуртожитку
відповідачі в ньому вже проживали, чого
не заперечував й попередній власник.

При цьому суд застосував положення ч. 3
ст. 9 ЖК України, відповідно до якого
ніхто не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням,
займаним на законній підставі; ст. 47
Конституції України - ніхто не може
бути примусового позбавлений житла
інакше, як на підставі рішення суду; ст.
770 ЦК України - у разі зміни власника
речі, переданої у найм, до нового
власника переходять права та обов'язки
наймодавця; для зміни умов існуючого
договору або укладення нового договору
найму повинен дотримуватися
визначеної ст. ст. 638-646, 651 ЦК України
процедури. Позивачем не надано суду
доказів того, що між ним та
відповідачами укладено договір найму
та умови договору не виконуються
відповідачами або виконуються
неналежним чином.

Таким чином, за висновком судів,
позивачем не доведено своїх вимог, не
надано належним та допустимих доказів
на підтвердження своїх вимог.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна з огляду на те, що
на порушення ст. ст. 214, 215 ЦПК України
судом не з'ясовано підстав вселення
відповідачів до гуртожитку, відсутні
будь-які документи, які б надавали
право на вселення та проживання
відповідачів у гуртожитку.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження того, що попереднім
власником житла приймалося рішення про
надання відповідачам житлової площі,
видавався спеціальний ордер чи
укладались будь-які договори, в тому
числі й про користування житловими
приміщеннями.

Посилання суду на обґрунтування
законності вселення відповідачів на
існування рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
15 березня 2012 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 12 квітня 2012 року, є
помилковим, оскільки відповідно до ч. 3
ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Застосовуючи зазначену норму, суд не
врахував, що за її змістом не
потребують доказування саме обставини,
щодо яких мав місце спір і які були
предметом судового розгляду; не
звернув уваги, що предметом спору в
справі, за наслідками вирішення якого
Дергачівським районним судом
Харківської області 15 березня 2012 року
ухвалено рішення про відмову в
задоволенні позову, була законність
реєстрації відповідачів у гуртожитку.
При цьому обставини набуття
відповідачами права користування
житловою площею у гуртожитку судом не
досліджувались.

Взявши до уваги висновки
Дергачівського районного суду
Харківської області, викладені у
рішенні від 15 березня 2012 року, про
недоведеність незаконності реєстрації
відповідачів, суд першої інстанції не
врахував, що оцінка судом конкретних
обставин справи, які не оспорювалися,
мотиви судового рішення, правова
кваліфікація спірних правовідносин не
мають преюдиційного значення; не
звернув уваги на те, що в зазначеному
рішенні вказано про відсутність в
Дергачівському РВ ГУМВС України в
Харківській області документів, на
підставі яких була проведена
реєстрація відповідачів.

З'ясування обставин набуття
відповідачами права на вселення та
проживання у гуртожитку має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

При новому розгляді справи судам слід
звернути увагу на положення ст. ст. 128,
129, 131 ЖК України, п. 10 розділу ІІ
Примірного положення про гуртожитки, п.
69 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень в
Українській РСР.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 24 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 24 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І.
Євтушенко

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко