У Х В А Л а

3 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко
С.О.,

Олійник А.С., Парінової
І.К.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
захист прав споживача
фінансово-кредитних послуг, визнання
недійсним умов кредитного договору,
визнання недійсним збільшення в
односторонньому порядку процентної
ставки за кредитним договором,
зобов'язання провести перерахунок
заборгованості, визнання протиправним
вилучення автомобіля, відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), у якому просив визнати
недійсною умову п. 2.3.1 кредитного
договору від 12 вересня 2006 року про
право банку збільшувати розмір
процентної ставки за кредитом у
односторонньому порядку; визнати дії
банку щодо підвищення ставки за
кредитом із 1 лютого 2009 року із 14, 76 %
річних до 25, 44 % без його згоди; визнати
неправомірними дії відповідача щодо
неповідомлення його про таке
підвищення; зобов'язати ПАТ КБ
«ПриватБанк» здійснити перерахунок
заборгованості з урахуванням розміру
процентної ставки 14, 76 %
річних; визнати протиправними дії
банку щодо вилучення автомобіля у
рахунок погашення заборгованості за
процентами та зобов'язати повернути
транспортний засіб.

На обґрунтування позову зазначав, що
підвищення процентної ставки за
кредитним договором відбулося із
порушенням норм ст. 1056-1 ЦК України. Крім
того, просив стягнути на його користь 50
000 грн моральної шкоди, посилаючись на
те, що неправомірними діями
відповідача йому завдано душевних
страждань.

Рішенням Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 29
травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 24
вересня 2013 року, у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних
кримінальних справ від 21 жовтня 2013
року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті
касаційного провадження у справі з
підстав, встановлених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

9 грудня 2013 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ звернувся ОСОБА_4 із заявою про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 жовтня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судами
положень ст. 1056-1 ЦК України,
ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживача», що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник
наводить ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 лютого 2013 року, 6 жовтня 2011
року, 13 червня 2013 року, 28
вересня 2011 року, 29 лютого 2012 року,
постанову Верховного Суду України від
13 лютого 2012 року та рішення
апеляційного суду Сумської області від
21 липня 2011 року.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 «Про судову практику
застосування ст. ст. 353-360 ЦПК України»,
під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

У наданій для прикладу ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 лютого 2013 року суд
касаційної інстанції виходив із
встановлених обставин справи щодо
неналежного повідомлення позичальника
про підвищення банком процентної
ставки за кредитом у односторонньому
порядку. Натомість у справі, про
рішення у якій порушується питання про
перегляд, судами встановлено належне
повідомлення позичальника про
підвищення процентної ставки за
кредитом.

Таким чином, доводи заявника та зміст
наданої для порівняння ухвали не дають
підстав для висновку про неоднаковість
застосування норм матеріального права
судом касаційної інстанції, а фактично
зводяться до переоцінки доказів у
справі та незгодою із висновком суду
щодо їх оцінки.

Посилання заявника на постанову
Верховного Суду України від
13 лютого 2012 року та рішення
апеляційного суду Сумської області від
21 липня 2011 року також не
обґрунтовує підстави неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції положень ст. 1056-1 ЦК України,
ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживача», оскільки указані
судові рішення виносилися не судом
касаційної інстанції.

Не можуть бути підтвердженням
наявності підстави, передбаченої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, й ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 жовтня 2011 року та 13 червня
2013 року, оскільки із їх змісту не
вбачається фактичних обставин у цих
справах, подібних фактичним обставинам
у справі за позовом ОСОБА_4

Враховуючи те, що наданими для
порівняння ухвалами Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 вересня 2011 року та 29 лютого
2012 року скасовано рішення судів нижчих
інстанцій із передачею справи на новий
розгляд, що не означає остаточного
вирішення спору у справах й
застосування норм матеріального права
для вирішення спору по суті, на них не
може здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_4
до публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
захист прав споживача
фінансово-кредитних послуг, визнання
недійсним умов кредитного договору,
визнання недійсним збільшення в
односторонньому порядку процентної
ставки за кредитним договором,
зобов'язання провести перерахунок
заборгованості, визнання протиправним
вилучення автомобіля, відшкодування
моральної шкоди за заявою ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 жовтня 2013 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

І.К. Парінова