Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/5841/13-ц
Провадження №: 2/332/54/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 лютого 2014 р.
м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у
складі:

головуючого судді Ретинської
Ю.І.

при секретарі Іванової
Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Запорізький
титано-магнієвий комбінат» про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, який неодноразово уточнював.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він з
24.02.2009 року перебував з Державним
підприємством «Запорізький
титано-магнієвий комбінат» у трудових
відносинах. Працював на посаді
контролера контрольно-пропускного
пункту за графіком «доба-через три».
24.10.2013 року він був звільнений за
прогули 03 та 07 жовтня 2013 року за п. 4 ст. 40
КЗпП України, на підставі наказу № 539/ОК
«Про звільнення ОСОБА_1» від 21.10.2013 року.
Даний наказ вважає таким, що винесений
безпідставно та з порушенням норм
чинного трудового законодавства. Так, 03
та 07 жовтня 2013 року був відсутній на
роботі деякий час з поважних причин.
03.10.13 р. він вийшов на роботу на пост
«Човникова станція», проте йому
повідомили, що йому потрібно заступити
на 11 пост. Дане переміщення вважає
незаконним, адже згоди на таке
переміщення він не давав. Він
відмовився, пояснивши, що через стан
здоров'я не може виконувати роботу на 11
посту. За висновком МСЕК йому
протипоказана тяжка фізична праця,
довготривала ходьба, робота на висоті в
умовах високих та низьких температур. З
метою з'ясування обставин він поїхав на
завод, а саме до головного офісу, де
подав скаргу. В головному офісі був до 15
години, до того часу скаргу так і не
розглянули, тому через погіршення
стану здоров'я і через те, що його не
допустили на «Човникову станцію» або
на іншу роботу з урахуванням медичних
протипоказань, він поїхав додому. 07.10.2013
року знов поїхав на «Човникову
станцію», проте його не допустив
контролер КПП і він знов поїхав на
головний офіс. Там подав заяви «Про
допуск на робоче місце», на які не
отримав жодної відповіді. Через
погіршення стану здоров'я звернувся до
КУ «Центральна клінічна лікарня № 4
Заводського району». Йому був
поставлений діагноз: деформуючий кокс
артроз праворуч 3-го ступеню в стадії
загострення, рекомендацією була
термінова операція. Через брак коштів
від госпіталізації він відмовився та
повернувся до головного офісу. Через
те, що його не допустили до роботи та не
розглянули скарги, він поїхав додому.
Крім того, пояснень за фактом
відсутності на робочому місці від
нього не відбирали, а акти, складені про
те, що він відмовився надати пояснення,
не відповідають дійсності. У зв'язку із
чим просив суд задовольнити позовні
вимоги та стягнути витрати на правову
допомогу.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в
судовому засіданні підтримали позовні
вимоги та просили суд їх задовольнити з
підстав, викладених в заяві.

Представник відповідача просив
відмовити у задоволенні позову,
надавши письмові заперечення на
позовну заяву та на уточнені позовні
заяви. Посилався на те, що ОСОБА_1 на
попередній зміні було повідомлено про
необхідність 03.10.2013 року прийняти 11
пост, проте він самовільно 03.10.2013 року
вийшов на пост «Човникова станція».
Того ж дня він декілька разів з'являвся
на території заводу, проте до роботи
так і не приступив. Пояснення з цього
приводу надавати відмовився, про що був
складений відповідний акт. Щодо
прогулу 07.10.2013 року, ОСОБА_1 так само не
з'явився для проходження інструктажу, а
з'явився на підприємство о 09 годині 20
хвилин і подав заяву про надання йому
відпустки без збереження заробітної
плати, дана заява не була погоджена
начальником охорони служби безпеки ДП
«ЗТМК». Після цього ОСОБА_1 направився
до поліклініки, повернувшись надав
довідку. До роботи так і не приступив,
покинув територію підприємства
близько 14 години. Пояснення надати з
цього приводу відмовився, про що був
складений відповідний акт. Що
стосується незаконності переміщення,
то в даному випадку дозвіл працівника
відповідно до законодавства не
вимагається. До акту огляду МСЕК ОСОБА_1
не додав жодних програм реабілітації
для подальшого працевлаштування з
урахуванням індивідуальних потреб. А
щодо невчасного надання відповідей, то
такі відповіді були надані у строки,
передбачені Законом України «Про
звернення громадян».

Свідок ОСОБА_2 в судовому засідання
пояснив, що він працює начальником
штабу з надзвичайних ситуацій та
громадської оборони ДП «ЗТМК».
Особисто ОСОБА_1 він не знає. 09.10.2013 року
приблизно об 11 годині в кабінеті у
начальника охорони ОСОБА_3, де, крім
ОСОБА_3, була ще ОСОБА_4, ОСОБА_1
відмовився надавати письмові
пояснення щодо відсутності на роботі,
про що був складений акт.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні
пояснив, що він працює заступником
начальника охорони ДП «ЗТМК». 29.09.2013
року начальник охорони ОСОБА_5 дав
ОСОБА_1 усне розпорядження про те, що
03.10.2013 року йому потрібно вийти на 11
пост. Але, 03.10.2013 року ОСОБА_1 не вийшов
на роботу, а саме на комбінат для
визначення разводу. Пізніше йому
повідомили, що ОСОБА_1 вийшов на пост
«Човникова станція», куди він разом із
начальником відразу поїхали. Там вони
запропонували ОСОБА_1 поїхати на 11 пост,
він відмовився, також відмовився
надавити пояснення. Через деякий час
він приїхав на комбінат і там пояснив,
що буде нести службу лише на
«Човниковій станції» та подав скарги.
04.10.2013 року в кабінеті ОСОБА_5 був
складений акт про відмову ОСОБА_1
надати пояснення щодо відсутності на
роботі. Це було приблизно до 10 години у
присутності ОСОБА_1. Щодо умов праці, то
на 11 посту, що є територією
підприємства, там більше контролю,
проте це найлегший пост, недалеко є
медкабінет.

07.10.2013 року ОСОБА_1 прибув на комбінат
приблизно о 09 годині 40 хвилин та подав
заяву про надання відпустки на цей день
без збереження заробітної плати. У
наданні відпустки йому було
відмовлено, потім він пішов до
поліклініки, повернувшись надав
довідку, при цьому від роботи його не
було звільнено. 09.10.2013 року після 9
години в кабінеті ОСОБА_5 був складений
акт про те, що ОСОБА_1 відмовився
надавати пояснення щодо відсутності на
робочому місці.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснила, що вона працює на
підприємстві ДП «ЗТМК» та
безпосередньо веде табель обліку
робочого часу. 04.10.2013 року в кабінеті
ОСОБА_5, де також і вона працює, ближче
до обіду був складений акт про те, що
ОСОБА_1 відмовився направитися на те
робоче місце, на яке йому вказав
начальник команди. ОСОБА_1 був
присутнім, про що з ним розмовляли, вона
сказати не може, адже займалась своєю
роботою, крім того, виходила з кабінету.
Акт від 09.10.2013 року був складений в тому
ж кабінеті. В той день ОСОБА_1 то
заходив, то виходив, про що розмовляли з
ОСОБА_1 вона не пам'ятає, не слухала,
адже вона працювала. Акт був складений
після 11 години про те, що ОСОБА_1 не
приступив до роботи 07.10.2013 року.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що 29.09.2013 року згідно його
вказівки ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_1, що
03.10.2013 року він має заступити на 11 пост.
Коли дізналися, що Івнов вийшов на пост
«Човникова станція», він направив туди
ОСОБА_3 та ОСОБА_6, щоб доставити його на
підприємство. ОСОБА_1 приходив до нього
03.10.2013 року, він просив ОСОБА_1 піти
працювати на 11 пост, але той відмовився.
04.10.2013 року до обіду був складений акт в
його кабінеті про те, що ОСОБА_1
відмовився надавати пояснення з
приводу відсутності на роботі. 04.10.2013
року за графіком ОСОБА_1 це вихідний
день, чому він з'явився на підприємстві,
він не знає. Можливо його викликав
начальник караулу. Крім того ОСОБА_1
подав скарги. Щодо подій 07.10.2013 року
повідомити нічого не може, адже в той
період був у відпустці.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснив, що він приблизно десять років
до 2012 року працював охоронцем та
контролером КПП на ДП «ЗТМК». З приводу
умов праці пояснив, що територія поста
«Човникова станція» менша за територію
11 поста, умови праці там легші. Так, на
відміну від поста «Човникова станція»
на 11 посту необхідно постійно робити
обхід території, перевіряти вантаж та
людей, на 11 посту використовується
ручний металошукач. Через піст
«Човникова станція» проходить
набагато менше людей та автомобілів і
там немає необхідності постійно
ходити.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в
судовому засіданні пояснили, що 04.10.2013
року у ОСОБА_8 - рідного брата ОСОБА_1 був
День народження, йому виповнювалось 50
років. Відсвяткувати вирішили за
містом на дачі. В той день о 8 годині
ОСОБА_1 приїхав до брата, потім поїхали
купили продукти, в цей час до дружини
ОСОБА_1 приїхала їх спільна знайома
ОСОБА_10 і через деякий час приїхали
чоловіки і забрали їх. Учотирьох
поїхали на дачу, яка розташована в 50 км.
від міста. Там були приблизно до 17
годити, після чого повернулися у місто.
Весь день провели разом, ОСОБА_1
протягом дня нікуди не відлучався.

Вислухавши пояснення сторін, показання
свідків та дослідивши матеріали справи
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 24 лютого
2009 р. працював на посаді контролера
контрольно-пропускного пункту на
Державному підприємстві «Запорізький
титано-магнієвий комбінат», що
підтверджується копією трудової
книжки (а.с.14-17 т. 1).

Наказом № 539/ОК від 21.10.2013 р. контролера
(КПП) цеху № 34 ОСОБА_1 звільнено за
вчинені прогули 03 та 07 жовтня 2013 року з
24.10.2013 р за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 12
т.1).

Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до законодавства України
про працю прогул є дисциплінарним
проступком, за вчинення якого
передбачено один з таких заходів
стягнення: догана або звільнення (ст. 147
КЗпП України).

Факт відсутності працівника на
робочому місці більше трьох годин
протягом робочого дня (прогул) має бути
належним чином зафіксований власником
або уповноваженим ним органом задля
того, аби унеможливити порушення
трудових прав працівника та його
безпідставне притягнення до
дисциплінарної відповідальності.

Так, підставами звільнення позивача,
згідно наказу від 21.10.2013 року,
послужили, крім іншого, наступні
документи: службова записка заступника
генерального директора (з безпеки) -
начальника СБ ОСОБА_11 від 04.10.2013 року №
68.3-1/148 та від 16.10.2013 р. № 68.3-1/153, рапорт
ОСОБА_6 від 04.10.2013 р., рапорт ОСОБА_12 від
08.10.2013 р. Проте, дані документи
суперечать один одному, так в рапорті
ОСОБА_6 від 04.10.2013 року зазначає
проміжки часу 03.10.2013 р., коли ОСОБА_1
перебував на території підприємства
(а.с. 56), а згідно службової записки від
04.10.2013 р. № 68.3-1148 (а.с. 58) контролер КПП
ОСОБА_1 03.10.2013 року був відсутній на
робочому місці, а також згідно наказу
від 21.10.2013 р. ОСОБА_1 03.10.2013р. на роботу не
вийшов, здійснивши прогул. Як було
встановлено в судовому засіданні і це в
подальшому підтвердив представник
відповідача 03.10.2013 року ОСОБА_1 дійсно
вийшов на пост «Човникова станція»,
потім приїхав на територію
підприємства, подав скарги.

Рапорт ОСОБА_12 від 08.10.2013 р. взагалі не
був наданий в якості доказів, в
матеріалах справи є лише рапорт ОСОБА_6
від 08.10.2013 р., але цей рапорт та рапорт
ОСОБА_6 від 03.10.2013 року судом не беруться
до уваги, адже вони не зазначені у
наказі в якості підстав звільнення.

Згідно службової записки від 16.10.2013 р. №
68.3-153 (а.с. 64) ОСОБА_1 07.10.2013 року прибув до
караульного приміщення о 09 год. 40 хв. та
повідомив начальника команди ОСОБА_6
про те, що їде проходити медкомісію.
Близько 12 години ОСОБА_1 прибув до
кабінету начальника охорони та надав
довідку з поліклініки. На службу так і
не заступив. Згідно даної службової
записки не вбачається, коли ОСОБА_1
покинув територію підприємства. Як
було встановлено в судовому засіданні
ОСОБА_1 07.10.2013 року о 8 годині прибув на
«Човникову станцію», куди його не
пустили, потім він поїхав на
підприємство, близько 11 години був у 4
поліклініці, а вже після 12 години
приїхав знов на підприємство, там подав
заяву про допуск до роботи.

Виходячи з вищезазначеного, власник
або уповноважений ним орган, в
порушення ст. 10, 60 ЦПК України не надав
суду беззаперечних доказів, які б
підтверджували факт вчинення прогулу
ОСОБА_1 в чітко визначений проміжок
робочого часу.

Також підставою звільнення ОСОБА_1 став
протокол Пр-48/5 від 16.10.2013 р.

Згідно з ч.1 ст. 43 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Згідно зазначеного протоколу
профспілковий комітет первинної
організації профспілки трудящих
металургійної і гірничодобувної
промисловості України надав згоду на
звільнення з роботи ОСОБА_1, проте
жодного обґрунтування підстав для
надання дозволу на звільнення даний
протокол не містить (а.с.136-137 т. 2).

Крім установлення самого факту
відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня визначним критерієм вирішення
питання про законність звільнення
останнього з роботи є встановлення
поважності причин його відсутності.

Оскільки законодавством не визначено
переліку обставин, за наявності яких
прогул вважається вчиненим із поважних
причин, у справах про звільнення за п. 4
ст.40 КЗпП України суд повинен
вирішувати питання про поважність
причин відсутності працівника на
роботі, виходячи з конкретних обставин
і враховуючи надані сторонами докази.

В наказі «Про звільнення ОСОБА_1» від
21.10.2013 року взагалі не зазначено з яких
причин ОСОБА_1 був вчинений прогул як
03.10.2013 року, так і 07.10.2013 року і чи були ці
причини визнані неповажними.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

Суд критично ставиться до актів від
04.10.2013 року та від 09.10.2013 року про
відмову ОСОБА_1 надати письмові
пояснення про причини відсутності на
роботі 03.10.2013 р. та 07.10.2013 р. з наступних
підстав.

По-перше, в актах не відображено місце
та час їх складання, в присутності
ОСОБА_1 були складені акти чи ні.

Так, з показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 04.10.2013 року ОСОБА_1 вбачається,
що з ранку до вечора ОСОБА_1 був разом із
ними за межами міста, святкували День
народження ОСОБА_8, що підтверджується
копією паспорта (а.с. 144 т.1). 04.10.2013 р. за
графіком ОСОБА_1 був вихідний, на
підприємство ОСОБА_1 ніхто не викликав.
Свідок ОСОБА_5 повідомив, що можливо
ОСОБА_1 викликав начальник караулу. Той
же свідок повідомив, що ОСОБА_1 прийшов
04 жовтня та подав скаргу, проте з
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 скаргу подавав 03.10.2013 року (а.с.
20-21). З урахуванням наведеного, а також
враховуючи те, що ОСОБА_1 більш ніж
докладно в своїй скарзі від 03.10.2014 року
повідомив про причини з яких він не
може заступити на чергування саме на 11
пост, навряд чи у нього були підстави
відмовлятися від написання ще одних
пояснень.

Щодо акту від 09.10.2013 року, то свідки, а
саме ОСОБА_2, ОСОБА_4 пояснили, що акт був
складений приблизно об 11 годині, хоча в
цей час проходили збори профкому, на
які викликали ОСОБА_1. Те, що ОСОБА_1 був
присутній на цих зборах не
спростовували ні представник
відповідача, ні свідки. Відповідно до
повідомлення ОСОБА_1 викликали на
засідання на 10 годину 30 хвилин (а.с. 121
т.1). Згідно пояснень збори закінчилися
приблизно о 12 годині 15 хвилин. Свідок
ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що
ОСОБА_1 він особисто не знає. Свідок
ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила,
що акт від 09.10.2013 р. складався о дев'ятій
годині, акти від 04 та від 09 жовтня
складалися з приводу відмови ОСОБА_1
іти на те робоче місце, куди йому
вказував начальник команди. З
урахуванням всіх цих неузгодженостей в
показах свідків і крім того, щодо місця
та часу складення актів, покази цих
свідків безпосередньо в частині того,
що ОСОБА_1 був присутній при складанні
актів, суд не приймає до уваги.

Крім того, за змістом ст.147-1 КЗпП,
дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу даного
працівника. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 до таких осіб не відносяться і в
акті не зазначено, та відсутні в справі
докази, що вони були уповноважені
особами, зазначеними у ст.147-1, ст.149 КЗпП,
на витребування у працівника пояснень.

Таким чином, акти від 04.10.2013 року та від
09.10.2013 року не можуть бути доказами
того, що відповідачем були дотримані
вимоги ст.149 КЗпП України.

Щодо причин відсутності протягом
деякого часу на робочому місці 03.10.2013
року та 07.10.2013 року ОСОБА_1 у судовому
засіданні пояснив наступне.

03.10.2013 року він вийшов на пост
«Човникова станція», де з 2009 року майже
весь час працював. На інших постах він
також працював, але рідко. Це
підтвердили і свідки в судовому
засіданні. Про те, що він 03.10.2013 р. мав
вийти на 11 пост, а не на «Човникову
станцію» він не знав.

Відповідач посилається на графік № 200
та список команди № 1 по ознайомленню
із графіком роботи № 220 (а.с. 52-53), проте
із даного графіка не вбачається на який
саме пост мав вийти ОСОБА_1

Хоча свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і
пояснювали в судовому засіданні, що
ОСОБА_1 заздалегідь попереджали про те,
що йому слід вийти на 11 пост, але ці
покази не узгоджуються між собою. Так,
свідок ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_1 29
вересня попередив ОСОБА_5, а свідок
ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_1 давав
вказівку ОСОБА_6. Свідок ОСОБА_6 в судове
засідання хоч і викликався, але не
з'явився, а тому перевірити ці покази
неможливо. Враховуючи викладене, а
також те, що позивач спростовує даний
факт, зважаючи на специфіку виконання
трудових обов'язків контролерів, а саме
зміну визначення певних постів та
відсутність чітко визначеного порядку
доведення до відома контролерів КПП, то
відповідачем не надано безспірних
доказів повідомлення позивача про його
місце роботи в період, визначений
роботодавцем як прогул.

Після того, як ОСОБА_1 повідомили, що
йому потрібно заступити на 11 пост,
ОСОБА_1 в свою чергу пояснив, що за
станом здоров'я він не може виконувати
обсяг роботи, який передбачає 11 пост.

За висновком МСЕК ОСОБА_1 є інвалідом
ІІІ групи, йому протипоказана тяжка
фізична робота, довготривала ходьба,
робота на висоті в умовах високих та
низьких температур (а.с. 18).

Свідок ОСОБА_7 підтвердив, що об'єм та
умови роботи на 11 посту більший та
важчі ніж на «Човниковій станції».

Представник відповідача посилався на
те, що переміщення позивача на інший
пост згідно трудового законодавства не
потребує згоди працівника, проте це
твердження не відповідає вимогам ч. 2
ст. 32 КЗпП, відповідно до якої власник
або уповноважений ним орган не має
права переміщати працівника на роботу,
протипоказану йому за станом здоров'я.

07.10.2013 року ОСОБА_1 звертався до КУ
«Центральна клінічна лікарня № 4
Заводського району м. Запоріжжя, йому
був поставлений діагноз - Деформований
кокс артроз справа ІІІ ст. стадія
загострення (а.с.65 т.1)

Як вже було зазначено, позивач
стверджував, що у зв'язку із поганим
самопочуттям він не міг виконувати
покладені на нього трудові обов'язки,
передбачені на 11 посту. Наявність
поважних причин визнається у разі
доведеної непрацездатності
працівника, хоч би вона і не була
підтверджена лікарняним листком.
Вказані документи, а також інші медичні
документи (а.с.160-166 т.1) не спростовують
факту хворобливого стану позивача,
також не спростовують можливості
ОСОБА_1 за таких обставин виконувати
покладені на нього трудові обов'язки
без шкоди для свого здоров'я.

З приводу переміщення 03.10.2013 року на
інший пост ОСОБА_1 в той же день була
подана скарга (а.с. 20-21). В подальшому ним
були подані заяви про переведення на
іншу роботу від 09.10.2013 р. та від 17.10.2013 р. (
а.с. 26, 27). Також ОСОБА_1 подавав заяви про
допуск його на робоче місце від 07.10.2013
року (а.с. 22, 23). Перша відповідь на
звернення була надана лише 15.10.2013 року,
інші - після засідання профспілкового
комітету, де був наданий дозвіл на
звільнення, а остання - 22.10.2013 року,
тобто вже після винесення наказу про
звільнення. Такого роду відповіді не є
належним реагуванням власника на
скарги та заяви працівника, який має
статус інваліда, про переведення на
іншу роботу, і тим більше, вони не
повинні були розглядатися на підставі
Закону України «Про звернення
громадян».

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 22
Постанови від 6 листопада 1992 року № 9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів", у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41 КЗпП
України, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
ст. ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок і попередня робота
працівника.

Що стосується попередньої роботи, то
ОСОБА_1 до дисциплінарної
відповідальності не притягувався, у
травні 2012 року при виконанні ним своїх
службових обов'язків, він попередив
злочин, що не оспорюється
представником відповідача та
підтверджується рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2013 р.
та ухвалою Апеляційного суду
Запорізької області від 21.01.2014 року (а.с.
245-246 т.1, а.с. 7-8 т. 2)

За змістом ст.140 КЗпП України метою
застосування дисциплінарних стягнень
є забезпечення трудової дисципліни.

В даній ситуації, відповідач не довів
вчинення ОСОБА_1 03.10.2013 р. та 07.10.2013 р дій,
які б можна було кваліфікувати як
вчинення прогулу без поважних причин,
всі ті обставини, які були встановлені
в судовому не свідчить, що застосування
крайнього дисциплінарного заходу до
ОСОБА_1 відповідає законній меті,
передбаченій ст.140 КЗпП України.

У разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу, відповідно до ч.ч.1, 2
ст.235 КЗпП України, працівник повинен
бути поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Вираховуючи суму, яка підлягає
стягненню, суд, з урахуванням Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №
100, приймає за основу саме довідку
відповідача від 03.02.2014 року (а.с. 19). Так,
позивач одержав в серпні та у вересні
2013 року, тобто два останніх місяці, які
передували звільненню, за фактично
відпрацьовані 170,4 години - 1764,13 грн.
Середній заробіток за годину становить
10,35 грн. Час вимушеного прогулу з 25
жовтня 2013 року по 03 лютого 2014 року
складає 585,4 годин (що також
підтверджується графіком № 200 (а.с. 52 т.
1), отже стягненню з відповідача на
користь позивача підлягає (585,4*10.35) 6058
грн. 89 коп., без відрахування
обов'язкових платежів.

Не підлягають задоволенню позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
витрат на правову допомогу.

Так, відповідно до вимог ст. 84 ЦПК
України витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.

З довіреності, яка була надана суду до
першого судового засідання,
вбачається, що позивач уповноважив
ОСОБА_17 та ОСОБА_18 бути його
представниками у суді (а.с.82). Тому, на
думку суду, ОСОБА_18 брав участь у справі
не в якості фахівця в галузі права, а в
якості представника позивача, що є
підставою для відмови у вимогах
позивача про стягнення з відповідача
витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог. З урахуванням того, що позовна
заява має одночасно майновий та
немайновий характер, відповідно до
Закону України «Про судовий збір»
судовий збір підлягає сплаті за
ставками, встановленими для позовних
заяв майнового та немайнового
характеру, тому з відповідача підлягає
стягненню судовий збір на користь
держави в сумі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10,11, 60, 208-215, ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ № 539/ОК «Про звільнення
ОСОБА_1», виданий Державним
підприємством «Запорізький
титано-магнієвий комбінат» 21 жовтня 2013
року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді контролера
контрольно-пропускного пункту
Державного підприємства «Запорізький
титано-магнієвий комбінат».

Стягнути з Державного підприємства
«Запорізький титано-магнієвий
комбінат» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
період часу з 25.10.2013 року по 03.02.2014 року в
сумі 6058 (шість тисяч п'ятдесят вісім)
грн. 89 коп. Виплату середнього
заробітку провести за вирахуванням
податку і інших обов'язкових платежів.

В іншій частині позов залишити без
задоволення.

Стягнути з Державного підприємства
«Запорізький титано-магнієвий
комбінат» на користь держави судовий
збір в сумі 487,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом 10 днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через Заводський
районний суд м. Запоріжжя.

Суддя
Ю.І. Ретинська