У х в а л а

іменем україни

12 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
в особі представника за довіреністю
Мельникової Олени Юріївни на рішення
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 10
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 28
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельта Банк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, в якому просило
стягнути з відповідачки на його
користь заборгованість за кредитним
договором від 05 грудня 2007 року № 289/ФК-07
в сумі 6 207 грн 81 коп., із яких:
заборгованість за кредитом в сумі
3 819 грн 34 коп. та заборгованість
за відсотками в сумі 2 288 грн 49 коп.

На обґрунтування позовних вимог
посилалось на те, що 05 грудня 2007
року між ОСОБА_3 та ТОВ «Український
промисловий банк» було укладено
кредитний договір № 289/ФК-07, відповідно
до умов якого банк надав позичальнику
грошові кошти на споживчі потреби в
сумі 7 500 грн зі сплатою 19,5 % річних та
кінцевим терміном повернення до 04
грудня 2009 року.

Позивач зазначив, що на підставі
спільного договору від 30 червня 2010
року, укладеного між ТОВ «Український
промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та
Національним банком України, активи та
кредитні зобов'язання ТОВ «Український
промисловий банк» передані на користь
АТ «Дельта Банк».

Вказав, що відповідач взяті на себе
зобов'язання належним чином не
виконувала, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість в сумі
6 207 грн 81 коп., яку просив стягнути з неї
на користь позивача в повному обсязі.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 10 вересня 2013 року у
задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк»
відмовлено у зв'язку з пропуском строку
позовної давності, яка за позовами про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від заяви
сторони у справі.

Ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 28 листопада
2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта
Банк» відхилено, рішення
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 10 вересня 2013
року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ
«Дельта Банк» - Мельникова О.Ю.,
мотивуючи свої доводи неправильним
застосуванням судами норм
матеріального права, просить скасувати
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій і ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, керувалися положеннями
ст. ст. 257, 267, 261 ЦК України, Законом
України «Про захист прав споживачів»
та дійшли висновку про пропуск
позивачем загального строку позовної
давності.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 05 грудня 2007 року
між ТОВ «Український промисловий банк»
та ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір № 289/ФК-07, відповідно
до умов якого останній було надано
кредит в сумі 7 500 грн зі сплатою 19,5 %
річних та кінцевим терміном повернення
до 04 грудня 2009 року (а.с. 5-8).

30 червня 2010 року між ТОВ «Український
промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та
Національним банком України було
укладено договір про передачу активів
та кредитних зобов'язань Укрпромбанку
на користь Дельта Банку, відповідно до
умов якого ПАТ «Дельта Банк» набуло
право вимоги за спірним кредитним
договором (а.с. 12-16).

Судами встановлено, що відповідач
належним чином не виконувала умов
кредитного договору, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість в сумі 6 207
грн 81 коп., яка складається із:
заборгованості за кредитом в сумі
3 819 грн 34 коп. та заборгованості за
процентами в сумі 2 288 грн 49 коп.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

За приписами ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідачка приймала участь у суді
першої інстанції, проте заяву про
застосування строку позовної давності
не подавала, а тому в судів попередніх
інстанцій не було правових підстав для
застосування такого строку.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» роз'яснено:
«встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього».

Застосовуючи до спірних правовідносин
наслідки спливу позовної давності,
суди попередніх інстанцій на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не
звернули уваги на те, що у матеріалах
справи відсутня заява відповідача про
застосування позовної давності, яка
мала бути ним зроблена до ухвалення
рішення місцевого суду.

Щодо застосування до спірних
правовідносин судами попередніх
інстанцій Закону України «Про захист
прав споживачів» колегія суддів
касаційного суду вважає за необхідне
зазначити, що пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13,
яка в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про невідповідність вимогам
закону рішення Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 10 вересня 2013 року та ухвали
апеляційного суду Житомирської
області від 28 листопада 2013 року, а тому
вказані рішення підлягають скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
в особі представника за довіреністю
Мельникової Олени Юріївни
задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від 10
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 28
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана