Номер провадження 22-ц/775/2205/2014
Головуючий у І інстанції Бурлаченко
22ц/775/2205/2014Категорія 32Доповідач Барков
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 рокум. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Маширо О.П.,

суддів Баркова В.М.,

Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційні скарги ОСОБА_2 та відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька на рішення
Київського районного суду м. Донецька
від 28 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька про відшкодування
моральної шкоди, з участю третьої особи
приватного акціонерного товариства
«шахта ім. О.Ф. Засядька»,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька про відшкодування
моральної шкоди. Посилався на те, що
працював в приватному акціонерному
товаристві «Шахта ім. О.Ф. Засядько» з 26
вересня 1983 року по 21 травня 2005 року. 27
березня 2001 року під час виконання своїх
трудових обов'язків отримав травму.
Відповідно довідки МСЕК від 17 липня 2001
року йому вперше встановлено втрату 25%
професійної працездатності за
наслідками даної травми. Згідно
висновку МСЕК від 30 червня 2005 року
позивачу було вперше встановлено
втрату професійної працездатності у
розмірі 40% за профзахворюванням та
повторно 10% за трудовим каліцтвом 2001
року, а за сукупністю - 50% втрати
професійної працездатності
безстроково. Вважав, що в зв'язку із
втратою працездатності йому заподіяно
моральну шкоду яку оцінив в 25 000 грн. та
просив стягнути з відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 28 січня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.
Стягнуто на його користь з відповідача
у відшкодування моральної шкоди 15 000
грн.

З таким судовим рішенням не погодився
позивач та в своїй апеляційній скарзі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду змінити в частині
стягнення моральної шкоди з 15 000
гривень до 25 000 гривень.

Також апеляційну скаргу подав
представник відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька, в який просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, їх
недоведеність та на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання
апеляційного суду не з'явився, про час і
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином телефонограмою та
повісткою (а.с. 61), тому суд відповідно
до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув
справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача Щукіної Л.А.,
яка просила задовольнити скаргу
відділення, вивчивши письмові
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційних скарг, апеляційний суд
вважає, що вони задоволенню не
підлягають з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про стягнення
моральної шкоди суд повно, всебічно і
об'єктивно перевірив доводи сторін,
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права
і прийшов до обґрунтованого висновку
про те, що позивачу завдано моральну
шкоду обов'язок по відшкодуванню якої
необхідно покласти на відповідача.

Як встановлено судом, позивач
перебував у трудових відносинах
працював в приватному акціонерному
товаристві «шахта ім. О.Ф. Засядька» з 26
вересня 1983 року по 21 травня 2005 року. 27
березня 2011 року під час виконання своїх
трудових обов'язків отримав травму (а.с.
7-8, 9-10).

Відповідно довідки МСЕК від 17 липня 2001
року йому вперше встановлено втрату 25%
професійної працездатності за
наслідками даної травми. Згідно
висновку МСЕК від 30 червня 2005 року
позивачу було вперше встановлено
втрату професійної працездатності у
розмірі 40% за профзахворюванням та
повторно 10% за трудовим каліцтвом 2001
року, за сукупністю 50% втрати
професійної працездатності
безстроково (а.с. 11, 15-16).

В зв'язку з цим право на відшкодування
моральної шкоди внаслідок трудового
каліцтва у нього виникло починаючи з
липня 2001 року, а внаслідок професійного
захворювання - з червня 2005 року, тобто
під час дії Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» який встановлював
обов'язок саме Фонду по відшкодуванню
моральної шкоди, завданої працівникові
ушкодженням здоров'я внаслідок
трудового каліцтва чи професійного
захворювання.

Згідно із ст. 58 Конституції України,
Закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Тому дія п. 22 ст. 71 Закону України «Про
державний бюджет України на 2007 рік»,
яким зупинено на 2007 рік дію абз. 4 ст. 1,
підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст.
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей, на
правовідносини сторін не поширюється.

З тих самих підстав не поширюється на
правовідносини сторін дія Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 лютого 2007 року № 717-V у частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей.

Із позовної заяви та матеріалів справи
вбачається, що моральні та фізичні
страждання позивач зазнав у зв'язку з
отриманим професійним захворюванням.

Згідно з підп. „е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28
Закону України від 23 вересня 1999 року
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», в редакції, що діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, потерпілому від
нещасного випадку компенсується
моральна шкода за наявності факту
заподіяння цієї шкоди.

Як зазначив Конституційний Суд України
в п. 4.1. свого Рішення від 27 січня 2004 року
по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності
спричинюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
зазнає значно більшої моральної шкоди,
ніж заподіяна працівникові, який не
втратив професійної працездатності.
Відмова потерпілому у праві на
отримання грошової суми за моральну
шкоду від Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
залежно від ступеня втрати професійної
працездатності має обмежувальний
характер. Встановлення Законом (1105-14)
обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом
реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим
громадянам забезпечення прав у
страхуванні від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання (ст. 3).

Крім того, ч. 3 ст. 34 цього Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», в редакції, що діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, передбачено, що
висновок МСЕК про встановлення
наявності чи відсутності спричинення
моральної шкоди особам, у яких
встановлено стійку втрату
працездатності внаслідок шкідливих
умов праці, не є обов'язковим, оскільки
спричинення моральної шкоди в таких
випадках є очевидним.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі
заперечував проти визначеного судом
розміру моральної шкоди, посилаючись
на недоведеність факту спричинення
такої шкоди.

Проте з такими доводами апеляційної
скарги погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Отже, до юридичних фактів, які має
довести позивач, належить доведення
факту завдання моральної шкоди та
розміру шкоди.

Доведення цих обставин із боку
позивача можливе на підставі доказів,
перелічених у статті 57 ЦПК України. До
таких доказів належить як висновок
експертизи, так і висновки МСЕК, проте
вони не є як єдиним можливим і
достатнім доказом спричинення шкоди,
так і підставою визначення її розміру,
оскільки згідно з частиною другою
статті 212 ЦПК України жоден доказ не має
для суду заздалегідь встановленого
значення.

Відповідно до Положення про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03 грудня 2009 року
№ 1317, та Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05 червня
2012 року № 420, чинних на час розгляду
справи судом, до обов'язків
медико-соціальних експертних комісій
не відноситься встановлення факту
спричинення потерпілим моральної
шкоди, а отже доводи апеляційної скарги
відповідача щодо відсутності висновку
МСЕК про наявність факту завдання
позивачеві моральної шкоди є
безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач надав відповідні докази
завдання йому шкоди, довів цими
доказами певний її розмір і не просив
суд про призначення відповідної
експертизи, а тому суд першої інстанції
не мав підстав для відмови в позові чи
призначення експертизи з власної
ініціативи, оскільки це не передбачено
положеннями ЦПК України (зокрема
статтями 10, 143 - 145 ЦПК України), які мають
суто змагальний характер доказування.

При встановленні розміру
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції врахував глибину
фізичних та моральних страждань
позивача, ступень втрати професійної
працездатності та негативні наслідки
професійного захворювання і
враховуючи конкретні обставини справи,
з урахуванням вимог розумності та
справедливості вірно визначив розмір
заподіяної моральної шкоди у 15 000 грн.,
стягнувши його з відповідача.

В своїй апеляційній скарзі позивачем
не зазначені обставини, які б дозволяли
апеляційному суду збільшити розмір
відшкодування моральної шкоди, з
клопотанням про призначення
відповідної експертизи ОСОБА_2 до суду
не звертався.

Таким чином доводи апеляційної скарги
позивача не приводять апеляційний суд
до висновку про порушення або
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
які є підставами до скасування або
зміни оскаржуваного судового рішення.

Приведені представником відповідача в
апеляційній скарзі доводи також
зазначені висновки суду не
спростовують, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.

Рішення суду відповідає обставинам
справи, вимогам ст.ст. 10, 15, 60, 209, 213, 215 ЦПК
України, положенням Цивільного Кодексу
та Кодексу законів про працю України,
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», п. 5 роз'яснень Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», що
містяться в Постанові № 4 від 31 березня
1995 року із змінами, внесеними згідно з
Постановою № 5 від 25 травня 2001 року і
підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 28 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді