АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Сп.22-ц-796/2090/2014
Головуючий у 1-ін.- Яровенко Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Корчевного
Г.В.,

при секретарі - Мурга М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 31 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, треті особи: Головне
управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_20
про встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину та визнання права
власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_3, треті особи:
Головне управління юстиції в м. Києві,
ОСОБА_20 про встановлення факту, що має
юридичне значення, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину та
визнання права власності на спадкове
майно.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 31 жовтня 2013 року позов
задоволено частково. (т.3 а.с.60-66).

Встановлено факт, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7
року, є рідною тіткою ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 судовий збір в сумі 114,30 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, ставить питання
про скасування оскаржуваного рішення,
ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Так, апелянт посилається на не
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи; судом не
повно та необ*єктивно досліджено
докази по справі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та
його представник - ОСОБА_5 (договір про
надання правової допомоги від 11
листопада 2012 року т.3 а.с.244) підтримали
апеляційну скаргу; представник ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 (договір № 7 від 22 березня 2013
року про надання правової допомоги т.3
а.с.248-250) - скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Позивач, звертаючись до суду,
просив визнати нікчемним заповіт,
складений 13 червня 1997 року ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім*я ОСОБА_3; визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на спадщину за заповітом від
18 листопада 2011 року, виданого 11
державною Київською нотаріальної
конторою на ім*я ОСОБА_3; встановити
факт родинних відносин між ним та
ОСОБА_4, визнавши її рідною сестрою
його матері, ОСОБА_7; визнати за ним
право власності на спадщину за законом
за спадкоємцем ОСОБА_4, на спадкове
майно - ј частину житлового будинку по
АДРЕСА_1 та права власності на
присадибну земельну ділянку за цією ж
адресою.

Судом першої інстанції
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 року
померла ОСОБА_4 (а.с.13 том 1).

З копії матеріалів спадкової
справи № 226 від 12 жовтня 2010 року ( т.1
а.с.111-154), заведеної після смерті ОСОБА_4
Восьмою Київською державною
нотаріальною конторою, вбачається, що 12
жовтня 2010 року ОСОБА_3, як спадкоємець
за заповітом, звернулася до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, яка залишилася
після смерті ОСОБА_4

21 березня 2011 року ОСОБА_2 звернувся
до Восьмої Київської державної
нотаріальної контори із заявою, в якій
повідомив, що він є рідним племінником
померлої ОСОБА_4 та не відмовляється
він належної йому частки у спадковому
майні та буде звертатись до суду для
визнання заповіту недійсним (т1.а.с.134 ).

Листом від 22 березня 2011 року вих.
№417/02-14 та від 28 березня 2011 року ОСОБА_2
повідомлено про те, що нотаріальні дії
відкладаються на строк до одного
місяця та по наданим документам не
вбачається встановити повний родинний
зв*язок (т.1 а.с.139 ).

З витягу про народження ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та свідоцтва про
народження вбачається, що остання
народилась в селищі Першотравенськ
Баранівського району Житомирської
області; батьками ОСОБА_4 були поляк
ОСОБА_8 та полька ОСОБА_9 (т.1а.с.12, 125
зворот, 174 зворот ).

Витягом з метричної книги
одружень підтверджується, що ОСОБА_9 17
серпня 1908 року взяла шлюб з ОСОБА_11 і
змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_9 (т.1
а.с.39,40).

Судом першої інстанції
встановлено, що від шлюбу ОСОБА_9 з
ОСОБА_11 народилось дві доньки ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Метричною довідкою теж
підтверджується, що у ОСОБА_11 та ОСОБА_9
народилась донька ОСОБА_12. ІНФОРМАЦІЯ_4
(т.1 а.с.175 зворот ).

16 жовтня 1922 року ОСОБА_9 взяла шлюб
з ОСОБА_14, після чого змінила прізвище з
ОСОБА_9 на ОСОБА_9 (т.1а.с.50-51 ).

Свідоцтвами про смерть
підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_8 року
померла ОСОБА_9 (а.с.52 том 1), а
ІНФОРМАЦІЯ_9 року - ОСОБА_12 (т.1а.с.168 том ).

Запис в картці Ф-1 до паспорту
серії НОМЕР_1 від 23 жовтня 1976 року на
ім'я ОСОБА_7 (т.1 а.с.41 ) підтверджує той
факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, народжена
в с. Понінка Полонського району
Житомирської області, саме від батьків
ОСОБА_9 та ОСОБА_11. Крім цього, дівоче
прізвище ОСОБА_7 було «ОСОБА_7»
підтверджує запис у картці Ф-1 до
паспорту серії НОМЕР_2 від 29 жовтня 1976
року на ім'я ОСОБА_17 (т.1 а.с.43). Копії
вищевказаних карток були надані
Солом'янським РУ ГУМВС України в м.
Києві за заявою ОСОБА_2 (т.1 а.с.42 ).

Вищевказаними картками Ф-1 до
паспортів ОСОБА_18 та ОСОБА_7 також
підтверджується, що 18 січня 1928 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_17 зареєстровано шлюб.

В судовому засіданні встановлено, що 18
січня 1928 року ОСОБА_7 уклала шлюб з
ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_5, в м.Остер
Чернігівської області та змінила
прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_7.

Від шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_6
року народився ОСОБА_2

З свідоцтва про народження вбачається,
що ОСОБА_2 народжений ІНФОРМАЦІЯ_6 року
від батьків ОСОБА_17 та польки ОСОБА_19
(т.1 а.с.9 ).

На даний час, батьки позивача, ОСОБА_17
та ОСОБА_7 померли, що підтверджується
свідоцтвами про смерть (т.1 а.с.44, 46 ).

З довідки Форми За № 118 від березня
місця 1981 року (т1 а.с.53 ) вбачається, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_12 були сестрами, а
ОСОБА_9 була їх матір'ю.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_7 -
це одна і та сама людина, яка є матір'ю
ОСОБА_2. ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є рідними
сестрами по материнській лінії, а тому
ОСОБА_4 є рідною тіткою ОСОБА_2.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
неможливість позивачем отримати
відповідні документи, оскільки на
неодноразові запити як самого ОСОБА_2,
так і державного нотаріуса Восьмої
Київської державної нотаріальної
контори листами Головного управління
юстиції у Хмельницькій області,
Головного управління юстиції у
Житомирській області, Відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану Баранівського РУЮ, Державного
архіву Хмельницької області, було
повідомлено, що такі актові записи не
збереглися та їх не виявлено ( т.1 а.с.19,
20, 20а, 21, 22, 25, 27, 35, 36, 37, 38, 144 зворот, 145 ).

Відділ реєстрації актів цивільного
стану Святошинського районного
управління юстиції м. Києва
розглянувши заяву ОСОБА_2 щодо
поновлення актового запису про
народження ОСОБА_7 надали висновок № 4 в
якому вважають неможливим поновити
актовий запис про народження ОСОБА_7,
оскільки в матеріалах справи, зібраних
відділом відсутній актовий запис про
шлюб батьків заявника: ОСОБА_7 і ОСОБА_17
(т.3 а.с.30-31).

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку,
встановивши факт, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
рідною тіткою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що заповіт, складений 13 червня 1997
року померлою ОСОБА_4 на ім.*я ОСОБА_3 за
змістом та формою не відповідає п. 82
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Мінюсту № 18/5 від
14 червня 1994 року (зареєстрований 07
липня 1994 року № 152/361), в якому не
вказана дата і місце народження
заповідача, не вказано обсяг
спадкового майна, а тому заповіт є
нікчемним, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 п. 82 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом МЮ №18/5 від 14 червня 1994 року (в
редакції, яка діяла на момент укладення
заповіту від 13 червня 1997 року) заповіт
повинен бути укладений у письмовій
формі з зазначенням місця і часу його
укладення, підписаний особисто
заповідачем (стаття 541 ЦК в редакції 1963
року).

Тобто, на час укладання спірного
заповіту вимог щодо обов'язкового
зазначення дата і місце народження
заповідача нормативними актами не
встановлено.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» п. 4 роз'яснено, що судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо). Нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом. Оспорюваний правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу
України, свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
визнанні спірного заповіту нікчемним,
а тому відсутні були підставі для
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 18
листопада 2011 р., яке видане державним
нотаріусом на підставі заповіту на ім*я
ОСОБА_3

Правильним є висновок суд про відмову у
вимогах позивача про визнання права
власності на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_4 та визнання за ним право
власності на присадибну земельну
ділянку по АДРЕСА_1, то дані вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30 травня 2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування» ч. 1 та 4 п. 24 роз'яснено, що
особа, яка не прийняла спадщину в
установлений законом строк, може
звернутися до суду з позовною заявою
про визначення додаткового строку для
прийняття спадщини відповідно до
частини третьої статті 1272 ЦК.
Визначаючи спадкоємцеві додатковий
строк для подання заяви про прийняття
спадщини, суд не повинен вирішувати
питання про визнання за ним права на
спадщину. Спадкоємець після визначення
йому додаткового строку для прийняття
спадщини має право прийняти спадщину в
порядку, установленому статтею 1269 ЦК,
звернувшись в нотаріальну контору,
після чого вважається таким, що прийняв
спадщину.

Законодавством України чітко
передбачено порядок прийняття
спадщини спадкоємцями. ОСОБА_2 до
нотаріальної контори не подав рішення
суду про визначення йому додаткового
строку для подання заяви про прийняття
спадщини, а тому згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК
України, якщо спадкоємець протягом
строку, встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що судом першої
інстанції дана належна оцінка
зібраним у справі доказам, висновки
суду відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому відсутні
підстави для скасування оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст..ст.303,307, 308, 313 ЦПК
України, колегія суддів

У Х ВА Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 31 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: