У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання прибудови об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 02 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що прибудова до житлового будинку,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки сторони побудували її під час
перебування у шлюбі, за спільні кошти
та спільною працею. Відповідач даний
факт заперечує, тому позивачка просила
суд визнати прибудову об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Зборівського районного суду
Тернопільської області від 17
жовтня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 02 грудня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. Визнано прибудову
до житлового будинку АДРЕСА_1 об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
прибудова є невід'ємною частиною
житлового будинку, а отже не може
визнаватись спільною сумісною
власністю подружжя як окреме майно.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що спірна прибудова до житлового
будинку, яка фактично прийнята в
експлуатацію, не належить до майна,
виключеного з обороту, і тому може бути
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 на праві
власності належить житловий будинок у
АДРЕСА_1, який набуто ним у порядку
спадкування за законом, про що 15 грудня
2000 року держаним нотаріусом
Зборівської державної нотаріальної
контори Тернопільської області було
видано свідоцтво про право на спадщину
(а. с. 46).

Перебуваючи у шлюбі, у 2005 році сторони
здійснили прибудову до вказаного
житлового будинку, яка складається з
трьох коридорів, кухні та ванної
кімнати.

Рішенням виконавчого комітету
Зборівської міської ради № 120 від
14 листопада 2006 року погоджено
ОСОБА_4 раніше проведене будівництво
добудови до житлового будинку у м.
Зборові по АДРЕСА_1 та
зобов'язано його виготовити необхідну
технічну документацію на дане
будівництво у відділі містобудування
та архітектури (а. с. 13).

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Зазначена норма закону передбачає
правові підстави визнання права
власності другого з подружжя на майно
внаслідок поліпшення під час шлюбу
особистого майна одного з подружжя.

З висновку експерта за результатами
проведеної будівельно-технічної
експертизи № 3112/13-22 від 12 серпня 2013 року
вбачається, що ступінь готовності
прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1
становить 99,3%, вона є невід'ємною
частиною житлового будинку, її
вартість складає 113 092 грн. (а. с. 32-36).

Тобто, суд першої інстанції, дійшов
правильного висновку, що спірна
прибудова не є самостійним об'єктом
нерухомості, тому не може бути визнана
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Оскільки апеляційним судом не
враховано всіх обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, неправильно застосовані норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, внаслідок чого
необгрунтовано скасовано рішення суду
першої інстанції, яке ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 02 грудня
2013 року скасувати, рішення
Зборівського районного суду
Тернопільської області від 17 жовтня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська