Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Пащенко Л.В.
Справа № 415/3692/13-ц
Провадження № 22ц/782/5361/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Луганської
області у складі:

головуючого - Пащенко Л.В.

суддів: Медведєвої Л.П., Соловей Р.С.

при секретарі - Арутюнян Р.А..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Лисичанського
міського суду Луганської області
від 19 листопада 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу ,-

в с т
а н о в и л а:

У червні 2013 року позивач
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, в якому просив стягнути на
його користь суму боргу за договором
позики в розмірі 310 000 грн. В
обґрунтування заявлених вимог позивач
зазначив, що 27 квітня 2007 року він
позичив ОСОБА_3 200 000грн. та 20 000 дол. США
строком до 27 квітня 2010 року, про що
ОСОБА_3 було власноручно складено
розписку. У встановлений строк
відповідач суму боргу не повернув.

Заочним рішенням Лисичанського
міського суду Луганської області від 19
листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 було
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою та пославшись на його
незаконність, неповне з'ясування судом
всіх обставин, що мають значення для
справи, неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги
задовольнити.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
приходить до наступного.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом, обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, під
час ухвалення рішення суд у числі інших
вирішує також питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Крім того згідно ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на основу своїх вимог або заперечень.

Судова колегія вважає, що судом
вказані вимоги закону в повному обсязі
не дотримано.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив зі
змісту розписки від 31 травня 2010 року,
згідно якої ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 в борг
гроші в сумі 200 000 грн. та 20 000 дол. США в
період з 24 квітня 2007 року по 27 квітня 2010
року. Просив відстрочити повернення
боргу на 60 днів до 27 липня 2010 року
(а.с.20).

Суд першої інстанції визнав
розписку як неналежний та недопустимий
доказ на підтвердження позовних
вимог, оскільки позивачем не надано
суду розписки чи іншого документа,
який би підтвердив передання
відповідачу в позику вказаних сум
грошових коштів, складених у день
передання коштів, який позивач вказує
як 27 квітня 2007 року. Надана розписка
складена 31 травня 2010 року, т.б. після
зазначеної дати і містить в собі не
підтвердження факту укладення
договору позики в момент передання
грошей, а прохання відстрочки
повернення боргу. При цьому в розписці
не вказано чітку суму боргу, що
виключає можливість встановити розмір
боргу відповідача.

Проте, колегія суддів з таким
висновком суду не погоджується з
наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Положенням ст. 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його
умов може бути представлена розписка
позичальника або інший документ,
який посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач отримав у борг від позивача
20000 доларів США та 200 000 грн., на
підтвердження якого видав розписку
написану особисто, власноручно, в
якій він вказав , що в період з 24 квітня
2007 року по 27 квітня 2010 року взяв в борг у
ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 20 000
доларів США та 200000 грн. Просив
відстрочку повернення суми боргу до 27
липня 2010 року. Підставою для відстрочки
суми боргу вказав знаходження у
відрядженні в Швейцарії. (а.с. 20).

Тобто, шляхом отримання розписки
від ОСОБА_3 ОСОБА_2 отримав від нього
письмову гарантію, того, що 27 липня 2010
року той поверне йому суму позики в
розмірі 20 000 доларів США та 200 000 грн.

Отже, вказані обставини свідчать
про те, що сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договору позики і розписка свідчить
про укладення договору позики між
ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як
позичальником.

Даючи оцінку наданого позивачем на
підтвердження укладення договору
позики письмовому доказу - оригіналу
розписки, суд першої інстанції
помилково дійшов висновку, що цей доказ
не є підтвердженням факту укладення
сторонами договору позики.

При цьому суд не звернув уваги,
що зі змісту зазначеної розписки
випливає, що сума позики була взята з
24 квітня 2007 року по 27 квітня 2010 року, в
ній вказана сума грошових коштів, які
взяв в борг відповідач у позивача,
зазначений строк повернення суми
боргу.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання суду
першої інстанції стосовно того, що
вказаною розпискою не
підтверджується факт передачі
грошових коштів саме 27 квітня 2007 року,
оскільки в ній зазначено самим
відповідачем строк отриманні грошових
коштів.

На вказані обставини, суд першої
інстанції не звернув увагу, та
помилково дійшов висновку, про те, що
договір позики між сторонами не
укладався, при цьому зазначивши, що
позивачем взагалі не доведений факт
одержання відповідачем від нього
грошових коштів у борг 27.04.2007 року.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Відповідачем договір позики
не оспорений, ніяких позовних вимог з
цього приводу ні у даній справі, ні
взагалі, не заявлено, також не надано
доказів, що цей договір визнаний
недійсним.

Таким чином, є підстави вважати,
що між сторонами було укладено
договір позики, умови якого
відповідачем щодо повернення коштів
не виконано, а тому є підстави для
стягнення з відповідача суми боргу.

За змістом ст. 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті. За ст. 533 ЦК України, грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України та
роз'яснень, що викладені в п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008р. № 12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку»
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи і неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

За таких обставин, з урахуванням
вищевказаного, колегія суддів вважає,
що рішення суду підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення по справі,
про задоволення позовних вимог
ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 209, 309 ЦПК
України, судова колегія,-

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Лисичанського міського
суду Луганської області від 19
листопада 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 310 000
(триста десять тисяч) грн.

Рішення набирає чинності негайно,
але може бути оскаржено у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів
після її проголошення.

Головуючий:

Судді: