Справа № 1519/2-900/11
Провадження № 2/521/146/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 січня 2014 року

Малиновський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Гуревського
В.К.

за секретаря - Дімітрової Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа без самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_3, про припинення
права власності на частину будинку
внаслідок знищення майна, за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про поновлення
пропущеного строку на прийняття
спадщини за заповітом, надання
додаткового строку для прийняття
спадщини, -

в с т а н о в и в :

До Малиновського районного суду
м. Одеси з позовом звернулась ОСОБА_1,
після остаточного уточнення своїх
позовних вимог просила суд припинити
право власності ОСОБА_2 на ? частку
домоволодіння АДРЕСА_1, що належить їй
згідно договору купівлі-продажу від
25.07.1989 р., посвідченого Сьомою одеською
державною нотаріальною конторою,
зареєстрованого в реєстрі за № 1-1283,
зареєстрованого у серпні 1989 року
Одеським міжміським БТІ в книзі № 21 на
сторінці № 5 за № 4691, посилаючись на
такі обставини.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 25.07.1989 р. ОСОБА_2 є власницею ? часток
домоволодіння АДРЕСА_1, із зазначенням
конкретних приміщень, які виділені їй в
користування. Згідно вимог чинного
законодавства КП «ОМБТІ та РОН» у
серпні 1989 року здійснено державну
реєстрацію права власності ОСОБА_2 на ?
частку вказаного домоволодіння.
Вказані ? частка спірного
домоволодіння, придбані покупцем
ОСОБА_2 у 1989 році, потребували
проведення капітального ремонту.
Проте, ніяких будівельно-ремонтних
робіт ОСОБА_2 не здійснювала, в належній
їй частині будинку з'являлась лише
зрідка, а у 1993 році вивезла звідти
предмети домашнього вжитку та інше
майно, яке там зберігалось. У другій
половині 90-х років минулого століття
частина домоволодіння, що належала
ОСОБА_2, знаходилась в аварійному стані
та характеризувалась як повністю
непридатна для проживання. На початку
2000-х років житлові та підсобні
приміщення спірного домоволодіння, що
належали ОСОБА_2, фактично повністю
зруйнувались. Посилаючись на правила п.
4 ч. 1 ст. 346, ст. 349 ЦК України від 2003 р.,
позивачка, що є власницею частини
спірного домоволодіння, просить суд
ухвалити рішення про припинення права
власності ОСОБА_2 на ? частку спірного
домоволодіння у зв'язку із знищенням
вказаного нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду
заперечення на позов та просила у
позові ОСОБА_1 відмовити у повному
обсязі, посилаючись на те, що
чоловікові ОСОБА_6 і дружині ОСОБА_13
належало по ? частині домоволодіння по
АДРЕСА_1. Будинок спочатку зводився з
дзеркальним положенням приміщень на
два входи. Було дві хвіртки і двоє воріт
зліва і праворуч від будинку. Лівою
частиною будинку користувався ОСОБА_6,
правою ОСОБА_13. Після смерті ОСОБА_6,
спадкоємицею за заповітом стала
ОСОБА_5. Їй відійшла ліва частина
будинку з трьох кімнат, кухні та
коридору. Над входом у цю частину
будинку був навіс. Біля входу в частина
будинку, де жила ОСОБА_13 з позивачкою,
був побудований тамбур - веранда.
Отриманий спадок ОСОБА_5 продала:
половину ОСОБА_2, а половину ОСОБА_10, де
він жив разом з сином ОСОБА_4. Вони з
ними користувалися одним коридором:
незважаючи на те, що коридор входив в
придбану нею частину будинку. Потім
ОСОБА_10 поїхав в Ізраїль, закрив свої
дві кімнати і пізніше вона дізналася,
що він продав їх по домашній угоді
комусь, кого ОСОБА_1 не пустила навіть у
двір. У неї були ключі від обох воріт і
хвірток, так як ОСОБА_2 працювала на
суднах закордонного плавання і часто
по боргу не проживала у будинку. Її
батько за станом здоров'я часто
виїжджав до іншої дочки і за
рекомендацією пожежника, у них було два
комплекти ключів, один з яких
зберігався у ОСОБА_1 З часом ОСОБА_1
зайняла приміщення ОСОБА_10.

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини та визнання
права власності на ? часток спірного
домоволодіння в порядку спадкування
за заповітом, який ухвалою суду
об'єднано в одне провадження з
позовними вимогами ОСОБА_1, що
розглядались у даному провадженні.
Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що
його бабка ОСОБА_13 за свого життя була
власником ? частки спірного
домоволодіння (із зазначенням
конкретних приміщень та будівель,
виділених їй в користування). У 1991 році
ОСОБА_13 складено заповіт на ? частку
спірного домоволодіння на ім'я ОСОБА_4
У 1995 році ОСОБА_13 померла, однак ОСОБА_4
не знав про наявність вищезазначеного
заповіту. ОСОБА_4 вказує про те, що
іншими спадкоємцями померлої умисно
приховано від нього факт наявності
вищезазначеного заповіту. Уточнивши
свої позовні вимоги та посилаючись на
правила ст. 550 ЦК УРСР від 1963 р., ОСОБА_4
просить суд ухвалити рішення, яким
поновити йому строк на прийняття
спадщини за заповітом, надати йому
додатковий строк для подання до
нотаріуса заяви про прийняття спадщини
після померлої ОСОБА_13

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1
про усунення перешкод у здійсненні
права власності та вселення, та просила
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її
позовних вимог, і не приймати до уваги,
так званих уточнень ОСОБА_1 до позовної
заяви, оскільки викладені в них
обставини фактично не є і не можуть
бути із зазначених причин доказами
доводів позивачки. Зобов'язати
позивачку не перешкоджати їй в
здійсненні права, що випливає з
договору дарування від 30.01.2004 року
серії ВВА № 726326, посвідченого
державним нотаріусом на ? частину
домобудівництва, розташованого в
АДРЕСА_1. Зобов'язати позивачку не
перешкоджати їй в проживанні,
володінні і користуванні подарованої
їй частиною спірного житлового
будівництва, не перешкоджати у
закінченні реєстрації права власності
на подаровану їй частину житлового
будівництва. Зняти арешт із спірного
житлового будівництва, щоб вона могла
зареєструвати своє право власності.

ОСОБА_4 надав до суду уточнення до
зустрічного позову, в якому просив
поновити пропущений ним строк на
прийняття спадщини за заповітом як
такий, що пропущено з поважної причини
та надати додатковий строк, достатній
для подання ним заяви до нотаріуса про
прийняття спадщини після ОСОБА_13 за
заповітом від 26.03.1991 р., посилаючись на
таке. ОСОБА_1 звернулася до
Малиновського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним. У своєму позові ОСОБА_1
зазначила, що вона є єдиною
спадкоємицею майна своєї матері та
бабусі ОСОБА_4 - ОСОБА_13. 16.01.2009 року його
за клопотанням відповідачки ОСОБА_5 у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
судом було залучено до справи у якості
третьої особи та ознайомлено з
матеріалами даної справи. Дізнавшись
про наявність заповіту ОСОБА_13, в якому
вона заповіла ? частини будівлі по
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4, 13.02.2009 року він
подав зустрічний позов про поновлення
пропущеного строку для прийняття
спадщини та про визнання права
власності на частину будівлі.
Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР від 1963 р.,
строк для прийняття спадщини може бути
подовжений судом, якщо суд визнає
причини пропуску поважними.
Передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний
строк для прийняття спадщини може бути
продовжений судом за заявою
заінтересованої особи при доведеності
поважності причини його пропуску. У
матеріалах об'єднаної цивільної справи
міститься спадкова справа ОСОБА_13, яку
судом витребувано від нотаріуса
відповідною ухвалою. З її змісту
вбачається, що він не звертався до
державного нотаріуса із письмовою
заявою про відмову від свого права на
спадщину, за наявності якої суд мав би
підстави для відмови йому у подовженні
строку для прийняття спадщини. Факт
пропущення ним строку, передбаченого
ст. 549 ЦК УРСР від 1963 р., для подачі заяви
про прийняття спадщини він усвідомлює
і без письмової відмови нотаріуса, тому
вважає за можливе на підставі ст. 55
Конституції України та ст. 550 ЦК УРСР
від 1963 р. безпосередньо реалізувати
своє право на звернення до суду з
клопотанням про подовження його часу
на прийняття спадщини за заповітом.
Враховуючи ту обставину, що про
наявність заповіту він дізнався
нещодавно (а ні нотаріусом, а ні його
родичами до його відома не було вчасно
доведено про наявність заповіту його
бабусі - ОСОБА_13), а окрім того у
судовому засіданні стало відомо про те,
що факт існування вказаного заповіту
приховувався від нього іншими
спадкоємцями, то вважає, що строк на
прийняття спадщини за заповітом ним
пропущено за незалежних від нього
обставин, та має бути визнані судом
поважними.

ОСОБА_5 надала до суду заяву, в якій
просила у позовних вимогах ОСОБА_1
відмовити, позовні вимоги ОСОБА_4 про
поновлення строку на прийняття
спадщини за заповітом визнає у повному
обсязі та вважає такими, що підлягають
задоволенню. У зв'язку з тяжким станом
здоров'я не має можливості з'являтися в
судові засідання, тому просить слухати
справу за її відсутністю.

ОСОБА_4 надав до суду заяву про слухання
справи за його відсутністю, у зв'язку із
тим, що він регулярно перебуває у
закордонному мореплаванні, на своїх
вимогах наполягає в повному обсязі. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа
ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися,
про день, час і місце розгляду справи
були сповіщені належним чином у
встановленому законом порядку, про
причини неявки суду не повідомили.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 січня 2014 року по цій
справі позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 від 13 лютого 2009 року про
визнання недійсним договору дарування
від 30.01.2004 року ? частини житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3,
та позовну заяву від 19 травня 2009 року в
частині зобов'язання КП «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості»
скасувати запис у Реєстрі прав
власності на нерухоме майно про право
власності ОСОБА_2 на ? частку
домоволодіння АДРЕСА_1,
зареєстрованого Одеським міжміським
БТІ у серпні 1989 року, залишена без
розгляду та продовжено провадження у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи без самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_15 про
припинення права власності ОСОБА_2 на ?
частку домоволодіння АДРЕСА_1, що
належать їй згідно договору
купівлі-продажу від 25.07.1989 р.,
посвідченого Сьомою одеською
державною нотаріальною конторою,
зареєстрованого в реєстрі за № 1-1283,
зареєстрованого у серпні 1989 року
Одеським міжміським БТІ в книзі № 21 на
сторінці № 5 за № 4691, за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
вселення, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_5 про поновлення пропущеного
строку на прийняття спадщини за
заповітом, надання додаткового строку
для прийняття спадщини, а також
виключено КП «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» з
кола осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 січня 2014 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
у здійсненні права власності та
вселення залишено без розгляду,
продовжено провадження у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
без самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_3, ОСОБА_15 про припинення права
власності на частину будинку внаслідок
знищення майна, за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_5 про поновлення
пропущеного строку на прийняття
спадщини за заповітом, надання
додаткового строку для прийняття
спадщини.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 січня 2014 року виключено
третю особу, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, ОСОБА_15, з
числа осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного. Судом
встановлені такі фактичні обставини на
підставі пояснень сторін, свідків,
представлених письмових доказів.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 25.07.1989 р.,
укладеного між продавцем ОСОБА_5 та
покупцем ОСОБА_2, посвідченого Сьомою
одеською державною нотаріальною
конторою, зареєстрованого в реєстрі за
№1-1283, ОСОБА_2 є власницею ? частки
спірного домоволодіння із зазначенням
конкретних приміщень, які виділені їй
в користування.

Одеським МБТІ у серпні 1989 року
здійснено державну реєстрацію права
власності ОСОБА_2 на ? частку вказаного
домоволодіння, про що вчинено
відповідну відмітку на
вищезазначеному договорі
купівлі-продажу від 25.07.1989 р. ОСОБА_2
залишається власницею ? часток
спірного домоволодіння, що
підтверджується листом КП «Одеське
МБТІ та РОН» від 13.02.2009 р. (т. 3, а. с.183).

Доказів проведення
будівельно-ремонтних робіт ОСОБА_2 в ?
частці спірного домоволодіння,
придбаних нею у 1989 році, суду не надано.

У період з 1989 р. по 1992 р. ОСОБА_2 як
абонент не оформляла відповідні
особові рахунки на споживання
природного газу, води, електроенергії
тощо (т. 3, а. с. 184-186).

У 1993 році ОСОБА_2 вивезла з належної їй
частини будинку предмети домашнього
вжитку та інше своє майно, яке там
зберігалось, після чого більше не
з'являлась в належній їй частині
домоволодіння.

У другій половині 90-х років минулого
століття частина домоволодіння, що
належала ОСОБА_2, знаходилась в
аварійному стані та характеризувалась
як повністю непридатна для проживання.
На початку 2000-х років житлові та
підсобні приміщення спірного
домоволодіння, що належали ОСОБА_2,
фактично повністю зруйнувались. Рівень
фізичного зносу вказаних приміщень на
той час досягав 100%, зокрема, була
пошкоджена покрівля, стіни були
уражені сирістю та грибком, віконні та
дверні полотна, а також дерев'яна
підлога згнили, завалились конструкції
веранди і т.д.

Вищезазначені обставини
підтверджуються висновком ПП
«Дельта-Консалтінг» про технічний стан
житлових та підсобних приміщень з
будівлі, позначеної на схематичному
плані літерою «А», який складено у
червні 2003 року (т.3, а.с.13-47), а також
показаннями свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_19, допитаних у
судовому засіданні.

За змістом ст. 190, ч. 1 ст. 316 ЦК України
від 2003 року та ч. 1 ст. 13 Закону України
«Про власність» від 07.02.1991 р. №697-XII, що
діяв до травня 2007 року, об'єктом права
власності є майно (річ), зокрема,
житловий будинок чи його частина.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 346, ст. 349 ЦК
України від 2003 року право власності на
майно припиняється в разі його
знищення. У разі знищення майна, права
на яке підлягають державній
реєстрації, право власності на це майно
припиняється з моменту внесення за
заявою власника змін до державного
реєстру.

Оскільки фактично припинилось
існування вказаної частини спірного
домоволодіння, то слід визнати такими,
що припинились, і самі відносини
власності. Вищенаведені обставини
свідчать про відсутність правових
підстав для існування починаючи з
01.01.2004 року права власності ОСОБА_2 на ?
частку домоволодіння у зв'язку з повним
зруйнуванням вказаного нерухомого
майна.

З урахуванням вищенаведеного, позов
ОСОБА_1 про припинення права власності
ОСОБА_2 на ? часток спірного
домоволодіння, у зв'язку із знищенням
вказаного нерухомого майна суд вважає
доведеним, а тому він підлягає
задоволенню.

Щодо позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5
про визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини,
суд враховує, що спадщина відкрилась і
була прийнята до 01 січня 2004 року, тобто
до набрання чинності ЦК України від 2003
р., тому до спірних правовідносин
підлягають застосуванню норми
законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, а саме ЦК УРСР від
1963 року.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_13 за свого життя була власником ?
часток спірного домоволодіння (із
зазначенням конкретних приміщень та
будівель, виділених їй в користування),
що підтверджується рішенням
Малиновського районного народного
суду м. Одеси від 11.02.1981 року по справі
№2-390/1981 (т.3, а.с.32-33, 151-152), а також листом
КП «Одеське МБТІ та РОН» від 13.02.2009 року
(т. 3, а. с. 183).

ОСОБА_13 складено заповіт від 26.03.1991 р. на
1/4 часток спірного домоволодіння на
ім'я ОСОБА_4, який посвідчено державним
нотаріусом Восьмої одеської державної
нотаріальної контори Гончаровою С.Ю. та
зареєстровано в реєстрі за №3-1165 (т. 3, а.
с. 53).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла (т.3, а.с.204),
а у зв'язку з її смертю відкрилася
спадщина, до складу якої входить ?
часток спірного домоволодіння.

В установлений законом шестимісячний
строк ОСОБА_1, яка є дочкою померлої (т. 3,
а. с. 205), подала до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини за
законом, у зв'язку з чим 01.12.1995 р. Сьомою
одеською державною нотаріальною
конторою заведено спадкову справу
№503/95 після померлої ОСОБА_13, з
матеріалів якої вбачається, що інші
спадкоємці за заповітом чи за законом
не прийняли спадщину, яка відкрилася у
зв'язку зі смертю ОСОБА_13 (т.3, а.с.200-207).

ОСОБА_4 в установлений законом
шестимісячний строк спадщину не
прийняв, звернувшись до суду з позовом
про поновлення пропущеного строку на
прийняття спадщини і визначення
додаткового строку для її прийняття.

Суд вважає, що звернувшись до суду з
позовом про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини, ОСОБА_4
неправильно обрав спосіб захисту
порушеного права. При цьому суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР від 1963
року строк для прийняття спадщини,
встановлений статтею 549 ЦК УРСР, може
бути продовжений судом, якщо він визнає
причини пропуску строку поважними.

Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
№7 «Про судову практику у справах про
спадкування», особа, яка не прийняла
спадщину в установлений законом строк,
може звернутися до суду з позовною
заявою про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини
відповідно до частини третьої статті
1272 ЦК України від 2003 року. Однак
зазначене положення застосовується
лише до спадкоємців, в яких право на
спадкування виникло з набранням
чинності ЦК України від 2003 року.

В п. 2 листа Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.05.2013 р.
№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
роз'яснено, що суди не повинні
задовольняти позови про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини після смерті спадкодавців,
які померли до 01 січня 2004 року, і
спадщина прийнята кимось із
спадкоємців.

Далі у зазначеному листі Вищого
спеціалізованого суду України від
16.05.2013 року №24-753/0/4-13 роз'яснено, що
передбачений ст. 549 ЦК УРСР
шестимісячний строк для прийняття
спадщини може бути продовжений судом
за заявою заінтересованої особи при
доведеності поважності причин його
пропуску. У разі продовження
зазначеного строку суд одночасно
вирішує питання про визнання за
позивачем права на належне йому майно,
що збереглося в натурі.

Суд вважає, що з урахуванням
вищенаведеного, ОСОБА_4 мав право на
звернення до суду лише з позовною
заявою про продовження строку для
прийняття спадщини відповідно до ст. 549
ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР
вважається, що відмовився від спадщини
той спадкоємець, який не вчинив жодної
з дій, що свідчать про прийняття
спадщини (перелік таких дій наведено
в статті 549 ЦК УРСР).

Між тим, у судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_4 не вчинив жодної
з дій, що свідчили б про прийняття ним
спадщини, перелік яких наведено в
статті 549 ЦК УРСР. Ця обставина
свідчить про те, що ОСОБА_4 відмовився
від спадщини.

В обґрунтування поважності причин
пропуску строку для прийняття спадщини
ОСОБА_4 посилається на ту обставину, що
він не знав про наявність заповіту від
26.03.1991 р., складеного ОСОБА_13 на його
ім'я, а близькі родичі приховали від
нього цей факт. При цьому ОСОБА_4 не
вказує, які саме родичі приховали цей
факт, у кого перебував заповіт на його
ім'я, з якого саме часу він дізнався про
існування заповіту.

В позовні заяві ОСОБА_4 зазначає, що він
«нещодавно» дізнався про існування
заповіту після притягнення його до
участі у справі. При цьому копію
заповіту до зустрічного позову від
31.02.2009 року додав саме ОСОБА_4 - відмітка
на додатку до зустрічного позову (т. 3, а.
с. 50, 53).

Таким чином, достовірних доказів того,
коли саме ОСОБА_4 дізнався про
існування заповіту, ним до суду не
надано.

За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Рішення суду не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи питання про поважність
причини пропуску строку для прийняття
спадщини, суд виходить з того, що
поважними є причини, пов'язані з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами для спадкоємця на вчинення
цих дій.

Так, відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Положення
про Спадковий реєстр, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
від 17.10.2000 р. №51/5 (у редакції наказу
Міністерства юстиції України від
07.04.2005р. №33/5) (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 07.04.2005 р.
за №373/10653) витяги зі Спадкового реєстру
видаються Реєстратором та
засвідчуються його підписом та
печаткою. Реєстратор видає витяги про
заповіти зі Спадкового реєстру на
письмовий запит спадкоємців померлого
при пред'явленні свідоцтва про смерть
останнього.

Відповідно до наказу Міністерства
юстиції України № 3/5 від 22.01.2001р. та
інших нормативних актів Міністерства
юстиції України встановлено розмір
оплати за надання інформації з Єдиного
реєстру заповітів та спадкових справ.
Зокрема, за перевірку наявності або
відсутності заповіту за зверненням
громадян, яка не пов'язана з відкриттям
та веденням спадкових справ,
стягувався один неоподатковуваний
мінімум доходів громадян.

Проте, ОСОБА_4, маючи сумніви щодо своїх
прав на спадщину після померлої
ОСОБА_13, без поважних причин не
звертався до Реєстратора з письмовим
запитом про видачу йому витягу про
заповіти зі Спадкового реєстру, хоча
мав таку можливість.

За таких обставин доводи та докази, на
які посилається ОСОБА_4 про те, що він не
мав можливості довідатися про
порушення свого права раніше та на
підтвердження поважності причин
пропуску ним строку для прийняття
спадщини, не знайшли свого
обґрунтованого підтвердження.

Отже, у даному разі відсутні підстави
для визнання поважними причин пропуску
строку для прийняття спадщини,
оскільки насправді не мали місце
обставини, за яких своєчасне звернення
ОСОБА_4 із заявою про прийняття
спадщини було неможливим або
ускладненим.

Таким чином, ОСОБА_4 має визнаватись
таким, що не прийняв спадщину після
смерті своєї бабки ОСОБА_13, що померла
у 1995 році, без поважних причин.

З урахуванням вищенаведеного, позовні
вимоги ОСОБА_4 є повністю
необґрунтованими, а тому ОСОБА_4 у
позові слід відмовити повністю.

Крім того, вирішуючи позов ОСОБА_4, суд
бере до уваги, що відповідно до ст. 71 ЦК
УРСР від 1963 р. загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна
давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

З урахуванням вищенаведеного, суд
вважає також, що строк звернення до
суду за вирішенням даного спору
пропущено ОСОБА_4 без поважних причин.

Згідно зі ст. 217 ЦПК України суд, який
ухвалив рішення, може визначити
порядок його виконання, вжити заходів
для забезпечення його виконання, про що
зазначає в рішенні.

Як випливає зі змісту ч. 7 ст. 3, ч. 1 ст. 6,
ст. 8 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р.
№1952-IV, наказу Міністерства юстиції
України від 02.02.2012 р. № 198/5 «Про
затвердження переліку реєстраційних
служб територіальних органів юстиції»
(у т.ч. додатків №№1, 15 до цього наказу),
органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно,
розташоване на території м. Одеси, є
Реєстраційна служба Одеського
міського управління юстиції Одеської
області.

Між тим, на підставі зазначеного
судового рішення у ОСОБА_1 виникне
право заявити до Реєстраційної служби
Одеського МУЮ Одеської області вимогу
про проведення державної реєстрації
припинення права власності на нерухоме
майно у зв'язку з його знищенням, як це
передбачено Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011р.
№703. Тому суд вважає за необхідне
визначити у рішенні порядок його
виконання.

Згідно ст. 55 Конституції України права
і свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст. ст. 41, 55 Конституції
України, п. 4 ч. 1 ст. 346, ст. 349 ЦК України
від 16.01.2003 р., ст. ст. 71, 75, 76, 80, 529, 548, 549, ч.
2 ст. 553 ЦК УРСР від 1963 р., ст. ст. 4 - 8, 10,
11, 15, 18, 209, 212 - 215, 217, 218, 223 ЦПК України,
СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_5 про поновлення пропущеного
строку на прийняття спадщини за
заповітом, надання додаткового строку
для прийняття спадщини - відмовити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на ?
частку домоволодіння АДРЕСА_1, що
належить їй згідно договору
купівлі-продажу від 25.07.1989 р.,
посвідченого Сьомою одеською
державною нотаріальною конторою,
зареєстрованого в реєстрі за № 1-1283,
зареєстрованого у серпні 1989 року
Одеським міжміським БТІ в книзі № 21 на
сторінці № 5 за № 4691.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір в сумі 243,60 грн.

Встановити порядок виконання рішення,
згідно з яким, після набрання ним
законної сили, це рішення є підставою
для скасування Реєстраційною службою
Одеського міського управління юстиції
реєстрації за ОСОБА_2 права власності
на ? частку домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
Гуревський В.К.