АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

19 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Мазурик
О.Ф.,Росік Т.В.

при секретарі: Мурга М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 26 листопада 2013 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, Публічного акціонерного
товариства «Інноваційно-промисловий
банк», третя особа :приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання недійсною
згоду, визнання недійсним і скасування
запису в реєстрі, визнання недійсним
договору іпотеки ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 26.11.2013 року у
задоволенні данного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який є
представником ОСОБА_2 за довіреністю,
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що судом порушено
норми матеріального та
процессуального права, неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи. Суд не урахував, що
позивачка не надавала згоди на
передачу квартири в іпотеку, має
поганий зір й ставлячи свій підпис на
прохання ОСОБА_3 на якомусь папірці, не
знала що йдеться про іпотеку. Судом
безпідставно відхилено клопотання про
проведення почеркознавчої експертизи
й що на даний час позивачка є
одноособовим власником спірної
квартири і вказані обставини не
заперечуються ОСОБА_3

В суді апеляційної інстанції апеллянт
апеляційну скаргу підтримав з підстав
наведених в ній.

Представник Публічного акціонерного
товариства «Інноваційно-промисловий
банк», ОСОБА_3 та приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явилися. Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76,
ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів
визнала повідомлення належним, а
неявку такою, що не перешкоджає
апеляційному розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в цій частині, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
виходив з того, що договір іпотеки був
укладений у відповідності до вимог
чинного законодавства, а тому відсутні
правові підстави для визнання його
недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції і
вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом 25.02.2008 року між ВАТ
«Інпромбанк», правонаступником якого є
ПАТ «Інпромбанк», та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір № 36-2008 про
відкриття відновлювальної кредитної
лінії на споживчі потреби з наданням
коштів окремими частинами (траншами) з
лімітом кредитування у сумі 338 000
доларів США з відсотковою ставкою 15 %
річних строком до 25.02.2011 року.

На забезпечення належного виконання
вказаного кредитного договору, 25.02.2008
року між ВАТ «Інпромбанк» та ОСОБА_3 був
укладений договір іпотеки, відповідно
до якого останній передав в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на
праві власності на підставі договору
купівлі-продажу від 24.09.2003 року .

Постановою державного виконавця ВДВС
Шевченківського РУЮ в м. Києві від
11.01.2010 року відкрито виконавче
провадження щодо примусового
виконання виконавчого напису
нотаріуса № 1709 від 31.03.2009 року про
звернення стягнення на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 в зв'язку з наявною
заборгованістю ОСОБА_3 в розмірі 354759,16
доларів США перед ВАТ «Інпромбанк».

Звертаючись з даним позовом позивачка
зазначала,що на час передачі квартири в
іпотеку, квартира належала їй та ОСОБА_3
на праві спільної власності, оскільки
вона проживала з ним однією сім'єю без
реєстрації шлюбу й згоди на передачу
квартири в іпотеку вона не надавала,що
є підставою для визнання правочину
недійсним.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6
Закону України «Про іпотеку» майно, що
є у спільній власності, може бути
передане у заставу (іпотеку) лише за
згодою усіх співвласників.

Станом на час передачі спірної
квартири в іпотеку право власності на
неї було зареєстровано лише за ОСОБА_3
на підставі договору купівлі-продажу
від 24.09.2003 року, а тому надання згоди на
таке інших осіб не потребувало.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодерження в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу, і, зокрема, коли зміст
правочину суперечить ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства.

Рішення суду про визнання квартири
спільною частковою власністю
позивачки та ОСОБА_3 ухвалено 14.12.2011
року, тобто зазначені факти
встановлено судом більш як через три
роки після укладення договору іпотеки,
що не впливає на суть правовідносин,
які склалися у зв'язку з укладенням
цього договору, оскільки на момент
укладення оспорюваного правочину
25.02.2008 року єдиним власником квартири
був ОСОБА_3

Судом першої інстанції обґрунтовано
відхилено клопотання про проведення
експертизи підпису ОСОБА_2 на заяві від
25.02.2008 року, якою вона надавала згоду
відповідачу ОСОБА_3 передати квартиру в
іпотеку банку, справжність якого
посвідчена приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4,оскільки отримання
такої згоди від особи, яка не була
визнана на час укладення договору
іпотеки власником нерухомості, законом
не передбачалося.

Ураховуючи викладене доводи
апеляційної скарги про відсутність
згоди позивачки на передачу квартири в
іпотеку колегія суддів не бере до
уваги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо пред'явлених у рамках даної справи
позовних вимог повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 26 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання до
цього суду касаційної скарги

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/11606 /13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 3885
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Волокітіна Н.Б.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.