Єдиний унікальний номер 254/10/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1561/2014
Головуючий у І інстанції Назарцева
В.О.Єдиний унікальний номер 254/10/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1561/14Категорія
42Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 рокум. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Постолової В.Г.,

суддів Баркова В.М.,

Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 26 грудня 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням та виселення, з участю
третьої особи органу опіки та
піклування Ленінського району м.
Донецька,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2,
посилаючись на те, що вона є власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
отриманого після смерті Сина ОСОБА_4 В
квартирі зареєстрована та проживає
ОСОБА_2 разом із двома доньками які
перешкоджають продати цю квартиру.
Тому позивачка просила виселити
відповідачку разом із дітьми з
квартири як тимчасових жильців.

Рішенням Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 05 вересня 2012 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 листопада 2012
року скасовано рішення
Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 26 грудня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Донецької області
від 05 вересня 2012 року, справу передано
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Рішенням Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, яка просила скаргу
задовольнити, пояснення ОСОБА_3, яка
просила скаргу відхилити, дослідивши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає за таких
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
всі доводи сторін, дав правильну
правову оцінку встановленим фактам і
доказам і зробив правильний висновок
про те, що відповідачку разом із дітьми
необхідно виселити з квартири
позивачки.

В рішенні суду з цього приводу
приведені відповідні мотиви, які є
переконливими.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 10 жовтня 2011
року, виданого Дев'ятою донецькою
державною нотаріальною конторою за
реєстром № 1-1481 є власником квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно із випискою з особового рахунку
НОМЕР_1 від 26 квітня 2012 року в квартирі
позивачки зареєстровані відповідачка
ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_5
та ОСОБА_6 (а.с. 3).

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні підтвердила, що вселилася
разом із дітьми в спірну квартиру як
член сім'ї колишнього її власника - сина
позивачки, померлого 06 квітня 2011 року.

За чинним житловим законодавством,
членами сім'ї власника житлового
приміщення визнаються: дружина
(чоловік) власника житла за умови, якщо
подружжя не стало співвласниками цього
житла; їх діти, батьки, а також інші
особи, якщо вони постійно проживають
спільно з власником житла та ведуть
спільне з ним господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК
України).

Необхідною умовою виникнення
зазначеного сервітуту є спільне
проживання членів сім'ї з власником
житла та ведення спільного
господарства. Лише ці дві умови у
сукупності дають право обмеженого
користування житлом членам сім'ї його
власника.

З матеріалів справи та пояснень сторін
в судовому засіданні апеляційного суду
вбачається, що сторони спільно в
спірній квартирі не проживають та
спільне господарство не ведуть.

Таким чином підстав вважати
відповідачку членом сім'ї позивачки,
яка набула право користування належною
їй квартирою не має.

Тому суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про необхідність
виселення відповідачки разом із дітьми
із спірної квартири, оскільки останні
перешкоджають позивачці користуватися
своєю власністю.

Посилання суду першої інстанції на те,
що відповідачка та її неповнолітні
діти проживають в квартирі позивачки
як тимчасові мешканці є помилковим,
оскільки з виписки з особового рахунку
вбачається, що вони зареєстровані в цій
квартирі постійно.

Проте ці висновки на правильність
ухваленого судом першої інстанції
рішення не впливають, оскільки із
змісту позовних вимог вбачається, що
позивачка, як власник житлового
приміщення, просила суд виселити
відповідачку, яка перешкоджає їй
користуватися та розпоряджатися своїм
майном.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
вважає, що відповідачка разом із дітьми
не набула прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 ЖК України, оскільки
була зареєстрована в спірній квартирі
за згоди попереднього власника, а не як
член сім'ї ОСОБА_3

Крім того, рішенням Будьоннівського
районного суду м. Донецька від 09 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 03 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 відмовлено
в задоволенні її позовних вимог до
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про встановлення
факту батьківства, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом та визнання права власності.

Таким чином донька відповідачки ОСОБА_6
не набула права користування спірною
квартирою після смерті її власника
ОСОБА_4 і як спадкоємець майна
померлого.

Отже, доводи апеляційної скарги не
приводять апеляційний суд до висновку
про порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права, які є підставами
до скасування рішення.

Рішення суду відповідає вимогам ст.ст.
10, 15, 54, 60, 209, 213, 215 ЦПК України,
положенням ст. 109, 156 ЖК України, ст. 391, 405
ЦК України і підстав для його
скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді