Справа № 184/3623/13-ц
Номер провадження 2/184/20/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2014м. Орджонікідзе

Орджонікідзевський міський суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого -
судді Томаш В.І.

при секретарі -
Попівніч І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Орджонікідзе цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
"ОРДЖОНІКІДЗЕВСЬКИЙ ГІРНИЧО -
ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ" «про виплату
різниці в заробітку за час затримки
виконання рішення про поновлення на
роботі», -

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_2 підтримали та
уточнили свої позовні вимоги та
просять суд стягнути з ПАТ
«Орджонікідзевський
гірничо-збагачувальний комбінат» на
його користь різницю між середнім
заробітком, яку визначив апеляційний
суд Дніпропетровської області в
рішенні від 22 жовтня 2008 року та тим
заробітком, який він отримав за період
затримки виконання рішення
апеляційного суду в сумі - 157386,30 грн.;
стягнути з ПАТ «Орджонікідзевський
ГЗК» на його користь заподіяну
моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та
витрати на правову допомогу адвоката,
судових зборів та
інформаційно-технічне забезпечення за
весь період на суму 7 803,94 грн..

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги позивача не
визнали в повному обсязі та надали суду
письмові заперечення, згідно до яких
просять суд відмовити позивачу в
задоволенні його позовних вимог.

Суд, вислухав пояснення сторін,
дослідив матеріали справи та оцінив їх
в сукупності, прийшов до висновку, що
заявлені позовні вимоги
необґрунтовані, свого підтвердження в
судовому засіданні не знайшли та не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області він був поновлений на роботі у
ВАТ «Орджонікідзевський
гірничо-збагачувальний комбінат» на
посаді начальника виробничого відділу.
Суд допустив негайне виконання цього
рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення з ВАТ
«Орджонікідзевський ГЗК» на його
користь середнього заробітку за період
з 13.06.2007 по 22.10.2008 року. Апеляційний суд
встановив, що його середньомісячній
заробіток за період вимушеного прогулу
складав - 8356,50 грн.. Відповідно до
роз'яснення Міністерства праці та
соціальної політики наданого у листі
«Щодо поновлення на роботі працівників
у разі їх незаконного звільнення» від
06.01.2011 р. №10/06/186-11 дії по виконанню
рішення про поновлення на роботі не
повинні відбуватися негайно після
проголошення рішення незалежно від
волі працівника, поновленого судом на
роботі. Визнане судом право працівника
на поновлення на роботі має приватний
характер, тому воно не може бути
реалізоване без волевиявлення цього
працівника. А тому, щоб фактично
оформити своє волевиявлення щодо
поновлення на роботі, 23 жовтня 2008 року
позивач з'явився на роботу з рішенням
суду і заявою на ім'я Голови правління
ВАТ «ОГЗК» про поновлення на роботі
згідно рішення суду, але Голова
Правління відмовився виконувати
рішення Апеляційного
судуДніпропетровської області.
Позивач звернувся до Державної
виконавчої служби в м.Орджонікідзе з
заявою про примусове виконання рішення
суду і надав виконавчий лист №22-4425/08
від 22.10.2008 року виданий Апеляційним
судом Дніпропетровської області.

24 жовтня 2008 року державним виконавцем
відкрито виконавче провадження з
примусового виконання рішення суду.
Після неодноразових вимог державного
виконавця відповідач видав наказ №П-568
від 12.11.2008 року та наказ № П-449 від 22.12.2009
року про поновлення позивача на
попередній роботі поза штатом. На
підставі наказу №П-568 від 12.11.2008 року
виконавче провадження було закрите 26
листопада 2008 року. Відповідно до ч. І
ст.77 Закону України «Про виконавче
провадження», виконання рішення
вважається завершеним з моменту
фактичного допущення зазначеного
працівника до виконання попередніх
обов'язків на підставі відповідного
акту органу, що прийняв незаконне
рішення про звільнення працівника.
Відповідно до п.8 ст.37 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавче
провадження підлягає закінченню у
випадку фактичного повного виконання
рішення згідно з виконавчим
документом. Оскільки постанова
державного виконавця від 26.11.2008 року на
думку позивача не відповідала вимогам
закону, він неодноразово оскаржував
дії державного виконавця до суду та
прокуратури. Ухвалами
Орджонікідзевського суду від 5 березня
2009 року та від 18 січня 2011 року, а також
ухвалами апеляційного суду від 3
березня 2011 року та від 12 липня 2012 року
відмінялась постанова державного
виконавця від 26.11.2008 року про
закінчення виконавчого провадження та
неодноразово наголошувалось, що
поновлення позивача на попередній
роботі поза штатом та не допущення до
роботи це є порушення законодавства
України.

Позивач зазначає, що лише 12 лютого 2013
року ПАТ «Орджонікідзевський ГЗК»
видало наказ за № П-8502991-129, яким його
було поновлено на попередній роботі з
дня незаконного звільнення та допущено
до виконання попередніх обов'язків.
14.06.2013 державний виконавець Гаврилюк
Л.В., державної виконавчої служби
Орджонікідзевського міського
управління юстиції, винесла постанову
ВП № 9670856 про закінчення виконавчого
провадження.

Позивач вважає, що за період з 23.10.2008 по
12.02.2013 року поновлення його на
попередній роботі, Голова Правління
ПАТ «Орджонікідзевський ГЗК» Шуваєв
СП. виплачував заробітну плату, яка не
відповідала середньомісячній
заробітній платі, яку визначив
апеляційний суд Дніпропетровської
області, а саме 8365,50 грн..

Відповідно до статті 236 КЗпП України, «У
разі затримки власником, або
уповноваженим органом виконання
рішення органу, який розглядав
трудовий спір про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить ухвалу
про виплату йому середнього заробітку,
або різниці в заробітку за час
затримки».

Факт повного виконання судового
рішення не звільняє відповідача від
виплати позивачу різниці в заробітку
між середньомісячним заробітком, який
визначив апеляційний суд та тим
заробітком, який йому виплачували за
час затримки виконання рішення
апеляційного суду, за період від дати
винесення рішення до дати його
виконання, розмір якого складає 157386,30
грн..

Окрім того позивач вважає, що своїми
неправомірними діями відповідач
спричинив йому моральні страждання,
які він оцінює в 20.000 грн.. При визначені
розміру моральної шкоди він виходить з
вимог закону про розумність і
справедливість цього розміру. Голова
Правління ПАТ «Орджонікідзевський
ГЗК» порушив його законні права, які
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків з
працівниками комбінату. Ця моральна
шкода виражається в моральних
переживаннях, в глибокому потрясінні і
стресі, який він пережив за чотири роки
і чотири місяці поновлення на роботі. І
все це вимагає від нього додаткових
зусиль для організації свого життя. За
період поновлення його на попередній
роботі, йому довелося побувати на 204
судових засіданнях. Все це призвело до
глибоких переживань та додаткових
матеріальних витрат на правову
допомогу адвоката, виплат судового
збору та інформаційно-технічного
забезпечення в сумі 7 803,94 гривні. Все це
позбавило його та його сім'ю
нормального життя.

З доводами позивача та його
представника, висловлені ними в
позовній заяві та в судовому засіданні
суд погодитися не може, оскільки вони є
необґрунтованими, безпідставними та
такими, що не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства України,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підстави своїх вимог. Відповідно до
вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь - які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні,
постановою державного виконавця
Гаврилюк Л.В. відділу Державної
виконавчої служби Орджонікідзевського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області від 07.08.2012
року було відновлено виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа № 22-4425/08 виданого 22.10.2008 року.
Відповідно до преамбули Закону України
«Про виконавче провадження» від 21
квітня 1999 року N 606-XIV зі змінами і
доповненнями, цей закон визначає умови
і порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Відповідно до положень ст. 1 Закону N
606-XIV, виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів, які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню. Тобто, виконавче
провадження є завершальною стадією
судового провадження, яка гарантується
державою кожній особі.

В зв'язку з відновленим виконавчим
провадженням з виконання виконавчого
листа № 22-4425/08, тільки державний
виконавець, керуючись положеннями
Закону N 606-XIV, може перевірити та дати
оцінку у своїй постанові усім діям та
наказам ПАТ «ОГЗК» що стосуються
ОСОБА_1. Відповідно до ст. 76 Закону N 606-XIV,
рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного працівника виконується
негайно. Виконання рішення вважається
закінченим з дня видачі відповідного
наказу або розпорядження власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною особою -
підприємцем, який прийняв незаконне
рішення про звільнення або переведення
працівника, після чого державний
виконавець виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження. У
разі невиконання власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною особою -
підприємцем рішення про поновлення на
роботі незаконно звільненого або
переведеного працівника на них
накладається штраф та застосовуються
інші заходи, передбачені законом.

Наказом ПАТ «ОГЗК» № П-8502991-129 від 12.02.2013
року пункт 1 наказу ВАТ «ОГЗК» № П-568 від
12.11.2008 року «Про поновлення ОСОБА_1»
було викладено у наступній редакції:

Поновити ОСОБА_1 на роботі у ВАТ
«Орджонікідзевський
гірничо-збагачувальний комбінат» на
посаді начальника виробничого відділу
у штаті підприємства з дати звільнення,
тобто з 13.06.2007 року, з встановленням
посадового окладу у розмірі 5420,00 грн.

Державний виконавець відповідно до
вищевказаного порядку виконання
рішення про поновлення на роботі (ст. 76
Закону N 606-XIV) перевірив, що дійсно ПАТ
«ОГЗК» видало відповідний наказ про
поновлення ОСОБА_1 на роботі та після
чого державним виконавцем була
винесена постанова про закінчення
виконавчого провадження від 14.06.2013
року. Тобто, на сьогоднішній час
державний виконавець перевірив та
давав оцінки у своїй постанові від
14.06.2013 року діям та наказам ПАТ «ОГЗК»
що стосуються поновлення ОСОБА_1 на
роботі. Згідно ч.ч. 6, 7 ст. 83 Закону N 606-XIV,
контроль за законністю виконавчого
провадження здійснюють Міністерство
юстиції України через Департамент
державної виконавчої служби, а Головне
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, головні управління
юстиції в областях, містах Києві та
Севастополі - через відповідні
управління державної виконавчої
служби. Забороняється втручання інших
державних або недержавних органів та
їх посадових осіб у виконавче
провадження, крім випадків,
передбачених цим Законом.

Правова норма ч. 1 ст. 12 Закону N 606-XIV
встановлює, що сторони виконавчого
провадження мають право
ознайомлюватися з матеріалами
виконавчого провадження, робити з них
виписки, знімати копії, заявляти
відводи у випадках, передбачених цим
Законом, оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця з
питань виконавчого провадження у
порядку, встановленому цим Законом,
подавати додаткові матеріали, заявляти
клопотання, брати участь у провадженні
виконавчих дій, давати усні та письмові
пояснення, висловлювати свої доводи та
міркування з усіх питань, що виникають
у ході виконавчого провадження, у тому
числі під час проведення експертизи,
заперечувати проти клопотань, доводів
та міркувань інших учасників
виконавчого провадження та
користуватися іншими правами, наданими
законом.

У ст.ст. 383, 384 ЦПК України вказано, що
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи. Скаргу може бути
подано до суду безпосередньо або після
оскарження рішення, дії або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби до начальника
відповідного відділу державної
виконавчої служби. Скарга подається до
суду, який видав виконавчий документ.
Про подання скарги суд повідомляє
відповідний відділ державної
виконавчої служби не пізніше
наступного дня після прийняття її
судом. Тобто, законодавством України
(Законом N 606-XIV) встановлений
відповідний порядок виконання судових
рішень і лише у разі порушення цього
порядку сторони виконавчого
провадження мають право звернутися до
суду із скаргою.

Не погодившись з постановою про
закінчення виконавчого провадження
від 14.06.2013 року, ОСОБА_1 у червні 2013 року
звернувся до Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області зі скаргою на неправомірні дії
державного виконавця. Ухвалою
Орджонікідзевського міського суду
Дніпропетровської області від 11.07.2013
року скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії
державного виконавця було залишено без
розгляду, яку ОСОБА_1 не оскаржував.

Далі позивач ОСОБА_1 у липні 2013 року
звернувся до апеляційного суду
Дніпропетровської області з
апеляційною скаргою на неправомірні
дії державного виконавця. Ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23.07.2013 року було відмовлено
у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1
на неправомірні дії державного
виконавця, яку ОСОБА_1 також не
оскаржував.

На сьогоднішній час постанова
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження від 14.06.2013 року
набрала законної сили і вказаною
постановою підтверджено, що ОСОБА_1
наказом ВАТ «ОГЗК» «Про поновлення
ОСОБА_1» № П-568 від 12.11.2008 року поновлено
на роботі у ВАТ «Орджонікідзевський
гірничо-збагачувальний комбінат» на
посаді начальника виробничого відділу
у штаті підприємства з дати звільнення,
тобто з 13.06.2007 року, з встановленням
посадового окладу у розмірі 5420,00 грн..
Сам наказ ВАТ «ОГЗК» «Про поновлення
ОСОБА_1» № П-568 від 12.11.2008 року (який був
прийнятий на виконання рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 жовтня 2008 року по справі
№ 22ц-4425/2008 та на виконання виконавчого
листа № 22-4425/08 виданого 22.10.2008 року) є
чинним і державною виконавчою службою
не оскаржувався.

Враховуючи вищенаведене та приписи
Закону N 606-XIV, ВАТ «ОГЗК» затримало
виконання рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 жовтня
2008 року по справі № 22ц-4425/2008 лише на 21
календарний день, тобто затримало
виконання рішення до винесення наказу
ВАТ «ОГЗК» «Про поновлення ОСОБА_1» №
П-568 від 12.11.2008 року.

Але з цього приводу позивач та його
представник в судовому засіданні
уточнили свої позовні вимоги та
просять суд стягнути різницю в
заробітку з 19 листопада 2008 року за
виключенням вказаного відповідачем
періоду, оскільки в судовому засіданні
встановлено, що раніше позивач
звертався до суду з дійсним позовом та
просив суд стягнути різницю в
заробітку за вказаний період, однак в
ході розгляду справи відмовився від
своїх позовних вимог.

Суд вважає, що позовні вимоги позивача
про стягнення з ПАТ «ОГЗК» на його
користь різниці між середнім
заробітком, який визначив апеляційний
суд Дніпропетровської області у
рішенні від 22.10.2008 року (справа №
22ц-4425/2008) та тим заробітком, який він
отримав за період затримки виконання
рішення апеляційного суду у сумі 157 386,30
грн. не підлягають задоволенню у
зв'язку з тим, що відповідно до приписів
ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави. З
вищенаведеної норми вбачається, що
захисту підлягають лише порушені,
невизнані або оспорювані права,
свободи чи інтереси фізичних осіб.

Суд вважає, що позивач помилково
вважає, що підприємство, після
винесення рішення суду про поновлення
працівника на роботі, повинно
провадити подальшу оплату праці такому
працівнику за виконану ним місячну
норму праці (обсяг робіт) не у вигляді
заробітної плати, як це передбачено
Кодексом законів про працю України та
Законом України «Про оплату праці» від
24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами і
доповненнями, а у вигляді
середньомісячної заробітної плати, яку
суд вказав у своєму рішенні про
поновлення працівника на роботі.
Позивач не звернув уваги на те, що
виплата заробітної плати регулюється
правовими нормами КЗпП України та
Закону N 108/95-ВР, а не судовими рішеннями.

Слід звернути увагу на ту обставину, що
позивач не зазначає ні у своєму позові,
ні в судовому засіданні жодної норми
КЗпП України або Закону N 108/95-ВР, які б
передбачала обов'язок підприємства
(після винесення рішення суду про
поновлення працівника на роботі)
провадити подальшу оплату праці такому
працівнику за виконану ним місячну
норму праці (обсяг робіт) у вигляді
середньомісячної заробітної плати, яку
суд вказав у своєму рішенні про
поновлення працівника на роботі.

Так, відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону N
108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку за трудовим договором
роботодавець виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Розмір заробітної
плати залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника, результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства. Основна заробітна плата -
це винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці,
яка встановлюється у вигляді тарифних
ставок і відрядних розцінок для
робітників та посадових окладів для
службовців. Додаткова заробітна плата -
це винагорода за працю понад
установлені норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці, яка включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

Згідно ст. 27 Закону N 108/95-ВР, порядок
обчислення середньої заробітної плати
працівника у випадках, передбачених
законодавством, встановлюється
Кабінетом Міністрів України. Для
обчислення пенсій середня заробітна
плата визначається відповідно до
Закону України "Про пенсійне
забезпечення". Держава забезпечує
щоквартальну підготовку і публікацію
статистичних даних про середню
заробітну плату і середню тривалість
робочого часу по галузях, групах
професій і посад, а також щорічну
публікацію даних про вартість робочої
сили.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100
цей Порядок обчислення середньої
заробітної плати застосовується у
випадках:

а) надання працівникам щорічної
відпустки, додаткових відпусток у
зв'язку з навчанням, додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей,
або виплати їм компенсації за
невикористані відпустки;

б) надання працівникам творчої
відпустки.

в) виконання працівниками державних і
громадських обов'язків у робочий час;

г) переведення працівників на іншу
легшу нижчеоплачувану роботу за станом
здоров'я;

д) переведення вагітних жінок і жінок,
які мають дітей віком до трьох років, на
іншу легшу роботу;

е) надання жінкам додаткових перерв для
годування дитини;

є) виплати вихідної допомоги;

(підпункт "є" пункту 1 із змінами,
внесеними згідно з

постановою Кабінету Міністрів
України від 26.09.2001 р. N 1266)

ж) службових відряджень;

з) вимушеного прогулу;

и) направлення працівників на
обстеження до медичних закладів;

і) звільнення працівників-донорів від
роботи;

ї) залучення працівників до виконання
військових обов'язків;

й) тимчасового переведення працівника
у разі виробничої потреби на іншу
нижчеоплачувану роботу;

к) підпункт "к" пункту 1 виключено

л) інших випадках, коли згідно з чинним
законодавством виплати провадяться
виходячи із середньої заробітної
плати.

Так, відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 235
КЗпП України, у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір. При винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Тобто, рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 жовтня
2008 року по справі № 22ц-4425/2008 на користь
ОСОБА_1 було стягнено з ВАТ «ОГЗК»
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 14.06.2007 року до 22.10.2008 року у
сумі 130 806 грн. та відповідно до п. 2 ч. 1
ст. 367 ЦПК України суд допустив негайне
виконання цього рішення в частині
поновлення на роботі та стягнення
присудженої працівникові виплати
заробітної плати за один місяць у сумі 8
365 грн. 50 коп..

Середній заробіток позивача ОСОБА_1,
який був зазначений у рішенні
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 жовтня 2008 року по справі
№ 22ц-4425/2008, стосується лише періоду
часу вимушеного прогулу з 14.06.2007 року до
22.10.2008 року.

Крім того, виходячи з положень КЗпП
України, Закону N 108/95-ВР, Порядку
обчислення середньої заробітної плати
та ЦПК України, суди при розгляді справ
про поновлення на роботі незаконно
звільненого працівника та про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, не мають права
встановлювати на майбутнє ні середній
заробіток, ні середню заробітну плату,
ні заробітну плату працівника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону N
108/95-ВР, форми і системи оплати праці,
норми праці, розцінки, тарифні сітки,
схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною, галузевими і
територіальними угодами. У разі, коли
колективний договір на підприємстві не
укладено, роботодавець зобов'язаний
погодити ці питання з виборним органом
первинної профспілкової організації,
що представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво органом. Конкретні
розміри тарифних ставок і відрядних
розцінок робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються з
урахуванням вимог, передбачених ч. 1 ст.
15 Закону N 108/95-ВР.

Тобто, підприємство самостійно
визначає конкретний розмір тарифних
ставок працівників, які встановлюються
з урахуванням положень колективного
договору, який погоджується з виборним
органом первинної профспілкової
організації.

Суд вважає, що відповідачем на
виконання рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 жовтня
2008 року по справі № 22ц-4425/2008 та на
виконання виконавчого листа № 22-4425/08
виданого 22.10.2008 року правомірно був
прийнятий наказ ВАТ «ОГЗК» «Про
поновлення ОСОБА_1» № П-568 від 12.11.2008
року, відповідно до якого ОСОБА_1
поновлено на роботі у ВАТ
«Орджонікідзевський
гірничо-збагачувальний комбінат» на
посаді начальника виробничого відділу
у штаті підприємства з дати звільнення,
тобто з 13.06.2007 року, з встановленням
посадового окладу у розмірі 5420,00 грн.,
який на сьогоднішній час є чинним,
державною виконавчою службою не
оскаржувався і постановою державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження від 14.06.2013 року, яка набрала
законної сили підтверджено законність
наказу ВАТ «ОГЗК» «Про поновлення
ОСОБА_1» № П-568 від 12.11.2008 року та
закінчено виконавче провадження.

Окрім того, наданий позивачем
розрахунок різниці між середнім
заробітком не відповідає ні вимогам
чинного законодавства України, ні
фактичним обставинам справи.

Не підлягають задоволенню і позовні
вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з
ПАТ «ОГЗК» на його користь моральної
шкоди у розмірі 20 000 грн. та стягнення з
ПАТ «ОГЗК» на його користь витрат на
правову допомогу адвоката, судових
зборів та інформаційно-технічне
забезпечення за весь період відносно
квитанцій у сумі 7 803,94 грн., оскільки
моральна шкода позивачеві вже була
стягнута рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 жовтня
2008 року по справі № 22ц-4425/2008. Що
стосується стягнення судових витрат по
справі, то відповідно до приписів ч. 1
ст. 79 ЦПК України, судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Згідно
ст. 88 ЦПК України, розподіл судових
витрат між сторонами залежить від
багатьох чинників.

Пунктом 4 ст. 215 ЦПК України встановлено,
що рішення суду складається, зокрема, з
резолютивної частини із зазначенням:

- висновку суду про задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково;

- висновку суду по суті позовних
вимог;

- розподілу судових витрат;

- строку і порядку набрання
рішенням суду законної сили та його
скарження.

Позивач надав копії квитанцій за 2010 та
2011 роки, які підтверджують надання
позивачу юридичних послуг у 2010 та 2011
роках по іншим справам, при вирішенні
яких суд зобов'язаний був здійснити
розподіл судових витрат між сторонами
враховуючи приписи ст.ст. 88, 215 ЦПК
України.

Отже, враховуючи вищенаведене та зміст
ст.ст. 79, 88, 215 ЦПК України, суд при
розгляді конкретної справи не
наділений повноваженнями здійснити
розподіл судових витрат між сторонами
по іншим справам, які вже були
розглянуті іншими судами і рішення
яких набрали законної сили.

Безпідставними є вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача витрат,
понесених ним на надання йому правової
допомоги в судовому засіданні в
розмірі 3.000 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до ст.. 1 закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується
стороні,

на користь якої ухвалено судове
рішення, іншою стороною не може
перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під
час

ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у

відповідному судовому рішенні.

Однак позивачем та його представником
не надано до суду жодного розрахунку
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, що не відповідає вимогам
вказаного закону та є підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог в
цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що в порушення
вищенаведених вимог трудового
законодавства України, ЦПК України,
Закону N 606-XIV позивач зловживає своїм
правом на судовий захист, а тому
приходить до законного та
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог позивача в
повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 235, 236, 237 - 1 кодексу
законів про працю України, ст. ст. 76, 77
закону України «Про виконавче
провадження», ст. ст. 10, 11, 57, 60, 209 - 213, 367
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА "ОРДЖОНІКІДЗЕВСЬКИЙ
ГІРНИЧО - ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ" «про
виплату різниці в заробітку за час
затримки виконання рішення про
поновлення на роботі».

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 - днів з дня
проголошення рішення до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського

міського суду
Томаш В.І.