У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зняття з
реєстрації; за зустрічним позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа
- приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання договору недійсним, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 січня 2013 року та
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопад 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
15 червня 2007 року з ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір у розмірі 121 тис.
доларів США на строк до 14 червня 2017 року
з процентною ставкою 11,04 % річних. У
забезпечення виконання вказаного
кредитного зобов'язання ОСОБА_3
передала в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_1. Внаслідок невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
кредитним договором утворилася
заборгованість, яка станом на 30 вересня
2011 року склала 193 263 долари США 31 цент.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд у рахунок погашення заборгованості
за кредитним договором звернути
стягнення на предмет іпотеки, виселити
та зняти з реєстрації мешканців
квартири.

У травні 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду із зустрічним
позовом, посилаючись на те, що 26 вересня
2006 року вони були зареєстровані та з
того часу постійно проживають у
АДРЕСА_1 15 червня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, у забезпечення
виконання зобов'язань за яким між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
договір іпотеки, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 68,8
кв. м, житловою площею 40,1 кв. м.

Зазначали, що вони заселились та
зареєстровані в спірній квартирі з
2006 року, постійно мешкали та
мешкають за вказаною адресою, крім
того, на час укладання договору
іпотеки, вони були неповнолітніми, тому
просили суд визнати договір іпотеки,
укладений 15 червня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 січня
2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
19 липня 2006 року, на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 15 червня 2007 року в розмірі
1 540 308 грн 57 коп. шляхом реалізації
предмета іпотеки через публічні торги
із встановленням початкової ціни на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій. У решті
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та в
задоволенні зустрічного позову
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний
позов задоволено та визнано недійсним
договір іпотеки від 15 червня 2007 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить оскаржувані
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та ухвалити
нове рішення про задоволення його
позову та відмову в задоволенні
зустрічного позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції
виходив із того, що невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
кредитним договором, зумовило
виникнення у ПАТ КБ «ПриватБанк» права
на звернення стягнення на предмет
іпотеки, тому суд стягнув
заборгованість за кредитним договором
з ОСОБА_3 шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки, визначивши спосіб
реалізації предмета іпотеки через
публічні торги із встановленням його
початкової ціни на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій. Разом з тим банком не
надано доказів того, що мешканці,
зареєстровані в спірній квартирі,
будуть перешкоджати процесу
реалізації предмета іпотеки або
відмовились на обґрунтовану та законну
вимогу іпотекодержателя звільнити
спірне житлове приміщення, тому
підстави для виселення та зняття їх з
реєстрації відсутні. Крім того, всі
суттєві умови, передбачені ст. 18 Закону
України «Про іпотеку», при укладені між
сторонами договору іпотеки від 15
червня 2007 року були дотримані, отже,
підстав для задоволення вимог за
зустрічним позовом немає.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду та відмовляючи в
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
і задовольняючи зустрічний позов,
виходив із того, що ОСОБА_3 всупереч
правам та інтересам її неповнолітніх
дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, уклала договір
іпотеки від 15 червня 2007 року, який
відповідно до ч. 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України
є недійсним.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 15 червня 2007 року
ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з ОСОБА_3
кредитний договір у розмірі 121 тис.
доларів США на строк до 14 червня 2017 року
з процентною ставкою 11,04 % річних. У цей
же день на забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання
ОСОБА_3 передала в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1. Заборгованість
ОСОБА_3 за кредитним договором станом
на 30 вересня 2011 року склала 193 263 долари
США 31 цент, що є еквівалентом 1 540 308 грн 57
коп.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Разом з тим ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що в разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначається, зокрема, спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 цього Закону.

Відповідно до процедури продажу,
визначеної ст. 38 зазначеного Закону,
дії щодо продажу предмета іпотеки та
укладання договору купівлі-продажу
здійснюються іпотекодержателем від
свого імені, на підставі іпотечного
договору, який містить застереження
про задоволення вимог
іпотекодержателя, що передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки, без необхідності отримання
для цього будь-якого окремого
уповноваження іпотекодавця.

Так, п. 27 договору іпотеки передбачено,
що звернення стягнення на предмет
іпотеки за вибором іпотекодержателя
може бути здійснено шляхом продажу
предмета іпотеки будь-якій особі та
будь-яким способом, на підставі
договору купівлі-продажу в порядку ст.
38 Закону України «Про іпотеку», для
чого іпотекодавець надає
іпотекодержателю право укласти такий
договір за ціною та на умовах,
визначених на власний розсуд
іпотекодержателя, і здійснити всі
необхідні дії від імені іпотекодавця, у
тому числі отримати витяг з Державного
реєстру прав власності на нерухоме
майно.

Отже, апеляційний суд не врахував, що
сторонами договору іпотеки досягнуто
домовленості з усіх його умов, у тому
числі щодо способу звернення стягнення
на предмет іпотеки, що узгоджується з
нормами матеріального права, тому
позовні вимоги щодо вказаного в позові
способу звернення стягнення є
законними та обгрунтованими.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Згідно з Примірним регламентом з
оформлення документів та контролю з
питань реєстрації і зняття з
реєстрації місця проживання
(перебування) фізичних осіб в Україні,
затвердженим наказом МВС України від 3
лютого 2006 року № 96, особи, які
проживають у приватних будинках і не
обслуговуються житлово-комунальними
підприємствами, звертаються
безпосередньо до відповідного органу
реєстрації особисто з наданням
оформленої належним чином будинкової
книги. На підставі поданих для
реєстрації місця проживання
документів уповноваженою особою
органу реєстрації заповнюється 2
примірники талона реєстрації місця
проживання та зносяться відповідні
відомості із зазначенням адреси житла
особи до паспортного документа шляхом
проставляння штампа відповідного
зразка. У разі реєстрації
неповнолітніх дітей до 15 років разом з
батьками (одним з батьків) відомості
про їх реєстрацію вносяться до талона
реєстрації одного з батьків.

Крім того, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачено, що
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятись від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» органи
опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Таким чином, встановлена норма
зобов'язує нотаріусів при оформленні
правочинів щодо відчуження нерухомого
майна аналізувати подані йому
документи, зокрема, на предмет
існування прав користування таким
нерухомим майном у дитини (дітей). Тому
нотаріуси для встановлення факту
користування нерухомим майном
витребовують довідку про реєстрацію
місця проживання або місця перебування
дитини за адресою майна, що
відчужується або заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації.

Тобто право користування майном члена
сім'ї власника житла пов'язано з
моментом здійснення реєстрації за
місцем проживання особи, про що
робиться відповідний запис до
будинкової книги.

Отже, згода органу опіки і піклування
необхідна лише у випадку, якщо дитина є
власником (співвласником), або має
право на користування жилим
приміщенням, що відчужується.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 19 липня 2006 року. На
момент укладення договору іпотеки
ОСОБА_3 було надано довідку від 5 червня
2007 року № 1614, згідно з якою в указаній
квартирі був зареєстрований лише
іпотекодавець.

У п. 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК
України, ст. 177 СК України та ст. 17
Закону України «Про охорону дитинства»
батьки не мають права без дозволу
органу опіки та піклування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки), не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Разом з тим надані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
підтвердження факту реєстрації та
проживання їх у спірній квартирі копії
свідоцтва про народження з відміткою
реєстрації та копії паспортів зі
штемпелем реєстрації, не є належними
доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України,
оскільки не підтверджують факт
реєстрації та проживання в АДРЕСА_1 в
момент укладення договору іпотеки.

Крім того, Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» встановлено, що
реєстрація - це внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Проте апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув; не встановив дійсних прав і
обов'язків сторін, які випливають з
кредитного договору та договору
іпотеки; належним чином не визначив
обсяг відповідальності ОСОБА_3 перед
кредитором; не з'ясував, чи мали її діти
право власності чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки; не з'ясував причин
наявності різних довідок, не дослідив
їх та не дав їм належної правової
оцінки, й дійшов передчасного висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог про звернення стягнення на
предмет іпотеки, задовольняючи
зустрічний позов.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко