Справа №489/5856/13-ц 16.01.2014 16.01.2014 16.01.2014
Провадження №22-ц/784/279/14
Головуючий у 1-й інстанції Кокорєв
Доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

Іменем
України

16 січня 2014 року
м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк
Л.М.,

при секретарі судового
засідання Яценко Л.В.,

за участю:

представника позивачки ОСОБА_2,

представників відповідача
Бондаренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу

за апеляційною
скаргою

ОСОБА_4

на
рішення

Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 5 грудня 2013 року

за
позовом

ОСОБА_4 до Державного підприємства
«Одеська залізниця» (далі - ДП «Одеська
залізниця», підприємство) про визнання
незаконним та скасування наказу,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

13 липня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вказаним позовом.

Вона зазначала, що 17 липня 2013 року
звільнена з роботи з посади провідника
пасажирського вагону Пасажирського
вагонного депо Миколаїв ДП «Одеська
залізниця» за п. 8 ст. 36 КЗпП України, з
підстав передбачених підп.«а» п.18
контракту, у зв'язку зі встановленням
факту перевезення надлишкової ручної
поклажі, які нібито відбулися 9 червня
2013 року.

ОСОБА_4 вважає вказаний наказ та її
звільнення незаконними, оскільки
таких підстав звільнення не містить
КЗпП України, а вона не скоювала
вказаних дій. Крім того, при
застосуванні дисциплінарного
стягнення не було враховано вимог ст. 147
КЗпП України, а саме не взято до уваги
тяжкості дій та її характеристики, а
саме того, що вона бездоганно працювала
10 років, має захворювання, є одинокою
матір'ю.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4,
уточнивши та збільшивши позовні вимоги
під час розгляду спору, просила
визнати незаконним та скасувати наказ
про її звільнення, поновити її на
роботі та стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу, починаючи з
17 липня 2013 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 5 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, яку
представляє ОСОБА_2, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про задоволення позову. На думку
апелянта, висновки суду суперечать
доказам у справі та вимогам
матеріального права, так як суд не
врахував, що акт перевірки є недійсним,
оскільки складено у відсутності
начальника поїзда. Контролери, які
проводили перевірку належним чином не
зважили поклажу пасажирів, а визначили
вагу візуально, доглянувши їх сумки.
Крім того, відсутня згода
профспілкового комітету на її
звільнення.

Представник відповідача, заперечуючи
проти задоволення апеляційної скарги,
просить залишити рішення суду без змін.

З'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції установлено,
що ОСОБА_4 працювала в пасажирському
вагонному депо Миколаїв ДП «Одеська
залізниця» на посаді провідника
пасажирського вагона на підставі
строкового трудового договору № 4048 від
1 липня 2011 року з додатковими угодами
до нього від 30 січня 2012 року, зі строком
дії до 31 грудня 2015 року.

Пунктом 18 зазначеного контракту
сторони передбачили додаткові
підстави для розірвання контракту,
зокрема у разі встановлення факту
перевезення безквиткових пасажирів та
надлишкової ручної поклажі.

9 червня 2013 року ревізорами
Інспекції з контролю обслуговування
пасажирів на вокзалах і в поїздах
«Укрзалізниця» було проведено
перевірку поїзда № 62 сполученням
«Миколаїв - Москва» та причіпної групи
вагонів поїзду № 957/62 сполученням
«Херсон - Москва» на дільниці Гребінка -
Конотоп, в тому числі у вагоні №10/27579, в
якому черговим провідником працювала
ОСОБА_4

Під час перевірки було виявлено
перевезення пасажирами вагону
надлишкової ручної поклажі вагою 1955
кг., яка знаходилася по салону вагону
та в котловому приміщенні, що
підтверджується актом №007093 (а.с. 32).
Акт було складено у присутності
старшого провідника та провідниць
вказаного вагону, в тому числі ОСОБА_4

Наказом від 17 липня 2013 року № ЛВГДК-В/33
-353/ос провідника пасажирського вагона
ОСОБА_4 звільнено за п. 8 ст. 36 КЗпП
України з підстав, передбачених
контрактом, за провезення надлишкової
ручної поклажі.

Установивши, що позивачкою, яка на час
проведення перевірки була черговим
провідником, допущено порушення умов
контракту - перевезення надлишкової
ручної поклажі, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив позивачці в
задоволенні позовних вимог.

Доводи в апеляційній скарзі щодо
недоведеності порушень умов контракту
спростовані доказами у справі.

Так з приводу вказаного випадку на
підприємстві проводилася перевірка,
про що свідчать протоколи оперативної
наради при начальнику пасажирського
вагонного депо від 12 червня 2013 року, та
оперативної наради при першому
заступнику начальника ДП «Одеська
залізниця» від 17 червня 2013 року.

Під час проведення перевірок
встановлено, та підтверджено
заповненими бланками ф. ЛУ-72/УЗ № АА
397950, що черговим провідником зі ст.
Херсон до ст. Шевченко була провідник
ОСОБА_4, зі ст. Шевченко до ст. Черкаси
чергувала інший провідник вагону № 10
провідник ОСОБА_5, а після ст. Черкаси
знову ОСОБА_4

Пояснення на нараді ОСОБА_5, пояснення
ОСОБА_4 під час перевірки інспекції про
те, що однієї з пасажирок на станції
передавалися сумки, які по виду були
легкими та не визивали сумнів у їх
важкості, квитанцій про сплату штрафів
за перевищення ручної поклажі двома
громадянками, в тому числі вказаної,
яка пред'явила декілька проїзних
білетів, та вийшла з поїзду після
перевірки на ст. Бахмач, разом з актом
вказаної інспекції підтверджують
провезення пасажирами вагону ручної
поклажі з вагою, яка перевищує
встановлені норми (а.с. 39, 43-47, 82-89).

Оскільки факт перевезення
надлишкової ручної поклажі пасажирами
вагону № 10 під час чергування
позивачки доведено, у підприємства
були підстави для розірвання
укладеного підприємством з нею
трудового контракту.

Також необґрунтовані доводи позивачки
щодо необхідності попередньої згоди
профкому на її звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (у
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, у тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

На контрактну форму трудового
договору не поширюється положення
ст. 9 КЗпП України про те, що умови
договорів про працю, які погіршують
становище працівників порівняно із
законодавством України про працю, є
недійсними.

Таким чином, виходячи з
особливостей зазначеної форми
договору, спрямованої на створення
умов для виявлення ініціативності та
самостійності працівників з
урахуванням їх індивідуальних
здібностей і професійних навичок, при
укладенні контракту закон надав право
сторонам встановлювати їхні права,
обов'язки та відповідальність, зокрема,
як передбачену нормами КЗпП України та
додаткові підстави розірвання
договору.

Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору передбачено підстави,
зазначені в контракті.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП
України розірвання трудового договору
з підстав, передбачених п.п. 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5,7 ст. 40 і п.п. 2 і
3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено
лише за попередньою згодою виборного
органу, первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

У пункті 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
вказується про розірвання трудового
договору з ініціатив власника
підприємства лише за попередньою
згодою профспілкового органу, крім
випадків, передбачених статтями 43 і 43-1
КЗпП України. Разом з тим зміст поняття
«розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» розкрито
законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до
якого віднесено лише звільнення з
підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП
України. Це виключає охоплення змістом
терміну «розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» будь-якого
іншого звільнення, підстава якого не
зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або
яке законодавець спеціально не
визначив як розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з
нормативного (а не сутнісного)
тлумачення п.п. 4,8 ст. 36, ч.3 ст. 40, ч. 3
ст. 41, ст.ст. 40, 41 КЗпП України та
ураховуючи те, що між сторонами виник
спір із приводу припинення трудового
договору з працівником з підстав,
передбачених контрактом - п. 8 ст. 36
КЗпП України, а не у зв'язку зі
звільненням працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу, норми ч.1 ст. 43 ці правовідносини
не поширюються.

Правова позиція щодо тлумачення
поняття розірвання трудового договору
з ініціативи адміністрації містяться у
постанові Верховного Суду України від
23 січня 2013 року за №6-127 цс/12.

Інші доводи також суперечать
доказам у справі.

За викладеного колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст.203, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 5 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили може бути оскаржена в касаційному
порядку.

Головуючий:

Судді: