Справа № 0907/2-7203/2011
Провадження № 22-ц/779/383/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Мельник
О.В.,

з участю:
апелянта - ОСОБА_2,

представників апелянта ОСОБА_3 -

ОСОБА_4 і
ОСОБА_5,

позивача -
ОСОБА_6 та її представника -

ОСОБА_7,
представника відповідача ОСОБА_8

- ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
26 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року ОСОБА_6 подала позов
до ОСОБА_2, який в подальшому був
змінений, про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину на домоволодіння, визнання
права власності на частку в
домоволодінні в порядку спадкування,
стягнення судових витрат та витрат на
правову допомогу. Позовні вимоги
мотивовані тим, що після смерті її баби
- ОСОБА_10, відкрилась спадщина на
належне останній домоволодіння
АДРЕСА_1, спадкоємцями першої черги
якого є її батько ОСОБА_11, її тітка
ОСОБА_2 та її дядько ОСОБА_12. Після
смерті її батька ОСОБА_11 вона прийняла
у спадщину його 1/3 частину
домоволодіння. Однак, як їй стало
відомо, без її відома ОСОБА_2 та ОСОБА_12.
отримали свідоцтва про право власності
на 1/2 частину спірного домоволодіння
кожний. Після смерті ОСОБА_12 1/2 частину
даного будинку успадкувала його дочка
ОСОБА_8, яка згідно договору дарування
від 05.08.2011 року подарувала цю частину
їй. Посилаючись на те, що в
добровільному порядку вона не може
вирішити питання права на спадкування
належної їй частки спірного
домоволодіння, просила визнати
свідоцтво про право на спадщину на
домоволодіння АДРЕСА_1, видане ОСОБА_2
27.02.2009 року частково недійсним в 1/6
частині, та визнати за нею право
власності на 1/6 частину даного
домоволодіння в порядку спадкування за
правом представлення, а також стягнути
судові витрати та витрати на правову
допомогу.

У грудні 2011 року ОСОБА_3 пред'явив
зустрічний позов до ОСОБА_6, ОСОБА_8 та
ОСОБА_2 про визнання частково
недійсними свідоцтв про право на
спадщину за законом, договору
дарування, а також про визнання за ним
права власності на 1/6 частину
домоволодіння в порядку спадкування за
законом. У позовній заяві зазначив, що
він також являється спадкоємцем
спірного домоволодіння, оскільки на
час смерті їхньої баби ОСОБА_10 він теж
проживав з нею, а тому вважає, що також є
спадкоємцем. Крім того, зазначив, що 1/2
частину спадкового майна, належну
ОСОБА_2, остання повинна була відчужити
на його користь. Посилаючись на
вищенаведене, просив визнати свідоцтва
про право на спадщину видані ОСОБА_2 та
ОСОБА_12 частково недійсними в 1/2
частині домоволодіння, визнати договір
дарування від 09.08.2011 року в 1/2 частині
частково недійсним, а також визнати за
ним право власності на 1/6 частину
домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26 листопада 2013 року задоволено
позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 Постановлено
визнати свідоцтво про право на
спадщину на домоволодіння АДРЕСА_1,
видане ОСОБА_2 27.02.2009 року, частково в 1/6
частині недійсним та визнати за ОСОБА_6
право власності в порядку спадкування
за правом представлення на 1/6 частину
даного домоволодіння після смерті
ОСОБА_10 Крім того, постановлено
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 279
грн судового збору, 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 1500 грн. витрат на
правову допомогу. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_8 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій
посилається на його незаконність та
необґрунтованість, а також на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Судом не було
враховано того, що окрім неї та її брата
ОСОБА_12 жоден із спадкоємців не прийняв
спадщину за законом, оскільки між ними
з братом була домовленість про
розподіл спірного домоволодіння між
дітьми їхнього спільного брата ОСОБА_11
- ОСОБА_6 та ОСОБА_3. Також ОСОБА_2 вказує
на те, що після укладення договору
дарування на користь ОСОБА_6, згоди на
зміну відомостей у технічному паспорті
на спірне домоволодіння про його
власника вона не давала. Апелянт
вважає, що оскільки суд визнав
недійсним свідоцтво видане на її ім'я,
суд повинен був визнати недійсним і
свідоцтво, видане на ім'я її брата
ОСОБА_12,і відповідно, договір дарування
1/2 частини належного йому спірного
домоволодіння на користь ОСОБА_6 Крім
того, на думку ОСОБА_2, враховані судом
при винесені рішення покази свідка
ОСОБА_13 про факт непроживання ОСОБА_3 у
спірному домоволодінні, не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскільки сам свідок не проживає
в с. Вовчинці. Посилаючись на
вищенаведене, просить рішення суду в
частині визнання свідоцтва, виданого
на ім'я ОСОБА_2, про право на спадщину на
домоволодіння частково в 1/6 частині
недійсним та визнання за ОСОБА_6 права
власності на 1/6 частину спірного
домоволодіння скасувати та ухвалити
нове рішення, яким зустрічний позов
ОСОБА_3 задовольнити.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення, а також на
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Апелянт зазначає, що
суд в мотивувальній частині рішення не
обґрунтував підстави відмови в
задоволенні його зустрічного позову, а
також не оглянув спадкову справу,
заведену після смерті ОСОБА_10, з якої
вбачається, що нотаріусом факт
прийняття спадщини ОСОБА_6 не
перевірявся. На думку апелянта, розгляд
справи був зведений до встановлення
факту його проживання в спірному
домоволодінні на час смерті його баби.
Крім того вказує, що факт його
проживання підтверджується довідкою,
виданою Вовчинецькою сільською радою
від 08.04.2011 року №257 про його реєстрацію
та місце проживання. Враховуючи
вищенаведене, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_6, а його зустрічний позов -
задовольнити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2
та представники ОСОБА_3 апеляційні
скарги з наведених підстав підтримали,
зазначивши, що ОСОБА_3 продовжував
проживати із спадкодавцем у спірному
будинку і вести підсобне господарство
й після одруження у лютому 2006 року. Тому
вважають, що ОСОБА_3, будучи
зареєстрованим у спірному будинку,
прийняв спадщину. Вважаючи у зв'язку із
наведеним оскаржене рішення
незаконним і необґрунтованим, просять
його скасувати, ухваливши нове рішення
про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

ОСОБА_6, її представник та представник
ОСОБА_8 доводи апеляційних скарг
заперечили, пояснивши, що ОСОБА_3 у
встановлений строк спадщину не
прийняв, оскільки після реєстрації
шлюбу в лютому 2006 року перейшов
проживати до своєї дружини. Зазначають,
що у спірному будинку він після
одруження не проживав, а тільки
періодично навідувався туди, оскільки
вів підсобне господарство. На їх думку,
рішення суду першої інстанції в даній
справі є законним, тому просять
залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
таких підстав.

Згідно ч.3 статті 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Статтею 1270 ЦК України встановлено
строк для прийняття спадщини у шість
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_6 на час смерті
спадкодавця ОСОБА_10 постійно проживала
з останньою, а тому вона прийняла
спадщину. Натомість позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_3 доказів
того, що він фактично проживав в
спірному домоволодінні суду не
представив і заяву про прийняття
спадщини в нотаріальну контору не
подавав.

Колегія суддів з такими висновками
погоджується. Адже, судом першої
інстанції ретельно перевірялись
доводи ОСОБА_3 щодо постійного
проживання його разом із спадкодавцем
у будинку АДРЕСА_1 на час відкриття
спадщини. Однак, вони свого
об'єктивного підтвердження в судовому
засіданні не знайшли, а навпаки були
спростовані поясненнями свідків:
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, яким
суд першої інстанції дав належну
оцінку.

Відповідно до ч.2 статті 2 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" реєстрація місця проживання
або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.23 постанови від 30 травня 2008
року №7 "Про судову практику у справах
про спадкування", будь-яка особа, яка
постійно проживала разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається такою, що
своєчасно прийняла спадщину. Отже, сама
по собі реєстрація місця проживання
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини не може свідчити відповідно
до ч.2 статті 1268 ЦК України про
своєчасність прийняття спадщини. Така
правова позиція також висловлена
Верховним судом України в ухвалі від 03
листопада 2010 року. Тому суд першої
інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 після
реєстрації шлюбу у 2006 році не проживав
у спірному жилому будинку на час
відкриття спадщини, а тільки вів за
згаданою адресою підсобне
господарство, правильно не прийняв до
уваги довідку Вовчинецької сільської
ради про його реєстрацію у названому
вище будинку.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов ОСОБА_6 щодо визнання частково
недійсним тільки свідоцтва про право
на спадщину та визнання за нею права на
1/6 частину спадкового будинку, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що позивачка, проживаючи постійно
у спірному жилому будинку на час
відкриття спадщини, прийняла її.
Твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що
суд при цьому повинен був визнати
частково недійсним й свідоцтво про
право на спадщину, видане її брату -
ОСОБА_12, не може бути прийняте до уваги,
оскільки суд при вирішенні даного
цивільно-правового спору дотримуючись
вимог ст.11 ЦПК України щодо принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, не вийшов за межі позовних
вимог ОСОБА_6

Приймаючи до уваги вище викладене,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в даній справі рішення
ухвалив з дотриманням вимог норм
матеріального і процесуального права.
Доводи апелянтів висновків суду не
спростовують. Тому підстав для
скасування оскарженого рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 218; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити, а рішення
Івано-Франківського міського суду від
26 листопада 2013 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
В.М. Васильковський

О.Є. Меленко