Справа № 274/7567/13-ц Провадження № 2/0274/643/14
Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2014 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області Корбут В.В.,
за участю секретаря судового засідання
Жмурко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
позовомОСОБА_1до1) ОСОБА_2, 2)
ОСОБА_3,проподіл спільного майна
подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась з вказаним позовом, у
якому, з урахуванням останньої заяви
від 27.02.2014 р. про зміну предмету позову
(а. с. 35), просить:

1) визнати договір дарування від 27.11.2004
р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу Житомирської області ОСОБА_4,
реєстровий № 2372, удаваним;

2) визнати, що на підставі договору
дарування від 27.11.2004 р., укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_4,
реєстровий № 2372, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
виникли правовідносини договору
купівлі-продажу;

3) поділити спільне майно подружжя;

4) залишити їй у власності незакінчене
будівництво - приміщення їдальні в
будинку АДРЕСА_1;

5) визнати за нею право власності на
приміщення офісу під літерою А,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2;

6) залишити у власності ОСОБА_2 1/2
частину всіх приміщень промислового
магазину в будинку АДРЕСА_2;

7) визнати за ОСОБА_2 право власності на
незакінчене будівництво житлового
будинку АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення
позову не заперечили, про що зазначено
у їхніх заявах від 21.03.2014 р. (а. с. 38, 45).

Судом з'ясовано, що 01.03.2003 р. було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, після реєстрацію шлюбу ОСОБА_1
було присвоєно прізвище ОСОБА_1 (а. с. 9,
13).

Зазначений шлюб було розірвано
рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 07.05.2013 р. у справі № 274/1832/13-ц,
яке набрало законної сили (а. с 9).

27.11.2004 р., тобто під час шлюбу ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, між ОСОБА_3 (Дарувальник) та
ОСОБА_2 (Обдаровуваний) було укладено
договір дарування, який було
посвідчено приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу Житомирської області ОСОБА_4,
реєстровий № 2372, відповідно до умов
якого Дарувальник зобов'язався
передати майно - нежиле приміщення
офісу під літерою А, розташоване за
адресою: АДРЕСА_2, у власність
Обдаровуваному безоплатно (а. с. 11).

Згідно з пунктом 2 частини першої
статті 57 Сімейного кодексу України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Між тим, зі змісту позовної заяви
випливає, що цей договір було укладено
для приховування іншого правочину -
договору купівлі-продажу, оскільки
ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові
кошти.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проти цього не
заперечили, так, як зазначалось вище, не
заперечили і проти задоволення позову.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтю 235 Цивільного кодексу України
встановлено, що удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Частиною першою пункту 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" визначено, що за
удаваним правочином сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Зважаючи на наведені вище обставини та
норми статей 235 і 655 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
приходить до висновку, що між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 27.11.2004 р. фактично було укладено
договір купівлі-продажу майна -
нежилого приміщення офісу під літерою
А, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до частини другої пункту 25
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
встановлено, що встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 Цивільного кодексу
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Таким чином, договір дарування від
27.11.2004 р., укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Бердичівського міського
нотаріального округу Житомирської
області ОСОБА_4, реєстровий № 2372,
підлягає визнанню удаваним з визнанням
того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли
правовідносини договору
купівлі-продажу.

Станом на 14.03.2014 р. право власності на
нежиле приміщення офісу під літерою А,
розташоване за адресою: АДРЕСА_2,
зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 40).

Судом також встановлено, що 21.12.2006 р.,
тобто під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_2
(Покупець) було укладено договір
купівлі-продажу, який було посвідчено
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_4,
реєстровий № 1608, згідно з умовами якого
Продавець зобов'язався передати майно -
1/2 частину всіх приміщень промислового
магазину в будинку АДРЕСА_2, у власність
Продавця (а. с. 10).

Станом на 14.03.2014 р. право власності на 1/2
частину всіх приміщень промислового
магазину в будинку АДРЕСА_2,
зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 41).

11.04.2003 р., тобто під час шлюбу ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_1
було укладено договір купівлі-продажу
незакінченого будівництва, який було
посвідчено приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу Житомирської області ОСОБА_8,
реєстровий № 821, умовами якого
передбачалось, що ОСОБА_6, ОСОБА_7
продали, а ОСОБА_1 купила незакінчене
будівництвом приміщення їдальні
(готовність виконаних робіт - 77%) в
будинку АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Крім того, рішенням Виконавчого
комітету Бердичівської міської ради
від 21.02.2002 р. № 112 було дозволено ОСОБА_1
замовити проект відведення земельної
ділянки по АДРЕСА_3, для будівництва
індивідуального житлового будинку і
господарських будівель, а головним
архітектором м. Бердичева Житомирської
області 21.03.2002 р. було надано ОСОБА_1
дозвіл на виконання будівельних робіт
по спорудженню житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_3 (а. с.15).

Зі змісту позовної заяви випливає, що
на земельній ділянці за адресою:
АДРЕСА_3, під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1
було побудовано будинок.

Побудова будинку підтверджується
технічним паспортом на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_3, виготовленим станом на 21.12.2012
р. (а. с. 14), з якого вбачається, що
готовність житлового будинку складає
76%.

Частиною третьою статті 368 Цивільного
кодексу України встановлено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Статтею 60, частиною першою статті 61
Сімейного кодексу України визначено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, незакінчене будівництво -
приміщення їдальні в будинку АДРЕСА_1,
приміщення офісу під літерою А,
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, 1/2
частина всіх приміщень промислового
магазину в будинку АДРЕСА_2 та
незакінчене будівництво житлового
будинку АДРЕСА_3 як такі, що були набути
за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1, є їхньою
спільною сумісною власністю, оскільки
іншого договором законом або законом
не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 69
Сімейного кодексу України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Як вказувалось раніше, ОСОБА_2 не
заперечив проти задоволення позову, а
тому суд виходить з того, що між ним та
ОСОБА_1 є домовленість щодо їхніх
часток у спільному майні.

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1
підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 79 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 88 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
у якості відшкодування судових витрат
підлягають стягненню 3 670,40 грн.

Керуючись статтями 1- 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 - 60,
64, 79, 88, 154, 208, 209, 212 - 215Цивільного
процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір дарування від 27.11.2004 р.,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу Житомирської області ОСОБА_4,
реєстровий № 2372, удаваним.

Визнати, що на підставі договору
дарування від 27.11.2004 р., укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_4,
реєстровий № 2372, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
виникли правовідносини договору
купівлі-продажу.

Поділити спільне майно ОСОБА_2 та
ОСОБА_1.

Залишити у власності ОСОБА_1
незакінчене будівництво - приміщення
їдальні в будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
приміщення офісу під літерою А,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2;

Залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частину
всіх приміщень промислового магазину в
будинку АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
незакінчене будівництво житлового
будинку АДРЕСА_3 (готовність житлового
будинку - 76%).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у
якості відшкодування судових витрат 3
670,40 грн.

Роз'яснити, що:

- рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано;

- у разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом;

- апеляційна скарга на рішення може
бути подана до Апеляційного суду
Житомирської області через
Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення;

- особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
В.В. Корбут