Справа № 524/9872/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29.01.2014 року
м.Кременчук

Автозаводський районний суд м.
Кременчука Полтавської області в
складі:

головуючого судді - Андрієць Д.Д.

за участю секретаря - Маренич О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Кременчуці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним, -

В С Т
А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до
Автозаводського районного суду
м.Кременчука з цивільним позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
позики недійсним.

Позивач свої вимоги
обґрунтував тим, що в жовтні 2013 року
йому стало відомо про те, що 02.07.2012 року
між ним та ОСОБА_2 нібито було укладено
договір про надання позики, відповідно
до якого він мав отримати грошові кошти
в розмірі 360000 грн. Даний договір був
підписаний від його імені ОСОБА_3 за
довіреністю від 15.05.2012 року. Зі змісту
вказаної довіреності вбачається, що
ОСОБА_3 не має повноважень на укладення
від його імені договорів позики та
отримання коштів за ними. Таким чином,
спірний правочин був укладений його
представником з перевищенням
повноважень без наступного його
схвалення.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд визнати недійсним
договір про надання позики від 02.07.2012
року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Представник позивача, ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав, просив задовольнити з
підстав, викладених в позовній заяві.
Зазначив, що позивач не уповноважував
свого сина ОСОБА_3 на укладення
договору позики із ОСОБА_2 Коштів за
договором позики від 02.07.2012 року ОСОБА_1
не отримував і довідавшись про
укладення цього договору, не схвалив
його і вирішив звернутися до суду з
даним позовом з метою уникнення в
подальшому вимог ОСОБА_2 до нього щодо
виконання обов'язків за спірним
договором.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлялася належним чином,
про причини неявки в судове засідання
не повідомляла.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, направив суду заяву про
визнання позову, розгляд справи просив
проводити без його участі. В своїх
письмових поясненнях зазначив, що
02.07.2012 року, діючи по довіреності свого
батька ОСОБА_1 від 15.05.2012 року підписав
договір про надання позики на суму 360000
грн., хоча вказана довіреність не
містила в собі положень, які б надавали
йому право укладати дану угоду від
імені батька.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, врахувавши письмові
пояснення відповідача ОСОБА_3,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані суду докази, приходить до
висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти насправді не були одержані ним
від позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою- третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У п. 4 постанови Пленуму Верховного суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що судам відповідно до
статті 215 ЦК необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Згідно роз'яснень, наданих в п.8
Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Статтями 237, 239 ЦК України визначено, що
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

З копії договору про надання позики від
02.07.2012 року вбачається, що даний договір
укладено між ОСОБА_2 (позикодавець) та
ОСОБА_1 (позичальник).

За змістом цього договору розмір
позики складає 360000 грн., строк
повернення позики - 15.09.2012 року (п. 3, 6
Договору).

Спірний договір підписано
представником позичальника - ОСОБА_3 на
підставі довіреності від 15.05.2012 року.

Проаналізувавши зміст довіреності від
15.05.2012 року, посвідченої ОСОБА_5,
приватним нотаріусом Кременчуцького
міського нотаріального округу, суд
приходить до висновку що серед обсягу
повноважень, якими ОСОБА_1 уповноважив
ОСОБА_3 відсутнє право на укладання від
імені довірителя договору позики.

За таких обставин, спірний договір про
надання позики від 02.07.2012 року був
укладений ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 з
перевищенням повноважень.

Як встановлено судом, вказаний договір
не був схвалений ОСОБА_1, оскільки ним
не вчинено дій, які б свідчили про
прийняття його до виконання. Вказане
постає з пояснень представника
позивача та письмових пояснень
відповідача ОСОБА_3

Таким чином, суд вважає, що в ході
розгляду справи були встановлені
підстави для визнання недійсним
правочину, укладеного 02.07.2012 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки в момент
вчинення правочину не були додержані
вимоги ч. 3, ч.5 ст. 203 ЦК України,
відповідно до яких волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Враховуючи встановлені судом
обставини, а також те, що відповідачем
по справі ОСОБА_2 не надано суду доказів
на спростування позовних вимог ОСОБА_1,
а відповідачем ОСОБА_3 надана суду
заява про визнання позову, суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 14, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218
ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним договір про надання
позики від 02.07.2012 року, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати, пов'язані з оплатою
судового збору, в сумі 114, 70 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати, пов'язані з оплатою
судового збору, в сумі 114, 70 грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через Автозаводський районний суд
міста Кременчука шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ: