№2/760/1514/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Солом'янський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді
Зінченко С.В.

при секретарі
Шевчук Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
банк «Новий»» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті
особи: Орган опіки та піклування
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, Головне
управління державної міграційної
служби у Солом'янському районі м. Києва,
Житлове управління дочірнього
підприємства по експлуатації та
ремонту житлового фонду та об'єктів
соціально-побутового призначення
«Екос», Відділ державної виконавчої
служби Солом'янського районного
управління юстиції у м. Києві про
звернення стягнення шляхом визнання
права власності та виселення,

в с т а н о в и в :

Позивач ПАТ «АБ «Новий» звернувся до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1
та ОСОБА_2, в якому просив звернути
стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом
визнання за позивачем права власності
на неї, зняття з реєстрації у вказаній
квартирі відповідачів та їх дітей:
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і виселення з квартири
відповідачів та їх дітей без надання
іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що 18 серпня 2006 року між ОСОБА_1
та Акціонерним комерційним банком
«Новий» було укладено кредитний
договір №99-06-В, відповідно до якого
банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у
розмірі 300000 доларів США на строк до
17.08.2009 року з оплатою 14,5 % річних за
користування грошовими коштами на
споживчі потреби із зобов'язанням
ОСОБА_1 повернути кредит, сплатити
відсотки та комісії в обумовлені
договором строки.

Також 18 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ
«Новий» в забезпечення належного
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором, було укладено
договір іпотеки чотирикімнатної
квартири АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за
договором щодо повернення суми
кредиту, сплати процентів та комісій
належним чином не виконав, то за ним
утворилась заборгованість в сумі 416455,36
доларів США, що еквівалентно 3328727 грн. 69
коп., в рахунок погашення якої, позивач
і просить звернути стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала та
просила про задоволення позову,
посилаючись на обставини та підстави,
викладені в ньому.

Представник відповідачів проти позову
заперечував, вказавши на неможливість
його задоволення через порушення прав
малолітніх дітей, які проживають в
квартирі ОСОБА_1, на яку позивач просить
звернути стягнення. Також представник
вказав на пропуск позивачем строку
позовної давності, який відповідно до
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року, сплив 17.08.2012
року, тобто через три роки після
закінчення строку дії кредитного
договору.

Представник третьої особи Органу опіки
та піклування Солом'янської районної в
м. Києві державної адміністрації проти
задоволення позову заперечувала,
вказавши на проживання в квартирі
неповнолітніх дітей, а отже порушення
їх прав внаслідок можливого
задоволення позову.

Головне управління державної
міграційної служби у Солом'янському
районі м. Києва направило до суду заяву
про розгляд справи у їх відсутність.

Житлове управління дочірнього
підприємства по експлуатації та
ремонту житлового фонду та об'єктів
соціально-побутового призначення
«Екос» та Відділ державної виконавчої
служби Солом'янського районного
управління юстиції у м. Києві в судове
засідання не з'явились, про розгляд
справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідачів, представника органу
опіки та піклування та дослідивши
матеріали справи, приходить до
наступних висновків.

Встановлено, що 18 серпня 2006 року між
ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним
банком «Новий» було укладено кредитний
договір №99-06-В, відповідно до якого
банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у
розмірі 300000 доларів США на строк до
17.08.2009 року з оплатою 14,5 % річних за
користування грошовими коштами на
споживчі потреби із зобов'язанням
ОСОБА_1 повернути кредит, сплатити
відсотки та комісії в обумовлені
договором строки.

Також 18 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ
«Новий» в забезпечення належного
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором, було укладено
договір іпотеки чотирикімнатної
квартири АДРЕСА_1 і яка належить ОСОБА_1
на праві приватної власності та в якій
проживає його родина з 2004 року.

ОСОБА_1 в повному обсязі власні
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконав.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання боржником
основного зобов'язання,
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Частиною 2 вказаної статті визначено,
що одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд за
заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення. Також згідно з ч. 1 ст. 30
Закону України «Про іпотеку» та ст. 190
ЖК України звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців.

Судом достовірно встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем
проживанням неповнолітніх дітей
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., які проживають
у квартирі з 2004 року разом з
відповідачами.

Державна реєстрація права власності на
квартиру АДРЕСА_1 була здійсненна 18.06.2002
року, тобто, після здійснення державної
реєстрації та під час посвідчення
договору іпотеки діти проживали в
квартирі.

Разом з тим, відповідно до ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства» батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки та
піклування укладати договору, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовитися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателям у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню. Статтею 4
вказаного закону передбачено державну
реєстрацію іпотеки, та зазначено, що
обтяження нерухомого майна іпотекою
підлягає державній реєстрації в
порядку, встановленому законодавством.

ОСОБА_1, який уклав договір іпотеки, є
батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвами про народження, а також
записом в паспорті відповідача, батька
дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 КЦ України
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходженням
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Таки чином вбачається, що під час
укладення договору іпотеки (житлового
приміщення) було порушено права
малолітніх дітей, а саме не отримано
дозволу органу опіки та піклування на
укладення договору іпотеки, так як
вказаний договір підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 176 СК України батьки
зобов'язанні передати у користування
дитини майно, яке має забезпечити її
виховання та розвиток. Права батьків та
дітей на користування житлом, яке є
власністю когось із них,
встановлюється законом.

Зокрема, ч. 1 ст. 405 ЦК України визначено,
що члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» визначено, що діти -
члени сім'ї власника житлового
приміщення - мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина
має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією, Конвенцією про права
дитини, іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою Україною

Стаття 16 Конвенції ООН «Про права
дитини», ратифікована постановою
Верховною Радою України за №789 від
27.02.1991 року, передбачає, що жодна дитина
не може бути об'єктом свавільного або
незаконного втручання в здійснення її
права на особисте і сімейне життя,
недоторканість житла, таємницю
кореспонденції або незаконного
посягання на її честь і гідність.
Дитина має право на захист закону від
такого втручання або посягання.

Статтею 17 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки та
піклування укладати договору, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовитися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Суд критично оцінює посилання
представника позивача на довідку
Житлового управління дочірнього
підприємства по експлуатації та
ремонту житлового фонду та об'єктів
соціального призначення «Екос» від 25
липня 2006 року, відповідно до якої діти
відповідачів не значаться
зареєстрованими в квартирі АДРЕСА_1,
оскільки сама по собі реєстрація не
спростовує наявності права проживання
та користування житловим приміщенням,
встановленого законом.

Виходячи з викладеного, суд приходить
до висновку про неможливість виселення
відповідачів та членів їх родини з
квартири АДРЕСА_1, оскільки на таке
відсутній дозвіл органу опіки та
піклування та умови відсутності такого
на час укладення договору іпотеки.

В свою чергу, пунктом 7.1 Кредитного
договору №99-06-В зазначено, що даний
кредитний договір може бути
пролонгований тільки в тому випадку,
якщо позичальник вчасно виконує всі
зобов'язання по виплаті процентів й
іншими платежами, передбаченими даним
договором, і має стабільний прибуток.

Позивачем не подано суду доказів, які б
свідчили про пролонгацію кредитного
договору, отже на думку суду строк
позовної давності розпочав перебіг 17
серпня 2009 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, в межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого права або інтересу.

Статтею 261 ЦК України визначено, що за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Як вбачається з наведеного вище,
граничний строк звернення позивача до
суду з даним позовом про захист свого
права, яке стосується укладених з
ОСОБА_1 сплинув 17.08.2012 року.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставне майно, тощо).
Приписами ст 267 ЦК України передбачено,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору
№99-06-В від 18.08.2006 року АКБ «Новий» надав
кредит у розмірі 300000 доларів США з
оплатою 14,5% річних за користування
коштами із цільовим призначенням - на
споживчі потреби строком з 18 серпня 2006
року по 17 серпня 2009 року.

Закону України «Про захист прав
споживачів» поширюється на питання
видачі споживчих кредитів.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішення спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснено,
що враховуючи положення пункту 7
частини 13 статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», суди мають
виходити з того, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку з цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягенння неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються і до
додаткових вимог банку, як то вимог про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а тому суд вважає правильним в
задоволенні таких вимог позивача
відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 203, 215, 251, 253, 526, 553-554, 575, 590, 626, ст. 1050,
ст.1052, ст.1054 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 35, 39
Закону України «Про іпотеку», ст.ст.
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України,
суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
банк «Новий»» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті
особи: Орган опіки та піклування
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, Головне
управління державної міграційної
служби у Солом'янському районі м. Києва,
Житлове управління дочірнього
підприємства по експлуатації та
ремонту житлового фонду та об'єктів
соціально-побутового призначення
«Екос», Відділ державної виконавчої
служби Солом'янського районного
управління юстиції у м. Києві про
звернення стягнення шляхом визнання
права власності та виселення -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: С.В. Зінченко