АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Сп.№ 22-ц- 796/ 1730/2014
Головуючий у 1-ін.- МайбоженкоА.М.
Доповідач- Слободянюк С.В.
18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
головуючого судді: Слободянюк
суддів: Лапчевської О.Ф.,
при секретарі - Мурга М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Оболонського районного суду м.Києва
від 25 листопада 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до Державного підприємства
«Центральний науково-дослідний
інститут навігації і управління»,
третя особа: Державний концерн
«Укроборонпром» про зміну
формулювання причин звільнення,
стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
У липні 2013 року позивач звернувся до
суду з наведеним позовом і, уточнивши
позовні вимоги (а.с.75), просив змінити
формулювання причин його звільнення з
роботи за наказом № 57-К від 31 травня 2012
року з ст..38 КЗпП України на п.3 ст. 38
КЗпП ; стягнути з відповідача на його
користь 18 349,35 грн. вихідної допомоги, 43
174,80 грн. - середнього заробітку за час
затримки розрахунку за період з травня
2012 року по листопад 2013 року; на
відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.,
а всього 64 524,15 грн.
Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2013 року у
позові ОСОБА_3 відмовлено.

На рішення суду першої інстанції
позивач подав апеляційну скаргу, в
якій, з посиланням на порушення судом
норм матеріального права, ставиться
питання про скасування оскаржуваного
рішення, ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_3
підтримав апеляційну скаргу,
представники Державного концерну
«Укробонпром» - Цулуй А.В., Митник Є.М. -
скаргу не визнали.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч.І ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу, власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Згідно ч.2 цієї ж статті працівник
має право у визначений ним строк
розірвати трудовий договір за власним
бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Як вбачається зі змісту ч.2 ст.235 КЗпП
України у разі визнання формулювання
причини звільнення неправильним або
таким, що не відповідає чинному
законодавству, у випадках, коли це не
тягне поновлення працівника на роботі,
орган, який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.

За матеріалами справи, позивач
працював на посаді юрисконсульта ДП
«Центральний науково-дослідний
інститут навігації і управління» з 01
жовтня 2010 року (наказ № 89-К від 05 жовтня
2010 року а.с.6) до 31 травня 2012 року.

30 травня 2013 року позивач звернувся до
відповідача з заявою про звільнення
його з роботи відповідно до ст.38 КЗпП
України у зв*язку з неможливістю
продовжувати роботу на підприємстві з
31 травня 2012 року (а.с.7).

Наказом № 57-К від 31 травня 2012 року
позивача звільнено із займаної посади
за ст.38 КЗпП України (а.с.8).

Суд першої інстанції, зазначаючи про
відсутність підстав для зміни
формулювання звільнення, правильно
вказував на те, що заяву про
звільнення написано власноручно
позивачем; дана заява не містила
посилань на порушення роботодавцем
законодавства про працю; позивач
просив звільнити його з займаної
посади за власним бажанням у зв'язку з
неможливістю продовжувати роботу на
підприємстві.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Чинним законодавством не передбачено
виплати вихідної допомоги особам,
звільненим за власним бажанням.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні
врегульовано ст.117 КЗпП України,
відповідно якої В разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено та не оспорювалось
сторонами те, що на момент звільнення
позивача відповідачем не було
виплачено йому всіх належних сум.
Заборгованість по заробітній платі
складала 48 453,13 грн., частина в сумі 39482,27
грн. цих коштів стягнута на користь
позивача судовим наказом від 07 травня
2012 року, питання про стягнення решти
коштів в даний час не вирішено.

Позивач, подавши позовну заяву про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, в ході розгляду
справи звернувся із заяву про
залишення позовних вимог в цій частині
без розгляду, зазначаючи у заяві про
звернення з такими вимогами у
наказовому провадженні.

Ухвалою суду першої інстанції від 25
листопада 2013 року позовні вимоги щодо
стягнення заборгованості по
заробітній платі за травень 2012 року
залишено без розгляду у з*язку з із
зверненням позивача із заявою про
залишення без позовних вимог в цій
частині без розгляду (а.с.74).

Встановлення обставин щодо наявності
заборгованості та її суми по
заробітній платі не було предметом
розгляду у даній справі. Тому,
безпідставні були вимоги щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги стосовно
незаконності звільнення позивача за
ст.38 КЗпП спростовують матеріалами
справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги, залишення
оскаржуваного рішення без змін, яке
ухвалено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду
м.Києва від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних спав
протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді: