АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 р. Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Нежури В.А., Соколової В.В.

при секретарі - Штефюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013
р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Державної служби
інтелектуальної власності України про
визнання недійсним договору про
передачу права власності на знаки для
товарів і послуг, та зобов'язання
вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 р. ОСОБА_1 звернулася з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Державної
служби інтелектуальної власності
України про визнання недійсним
договору про передачу права власності
на знак для товарів і послуг від 09.09.2011
р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
відповідно до якого ОСОБА_2 передав
ОСОБА_3 всі права на знаки для товарів і
послуг, які випливають з свідоцтв
України: НОМЕР_1 (класи 16,30,35,43), НОМЕР_2
(класи 16,30,35,43), НОМЕР_3 (класи 16,30,35,43),
НОМЕР_4 (класи 16,29 30,35,36,42,43,45), НОМЕР_5
(класи 16,29,30,35,36, 42,43,45), НОМЕР_6 (класи
29,30,43), НОМЕР_7 (класи 16,29,30,35,36,42,43,45),
НОМЕР_8 (класи 16,29,30,35,36,42,43,45), та просила
зобов'язати Державну службу
інтелектуальної власності України
внести зміни до Державного реєстру
свідоцтв України на знаки для товарів і
послуг, якими поновити ОСОБА_2, як
співвласника на знаки для товарів і
послуг, що випливають з вказаних
свідоцтв.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
з 31.07.1977 р. є дружиною ОСОБА_2 У квітні 2013
р. їй стало відомо, що ОСОБА_2 без її
згоди в порушення вимог ст.65 СК України
уклав договір про передачу права
власності на знаки для товарів і послуг
від 09.09.2011 р.

Посилаючись на те, що зазначений
договір укладено з порушенням вимог,
встановлених ч.1 ст.203 ЦК України,
оскільки вона як співвласник спільного
сумісного майна не давала згоду на його
відчуження, просила визнати його
недійсним з підстав, передбачених ст.215
ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 15.10.2013 р. в задоволенні позову
відмовлено.

Справа №757/10606/13 № апеляційного
провадження:22-ц/796/1712/2014 р. Головуючий у
суді першої інстанції: Пилаєва
М.К.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І. В апеляційній
скарзі представник ОСОБА_1 просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_1, посилаючись на
неповне зўясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права.

На обґрунтування своїх доводів
посилався на те, що суд першої
інстанції помилково застосував до
правовідносин, що склалися між
сторонами норми права Республіки
Болгарії, а не законодавство України,
що регулює спірні правовідносини. Крім
того вважав помилковим застосування
судом колізійних норм сімейного права,
передбачених Законом України «Про
міжнародне приватне право».

Вказував на те, що знаки для товарів і
послуг зареєстровані в Україні і
внесені до Державного реєстру свідоцтв
України на знаки для товарів і послуг, у
зв'язку з чим позивач виходячи з
положень ст.42 Закону України «Про
міжнародне приватне право» подав позов
про захист свого права шляхом визнання
правочину недійсним, відповідно до
права держави у якій це майно
знаходиться.

Посилався на порушення судом першої
інстанції ст.8 Закону України «Про
міжнародне приватне право» та ЦПК
України при встановленні змісту норм
права іноземної держави, з огляду на
посилання на юридичний висновок від
13.06.2013 р. адвоката іноземної
адвокатської компанії «Стоєва,
Кумджиєва і Вітліємов», який не є
допустимим доказом.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили задовольнити
апеляційну скаргу з наведених у ній
підстав.

Представник ОСОБА_3 просив апеляційну
скаргу відхилити, посилаючись на те, що
її доводи не ґрунтуються на матеріалах
справи та вимогах закону.

Представник Державної служби
інтелектуальної власності України
просив апеляційну скаргу відхилити,
посилаючись на те, що на Державну
службу не покладено обов'язку щодо
перевірки дотримання власником
свідоцтва на знак для товарів та послуг
норм сімейного законодавства при
передачі своїх прав, а тому при
внесенні змін до Державного реєстру
свідоцтв України на знак для товарів і
послуг Державна служба діяла на
підставі, в межах та у спосіб,
передбачених діючим законодавством.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Суд першої інстанції встановив, що з
31.10.1977 р. громадяни Республіки Болгарії
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі, в період з
2003-2010 р.р. за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
(громадянкою республіки Болгарії) в
Україні були зареєстровані свідоцтва
України на знаки для товарів і послуг:
НОМЕР_1 (класи 16,30,35,43), НОМЕР_2 (класи
16,30,35,43), НОМЕР_3 (класи 16,30,35,43), НОМЕР_4
(класи 16,29 30,35,36,42,43,45), НОМЕР_5 (класи
16,29,30,35,36, 42,43,45), НОМЕР_6 (класи 29,30,43),
НОМЕР_7 (класи 16,29,30,35,36,42,43,45), НОМЕР_8
(класи 16,29,30,35,36,42,43,45).

09.09.2011 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено
договір, відповідно до якого ОСОБА_2,
передав всі права власності на знаки
для товарів і послуг, які випливають із
зазначених свідоцтв.

При вирішенні питання, законодавство
якої держави підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, учасниками яких
є громадяни Республіки Болгарії, суд
першої інстанції правильно виходив з
положень Закону України «Про
міжнародне право», Міжнародного
договору між Україною та Республікою
Болгарія про правову допомогу у
цивільних справах від 21.05.2004 р.,
ратифікованого 22.09.2005 р., який не
містить правил з питань застосування
права, інших ніж встановлені Законом
України «Про міжнародне приватне
право», а також відсутності між
сторонами домовленостей про вибір
права, що підлягає застосуванню до
майнових відносин подружжя та
правовідносин, що виникли між
сторонами у зв'язку з укладенням
оспорюваного договору.

Так, відповідно до ст.4 Закону України
«Про міжнародне приватне право» право,
що підлягає застосуванню до
приватноправових відносин з іноземним
елементом, визначається згідно з
колізійними нормами та іншими
положеннями колізійного права цього
Закону, інших законів, міжнародних
договорів України. Якщо згідно з
частиною першою цієї статті неможливо
визначити право, що підлягає
застосуванню, застосовується право,
яке має більш тісний зв'язок із
приватноправовими відносинами.
Визначене згідно з частиною першою
цієї статті право, як виняток, не
застосовується, якщо за всіма
обставинами правовідносини мають
незначний зв'язок з визначеним правом і
мають більш тісний зв'язок з іншим
правом. Це положення не застосовується,
якщо сторони (сторона) здійснили вибір
права відповідно до частини першої
цієї статті. Правила цього Закону про
визначення права, що підлягає
застосуванню судом, поширюються на
інші органи, які мають повноваження
вирішувати питання про право, що
підлягає застосуванню. Визначення
права, що підлягає застосуванню до
приватноправових відносин на підставі
колізійних норм, не здійснюється, якщо
міжнародним договором України
передбачено застосування до
відповідних відносин
матеріально-правових норм.

За змістом ч.3 ст.61 Закону України «Про
міжнародне приватне право» у разі
відсутності вибору права подружжям
майнові наслідки шлюбу визначаються
правом, яке застосовується до правових
наслідків шлюбу.

Виходячи з положень ч.1 ст.60 цього
Закону та ураховуючи, що подружжя
ОСОБА_2 є громадянами Республіки
Болгарія і угоди про вибір права ними
укладено не було, суд першої інстанції
правильно вважав, що правові наслідки
цього шлюбу визначаються особистим
законом подружжя, яким, враховуючи
положення ч.1 ст.16 цього Закону є право
Республіки Болгарія.

З урахуванням наведеного суд правильно
відхилив твердження представника
ОСОБА_1 про належність застосування до
майнових відносин подружжя
передбачених вказаним Законом
колізійних норм речового права,
зокрема ч.1 ст.38 Закону, відповідно до
якої право власності та інші речові
права на нерухоме майно визначаються
правом держави, у якій це майно
знаходиться, якщо інше не передбачено
законом.

Частиною 1 статті 6 Закону передбачено,
що застосування права іноземної
держави охоплює всі його норми, які
регулюють відповідні відносини.

За змістом ст.8 Закону України «Про
міжнародне приватне право» при
застосуванні права іноземної держави
суд встановлює зміст його норм згідно з
їх офіційним тлумаченням, практикою
застосування і доктриною у відповідній
іноземній державі. З метою
встановлення змісту норм права
іноземної держави суд може звернутись
в установленому законом порядку до
Міністерства юстиції України чи інших
компетентних органів та установ в
Україні чи за кордоном або залучити
експертів. Особи, що беруть участь у
справі мають право подавати документи,
що підтверджують зміст норм права
іноземної держави, на які вони
посилаються на підтвердження своїх
вимог або заперечень, іншим чином
сприяти суду у встановленні змісту цих
норм.

Виходячи з положень зазначеної норми
закону суд першої інстанції,
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 обґрунтовано прокладався
на наданий відповідачем ОСОБА_3
висновок адвокатської компанії
«Стоєва, Куюмджиєва і Вітліємов» м.
Софія (Республіка Болгарія) від 31.07.2013 р.
відповідно до якого Сімейним Кодексом
Республіки Болгарія передбачено, що
тільки речові права включаються до
спільної власності подружжя (стаття 21
пар.1 Сімейного кодексу). Закон про
власність містить визначення рухомого
і нерухомого майна (ст.110 Закону про
власність), відповідно до якого речові
права виникають на рухоме і нерухоме
майно. Відповідно до ст. 110 цього Закону
торгова марка є графічним знаком, а не
річчю (об'єктом), і право на торгову
марку не є речовим правом. Таким чином,
відповідно до діючого законодавства
Республіки Болгарії торгова марка не є
спільною власністю і болгарське
сімейне право не включає торгові марки
до спільної власності подружжя.

Оскільки право на торгову марку є
виключним правом (ст.10 пар. 3 Закону про
марки та географічні позначення) і
особистим правом відповідного члена
подружжя, то відповідно до цього
висновку ОСОБА_2 мав право вільно
продавати свої права на торгові марки
без участі і згоди його дружини ОСОБА_1

Зазначений висновок підтверджується
також наданим представником ОСОБА_3
роз'ясненням Патентного відомства
республіки Болгарії, яке було надано до
суду апеляційної інстанції.

Заперечення представника ОСОБА_1 проти
приєднання до матеріалів справи
зазначеної інформації, колегія суддів
не приймає до уваги, оскільки таке
повідомлення Патентного відомства
Республіки Болгарія є встановленням
змісту норм права іноземної держави в
розумінні ст.8 Закону України «Про
міжнародне приватне право», а не
доказом в розумінні ст.57 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 не спростував
правильність змісту сімейного
законодавства і Закону про марки та
географічні позначення Республіки
Болгарії в наданих суду висновку
адвокатської компанії «Стоєва,
Куюмджиєва і Вітліємов» таінформації
Патентного відомства Республіки
Болгарії, а лише вказував на
неправильне застосування судом саме
законодавства Республіки Болгарії, а
не колізійних норм речового права чи
норм, що регламентують виникнення,
припинення прав власності та інших
речових прав з застосуванням
законодавства України.

Ураховуючи наведене колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги такими, що не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а рішення Печерського
районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013
р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: