У х в а л а

іменем україни

5 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мартинюка В.І.,

Коротуна В.М.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, за зустрічним позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Слов'янського міськрайонного суду
Донецької області від 25 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 2 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5
про відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася 2 жовтня 2012 року за
участю автомобіля ВАЗ 21099, державний
номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та
за участі корови, що належить
відповідачу, яка, залишившись без
нагляду, вийшла на проїжджу частину, де
на неї було скоєно наїзд.

Посилаючись на те, що вказана
дорожньо-транспортна пригода сталася

з вини власника корови - ОСОБА_5,
позивачі просили стягнути з
відповідача на свою користь 15 522 грн 30
коп. на відшкодування майнової шкоди,
яка складається з вартості
відновлювального ремонту пошкодженого
автомобіля, а також на відшкодування
моральної шкоди на користь

ОСОБА_3 в розмірі 3 000 грн, а на користь
ОСОБА_4 - в розмірі

5 000 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про відшкодування
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася 2 жовтня 2012 року з
вини водія ОСОБА_3, котрий перевищив
дозволену швидкість, загинула його
корова, чим йому заподіяно значних
збитків та моральної шкоди.

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від

25 липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 2 жовтня 2013 року, позов
ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 15 522 грн 30 коп.
на відшкодування майнової шкоди,

500 грн на відшкодування моральної
шкоди, витрати на правову допомогу в
розмірі 1 376 грн 40 коп. та судові витрати
в розмірі 344 грн 10 коп.

У задоволенні решти вимог за первісним
позовом та в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 25 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 2 жовтня 2013 року
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
первісного позову й задовольнити його
зустрічні позовні вимоги у повному
обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позовні вимоги за первісним
позовом, суд першої інстанції виходив
із того, що дорожньо-транспортна
пригода сталася з вини власника корови
- відповідача

ОСОБА_5 Відмовляючи у задоволенні
зустрічних позовних вимог, суди
виходили з їх недоведеності та
необґрунтованості.

Однак повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Так суди обох інстанцій, задовольняючи
частково первісний позов, виходили
лише з наявності постанови від 12
листопада 2012 року, якою встановлено
вину відповідача у скоєнні
правопорушення, передбаченого

ст. 124 КУпАП.

Згідно з вимогами ст. 1166 ЦК України,
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Отже, передбачена зазначеною статтею
презумпція заподіювача шкоди означає,
що докази відсутності його вини має
подати сам відповідач. Потерпілий
подає докази, що підтверджують факт
завдання шкоди за участю відповідача,
розмір завданої шкоди, а також докази
того, що відповідач є заподіювачем
шкоди або особою, яка в силу закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Аналогічна відповідальність наступає
й за завдану моральну шкоду, крім
випадків, установлених ч. 2 ст. 1167 ЦК
України.

Позивачі на обґрунтування позову
зазначали, що дорожньо-транспортна
пригода сталася з вини відповідача,
який залишив без нагляду корову на
дорозі.

Заперечуючи проти позову та
обґрунтовуючи зустрічні позовні
вимоги, ОСОБА_5 зазначав про те, що водій
ОСОБА_3 не вибрав безпечної швидкості й
не врахував дорожньої обстановки у
результаті чого здійснив наїзд на його
корову.

Судами встановлено та не заперечується
сторонами, що 2 жовтня

2012 року у м. Миколаївці Донецької
області по вул. Щорса сталося зіткнення
автомобіля ВАЗ 21099, державний номер
НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_6 й яким
на підставі довіреності керував
позивач - ОСОБА_3, з коровою, яка
належить на праві власності
відповідачу ОСОБА_5

Унаслідок вказаної
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль

ВАЗ 21099 отримав механічні пошкодження,
а корова загинула.

При цьому судами у порушення вимог ст.
ст. 212-214 ЦПК України взагалі не
встановлені фактичні обставини
дорожньо-транспортної пригоди.

Так, постановою про відмову у порушенні
кримінальної справи від 9 жовтня 2012
року встановлено, що причиною
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 2 жовтня 2012 року, стало
порушення погоничем скоту ОСОБА_5 п. 7.7
Правил дорожнього руху України (далі -
ПДР).

Разом з тим, у постанові від 12 листопада
2012 року, на яку послалися суди як на
доказ вини відповідача, зазначено про
транспортну пригоду, яка сталася 8
жовтня 2012 року, а не 2 жовтня 2012 року, на
вул. Миру, замість вул. Щорса, за участю
автомобіля ВАЗ 2109, державний номер
НОМЕР_2, а не автомобіля ВАЗ 21099,
державний номер НОМЕР_1, та з вини

ОСОБА_5 (відповідач - ОСОБА_5).

Отже, вказана постанова містить інші
данні, ніж встановлені судом та
зазначені сторонами щодо дати, місця та
учасників дорожньо-транспортної
пригоди.

Посилаючись на вказану постанову, як на
доказ вини відповідача у порушенні
вимог п. 7.7 ПДР, суди зазначеним
розбіжностям належної оцінки не
надали, про що неодноразово
наголошував ОСОБА_5 та зазначав, що саме
з тих обставин, що така постанова його
не стосується він її й не оскаржував.

Згідно з п. 7.7 ПДР особам, що керують
гужовим транспортом і погоничам тварин
забороняється:

а) рухатися по автомобільних дорогах
державного значення (за можливості
рухатися автомобільними дорогами
місцевого значення);

б) використовувати вози, не обладнані
світлоповертачами, без ліхтарів у
темну пору доби та в умовах
недостатньої видимості;

в) залишати на смузі відведення дороги
тварин без нагляду та

випасати їх;

г) вести тварин по дорогах з
удосконаленим покриттям, якщо поруч є
інші дороги;

ґ) переганяти тварин по дорогах у темну
пору доби та в умовах недостатньої
видимості;

д) переганяти тварин через залізничні
колії і дороги з удосконаленим
покриттям поза спеціально відведеними
місцями.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України
«Про захист тварин від жорстокого
поводження» особа, яка супроводжує
тварину, зобов'язана забезпечити
безпеку дорожнього руху при
проходженні з домашньою

твариною біля транспортних шляхів і
при їх переході шляхом безпосереднього
контролю за її поведінкою.

ОСОБА_5 зобов'язаний був слідкувати за
належною йому коровою, оскільки ч. 4 ст.
319 ЦК України визначено, що власність
зобов'язує.

Проте, посилаючись на порушення ОСОБА_5,
як власником тварини, а саме - корови, п.
7.7 ПДР, суди не визначилися з тим, які
саме порушення допустив відповідач, не
встановили фактів залишення

ОСОБА_5 корови на смузі відводу без
нагляду, її випасання чи перегону через
проїжджу частину у забороненому місці.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 1187 ЦК
України особа, яка здійснює діяльність,
що є джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Таким чином, на порушення вимог ст. ст.
212-215, 303, 304, 315 ЦПК України суди не дали
оцінку всім зібраним у справі доказам,
належним чином не перевірили доводів
відповідача за первісним позов щодо
відсутності його вини в заподіянні
майнової та моральної шкоди позивачам,
не зазначили унаслідок яких
неправомірних дій ОСОБА_5 завдана така
шкода та в чому полягає його вина, при
цьому взагалі не перевірили його
доводів щодо винних дій позивача
ОСОБА_3, внаслідок яких була збита
корова, не дали оцінки тому, що шкоди
було завдано внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки, й,
відповідно, в достатньому обсязі не
визначилися з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню, а відтак -
дійшли передчасного висновку щодо
наявності правових підстав для
часткового задоволення позовних вимог
ОСОБА_3

Судами у достатньому обсязі не
вмотивовано та не обґрунтовано розміри
відшкодування майнової та моральної
шкоди, що підлягають стягненню на
користь позивача, не наведено належних
доводів на підтвердження стягнення
шкоди саме в такому розмірі, отже
висновки суду щодо розміру
відшкодування шкоди на порушення вимог
закону ґрунтуються лише на
припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 25 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 2 жовтня 2013
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, за зустрічним позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:
О.В.
Кадєтова

В.М. Коротун

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук