Єдиний унікальний номер 0526/3171/12
Номер провадження 22-ц/775/1974/2014
Головуючий у І інстанції Єжов
В.А.Єдиний унікальний номер 0526/3171/12
Номер провадження 22-ц/775/1974/14Категорія
27Доповідач Барков В.М.У Х В А Л А
25 лютого 2014 рокум. Донецьк
Апеляційний суду Донецької області в
головуючого судді Маширо О.П.,
суддів Баркова В.М.,
при секретарі Сачко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Кіровського районного суду м. Макіївки
Донецької області від 09 грудня 2013 року
в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про визнання договору позики
Рішенням Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 09
грудня 2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики в розмірі 90 000
грн. та судовий збір в сумі 900 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове яким зустрічний позов
задовольнити, а ОСОБА_3 в задоволенні
позову відмовити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального права.

ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного
суду не з'явився, про час і місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, тому апеляційний суд
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_2, який просив скаргу
задовольнити, вивчивши письмові
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги в межах
апеляційного оскарження, апеляційний
суд вважає, що скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
всі доводи і заперечення сторін,
встановленим фактам і доказам дав
правильну правову оцінку і дійшов до
обґрунтованого висновку про те, що між
сторонами було укладено письмовий
договір позики, відповідно до якого
відповідач позичив у позивача 90 000 грн.,
не виконав його умови, тому сума боргу
підлягає стягненню на користь
останнього, а заперечення відповідача
про те, що договір позики укладений
внаслідок обману і погроз належними та
допустимими доказами не підтверджені.

Ці висновки суду є обґрунтованими і
підтверджуються дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Зі справи вбачається, що 01 грудня 2011
року відповідач ОСОБА_2 видав ОСОБА_3
розписку в якій в строк до 31 грудня 2011
року зобов'язався повернути останньому
90 000 грн. (а.с. 4).

За ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК договір
позики укладається в письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За змістом зазначеної норми закону
наявність розписки у кредитора
свідчить про існування боргу.

Отже, на підтвердження вимог названого
закону відповідач видав позивачеві
розписку про позичені гроші. Така форма
надана договору за бажанням сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором.

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошевість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК).

Заперечуючи проти позовних вимог та
ухваленого судом першої інстанції
рішення, відповідач посилався на те, що
розписка написана під впливом обману,
оскільки фактично на підприємстві
позивача було виявлено нестачу на 90 000
грн. і його примусили написати розписку
на цю суму.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 20 постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Доказів тому, що розписка була написана
відповідачем під впливом обману,
останнім суду не надано.

Крім того, із змісту позовних вимог та
пояснень відповідача в судовому
засіданні вбачається, що розписку про
взяття у борг 90 000 грн. він написав
внаслідок застосування до нього
психічного тиску з боку позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 21 постанови від 06 листопада
2009 року № 6 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», при вирішенні
спорів про визнання недійсним
правочину, вчиненого особою під
впливом насильства (стаття 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна.

Факт насильства не обов'язково має бути
встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні
вимоги про визнання боргового
зобов'язання недійсним, ОСОБА_2
посилався на показання свідка ОСОБА_4,
якого позивач також примусив написати
боргову розписку на суму недостачі у 114
000 грн.

Між тим, допитані судом першої
інстанції свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 підтвердили, що ОСОБА_3 у їх
присутності передав ОСОБА_2 у борг 90 000
грн. про що останній без застосування
будь-якого впливу видав розписку.

Таким чином відповідачем не надано
безспірних, достовірних, належних і
допустимих доказів про те, що письмова
розписка ОСОБА_2 була написана під
психічним тиском ОСОБА_3, а згідно з ч. 4
ст. 60 ЦПК України доказування, а, отже, і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Крім того, з тексту самої розписки
вбачається, що вона видана в зв'язку з
отриманням грошей у виконання усного
договору позики, а не в зв'язку з
виявленою недостачею.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги не приводять
апеляційний суд до висновку про
порушення або неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, які є підставами для скасування
або зміни оскаржуваного рішення суду.

З урахуванням зазначеного, підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 09
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді