Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-2211
Головуючий у 1-й інстанції Сербіна Н.Г.
Доповідач Волошина В.М.
09 січня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Шкоріної О.І., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Подільського районного суду
м. Києва від 15 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Головне управління
юстиції у м. Києві про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та визнання заповіту
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
В квітні 2011 р. позивачка
звернулась до суду з позовом до
відповідачки, 3-тя особа: Головне
управління юстиції у м.Києві про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання
обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_3, з яким вона з січня 2003 р.
проживала однією сім'єю без реєстрації
шлюбу за адресою АДРЕСА_1, вела спільне
господарство, у них був єдиний сімейний
бюджет, були пов'язані спільним побутом
та сімейними відносинами, піклувалися
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась
спадщина: однокімнатна квартира
АДРЕСА_1 та житловий будинок в АДРЕСА_2.
Після смерті ОСОБА_3 вона
звернулась із заявою про прийняття
спадщини до 14-ї Київської
держнотконтори та дізналася, що
заведена спадкова справа за заповітом
від 26.07.2010 року, яким ОСОБА_3 нібито,
заповів все своє майно відповідачці по
справі.
Факт проживання однією сім'єю
підтверджується тим, що у неї
знаходяться квитанції про оплату
квартирної плати та комунальних
платежів по квартирі по АДРЕСА_1,
оригінал ордеру на квартиру АДРЕСА_1,
оригінал довідки ідентифікаційного
коду на ім'я ОСОБА_3, оригінал
техпаспорту на квартиру, його
банківська картка, оригінал пропуску
на склотарний завод, де померлий
працював в 2003-2008 роках, паспорти на
Проживаючи з спадкодавцем однією
сім'єю з 2003 року без реєстрації шлюбу,
вона має право на спадкування за
законом в четверту чергу.
Заповіт від 26.07.2010 р., складений
ОСОБА_3 на ім'я відповідачки просила
визнати недійсним, оскільки на момент
підписання заповіту ОСОБА_3 був хворим,
тому не міг піти особисто до сільради, а
заповіт робився у чужому будинку, це
свідчить про те, що в момент підписання
правочину він перебував в такому стані,
що не зовсім розумів значення своїх
дій. Крім того, в заповіті не вказані
паспортні дані спадкодавця, є
посилання на копію довідки
ідентифікаційного коду, а не на
оригінал. Сам заповіт підписаний не
спадкодавцем ОСОБА_3, а іншою особою.
Таким чином, вважає, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.
Рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 15 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
3-тя особа: Головне управління юстиції у
м.Києві про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та визнання заповіту
недійсним відмовлено

Не погодившись із рішенням суду
позивачка ОСОБА_2 подала на нього
апеляційну скаргу в якій, посилаючись
на неповне з'ясування обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до постановлення
незаконного та необґрунтованого
рішення, просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі. Зокрема вказувала, що
покійний ОСОБА_3 страждав хронічним
алкоголізмом, мав інші захворювання, а
тому з цих причин не міг підписати
заповіт. І про це свідчить медична
документація, яка не була витребувала
сільською радою при засвідченні
заповіту.Матеріали справи містять дві
копії заповіту, які між собою не
спідпадають. З вини відповідачки та
голови сільради не була проведена
почеркознавча експертиза. За таких
обставин судом не було застосовано
вимоги ст. 146 ЦПК України. Безпідставно
судом було відхилено і покази свідків
зі сторони позивачки.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідачка та 3-я особа в судове
засідання не з'явились, про час і місце
розгляду справи судом повідомлені у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомили. У
відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи, а тому колегія
суддів вважає можливим слухати справу
у їх відсутності.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
заповіту недійсним, суд першої
інстанцій, виходили з того, що
позивачкою не доведено факт проживання
однією сім'єю зі спадкодавцем без
укладення шлюбу в період з січня 2003
року до 7 серпня 2010 року. Обставини, на
які ОСОБА_2 посилалась як на підставу
своїх вимог, не знайшли підтвердження в
судовому засіданні.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки суд дійшов їх з
дотриманням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах, належної
правової оцінки наданих сторонами в
справі доказів та норм матеріального
права.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 - спадкодавець помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтву про
смерть ( а.с. 55,т.1).

При житті ОСОБА_3 залишив заповіт
від 26 липня 2010 р. і все своє майно
заповідав ОСОБА_1 (а.с. 159 т.1).

Положенням ч. 2 ст. З СК України
визначено, що сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і
тоді коли дружина та чоловік, у зв'язку
з навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду : батьками, дітьми
та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Пред'являючи позов до суду про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу позивачка
зазначала, що вона з нині покійним
ОСОБА_3 проживала, як подружжя з січня
2003 р. і по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1,
а відтак є спадкоємцем майна
покійного. В підтвердження своїх
позовних вимог надала суду квитанції
про оплату квартирної плати та
комунальних платежів по квартирі по
АДРЕСА_1, де був зареєстрований
покійний, оригінал ордеру на квартиру
АДРЕСА_1, оригінал довідки
ідентифікаційного коду на ім'я ОСОБА_3,
оригінал техпаспорту на квартиру, його
банківську картку, оригінал пропуску
на склотарний завод, де померлий
працював в 2003-2008 роках, паспорти на
побутову техніку, а також посилалась на
покази свідків.

Разом з тим, суд першої інстанції
зазначені докази не прийняв до уваги і
з такими висновками суду погоджується
і суд апеляційної інстанції виходячи з
наступного.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що позивачка та нині
покійний ОСОБА_3 - кожний із них мав своє
особисте житло, де і був
зареєстрований. Наявність на руках
позивачки оригіналів документів
ОСОБА_3 та надання їх до суду, як доказ
проживання однією сім'єю, не є
належними та допустимими доказами в
розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Із квитанцій про оплату
комунальних послуг вбачається, що
оплата за квартиру, де мешкав ОСОБА_3
проводилась із розрахунку однієї
особи. Відповідно до довідки КП
«Галицьке» від 14.06.2011 р. заборгованість
по квартирній платі, де мешкав ОСОБА_3
за період з 2009 - 2011 р. становила 3513,67 грн.
Із довідки від 11.02.2011 р. Майданецької
сільської ради вбачається, що з грудня
2009 р. і по день смерті -ІНФОРМАЦІЯ_1
догляд за ОСОБА_3 здійснювала ОСОБА_1 і
вона ж його і поховала. Позивачка ж
похоронами ОСОБА_3 не займалася, а лише
15 вересня 2010 р. звернулась із заявою до
сільського голови с. Майданець з
приводу отриманням свідоцтва про
смерть. 15 жовтня 2010 р. позивачка
звернулась із заявою до начальника ЖКП
«Галицьке» з приводу розміру
заборгованості по квартирі ОСОБА_3 для
її подальшого погашення. Акт КП
«Галицьке» від 27.03.2011 р., складений уже
після смерті ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2
проживала з ним однією сім'єю також не
свідчить про таке.

Відповідно до ст. 1264 цього
Кодексу у четверту чергу право на
спадкування за законом мають особи, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 1257
ЦК України за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 на момент складання заповіту не
був визнаний недієздатним в судовому
порядку та не перебував на обліку у
психоневрологічному диспансері, не
проходив лікування від психічної
хвороби.

Ч.1 ст. 1234 ЦК України закріплює
положення про те, що право на заповіт
має фізична особа з повною фізичною
дієздатністю.

Ч.1 ст. 36 ЦК України передбачено, що
цивільна дієздатність фізичної особи
може бути обмежена тільки судом, якщо
вона страждає на психічний розлад, який
істотно впливає на її здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними. Частина 4 цієї
статті закріплює, що цивільна
дієздатність фізичної особи є
обмеженою з моменту набрання законної
сили рішенням суду про це.

Згідно п.18 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30 травня
2008р. « Про судову практику у справах про
спадкування» зазначено, що заповіт
може бути визнано недійсним, тільки
якщо він був складений під впливом
фізичного або психічного насильства,
або особою, яка через стійкий розлад
здоров`я не усвідомлювала значення
своїх дій та ( або) не могла керувати
ними.

Посилання позивачки на те, що під
час складання заповіту спадкодавець
перебував в такому стані, що не зовсім
розумів значення своїх дій
грунтуються лише на припущеннях,
натомість не є доказом.
Судово-психіатрична експертиза по
справі не призначалась і такого
клопотання сторони не заявляли.

Доказів того, що волевиявлення
заповідача при складанні заповіту не
було вільним і не відповідало його волі
суду першої інстанції стороною
позивачки також не було надано.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60
ЦПК України суд слухає цивільні справи
на засадах змагальності сторін, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог
вищезазначених норм закону сторони не
надали належних доказів для проведення
судово-почеркознавчої експертизи, а
ухвала суду залишилась без виконання,
не покладає на суд зобов'язання
самостійно з'ясовувати обставини щодо
яких потрібні спеціальні знання.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та визнання заповіту
недійсним не підлягають задоволенню,
про що і ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги є
не суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Подільського
районного суду м. Києва від 15 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: