АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1393/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/410/14
Головуючий у 1-й інстанції Чернюк В.Д.
Доповідач Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Омельченко Л.М., Триголова В.М.

при секретарі Порохні А.А.

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1

на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 16 грудня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування частки квартири та свідоцтва
на право власності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом про визнання
недійсним договору дарування, згідно
якого його батько ОСОБА_3 подарував
належну йому /дарувальнику/ частку
квартири - відповідачу ОСОБА_2 Свої
вимоги обгрунтовував тим, що в момент
укладення такого договору дарування
його батько не усвідомлював характер
та наслідки вчинюваних ним дій і
одночасно уклав такий договір під
впливом тяжких для нього обставин і на
вкрай невигідних умовах через тяжку
хворобу. Також посилався на те, що
дарувальник розпорядився своєю
власністю на шкоду власному сину та
колишній дружині, порушивши їхні права
на житло. Окрім того, позивач просив
визнати недійсним свідоцтво про право
на частку цієї квартири, видане
відповідачу приватним нотаріусом
Миргородського міського нотаріального
округу Полтавської області ОСОБА_4

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 16 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням
місцевого суду, позивач оскаржив його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з»ясування обставин, що мають
значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив оскаржуване ним судове рішення
скасувати та ухвалити нове рішення
про задоволення його позовних вимог у
повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Так, судом першої інстанції вірно
встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що позивач
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миргороді Полтавської
області.

За життя батько позивача на підставі
Свідоцтва на право власності на житло
являвся співвласником 1/3 частки
квартири АДРЕСА_1.

За нормами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Судом також встановлено, що 19 травня 2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений
договір дарування, посвідчений
приватним нотаріусом Миргородського
міського нотаріального округу
Полтавської області ОСОБА_4, згідно
умов якого ОСОБА_3 подарував
належну йому частку спірної квартири
відповідачу.

За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї із сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Судом встановлено, підтверджується
наявними у справі доказами, що за день
до укладення спірного договору - 18
травня 2012 року дарувальник ОСОБА_3
пройшов психіатричний огляд, за
результатами якого лікарем-психіатром
він визнаний здоровим.

Окрім того, за висновком посмертної
судово-психіатричної експертизи
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладення
договору дарування частки квартири, а
саме на 19 травня 2012 року будь-яким
психічним розладом не страждав і міг
усвідомлювати значення своїх дій і
керувати ними, що зокрема узгоджується
із сукупністю інших доказів,
досліджених та проаналізованих судом
в ході розгляду справи.

Таким чином, виходячи зі встановлених
обставин, та вищенаведених вимог
закону, місцевий суд дійшов
правильного висновку про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним договору дарування частки
квартири з мотивів, визначених ст.ст. 225
та 233 ЦК України, оскільки позивачем не
доведено належними доказами, що в
момент укладення оспорюваного
договору, дарувальник не усвідомлював
характер та наслідки вчинюваних ним
дій, як і того, що укладення такого
договору відбулось під впливом тяжких
для дарувальника обставин і на вкрай
невигідних умовах через тяжку хворобу.

Вірним також є висновок суду щодо
безпідставності позовних вимог в
частині визнання недійсним свідоцтва
про право на частку цієї квартири,
виданого відповідачу, оскільки
встановлено, що таке свідоцтво
приватним нотаріусом не видавалося, в
той час, як набуття відповідачем у
власність частини нерухомого майна
відбулось на підставі оспорюваного
позивачем договору дарування.

З урахуванням наведеного,
обґрунтованим є висновок суду щодо
відсутності підстав для задоволення
заявленого ОСОБА_1 позову, оскільки
встановлено, що дарувальник на власний
розсуд розпорядився своїм нерухомим
майном, а обдарований в свою чергу
набув право власності на це майно на
підставах, що не заборонені законом.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
місцевого суду, як і не підтверджують
належними доказами їх
неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням вимог матеріального
та процесуального права, тому
правових підстав для його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 16 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: