Справа № 2/267/139/14
(№ 2/267/1596/13)
РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2014 року
м.
Макіївка

Гірницький районний суд м. Макіївки
Донецької області

у складі головуючого судді Наумової
О.С.,

при секретарі Ковальчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування будинком,
розташованим за адресою: АДРЕСА_2

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - особисто, ОСОБА_3 -
за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_4 - за
довіреністю

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування будинком,
розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що вона є власником
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_2, який придбала за
договором купівлі-продажу від 30.12.2010р.

06.05.2011р. вона за проханням сина - ОСОБА_5
зареєструвала у будинку у якості
тимчасового мешканця дружину сина -
ОСОБА_2 В травні 2012р. шлюбні відносини
між сином та ОСОБА_2 були припинені, у
зв'язку з чим в серпні 2012р. ОСОБА_2
виїхала із будинку і на даний час
мешкає за іншою адресою. За комунальні
платежі відповідач не сплачує. Факт
того, що вона не проживає у спірному
будинку підтверджується актами від
19.03.2013р. та від 18.07.2013р.

Рішенням Гірницького районного суду м.
Макіївки від 17.09.2012р. між ОСОБА_1
розірвано шлюб.

Зазначає, що у зв'язку з тим, що у
будинку ніхто не проживає, вона
вирішила його продати та 24.04.2013р. та
уклала попередній договір
купівлі-продажу. Основний договір мав
бути укладено до 15.12.2013р. Позивач після
укладення попереднього договору
звернулась до відповідача із вимогою
знятись з реєстрації, однак остання
відмовилася.

Вказує на те, що відповідач ніколи не
була членом сім'ї позивача, оскільки не
є її близьким родичем, разом вони
ніколи не проживали, не вели спільне
господарство. Тому відповідачка має
статус тимчасового мешканця.

Тому, посилаючись на ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 64, 71, 72, 98, 156
Житлового кодексу Української РСР, ст.
319, 321 Цивільного кодексу України,
просить позов задовольнити.

Позивач та її представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали та
просили суд їх задовольнити.

Позивач в судовому засіданні пояснила,
що спірний будинок куплений за її
кошти. Відповідач ОСОБА_2 проживала у
даному будинку з жовтня 2010р. та була
прописана за її згодою у травні 2011р.
Дійсно в серпні 2012р. між ними виник
конфлікт, в ході якого вона вдарила
відповідача по голові, оскільки
остання прийшла додому у нетверезому
стані. Разом із тим, даний конфлікт не
був пов'язаний із правом користування
будинком. Зазначає, що відповідач
будинок покинула самостійно. При цьому,
вона (позивач) не хотіла віддавати їй
дитину. Потім відповідач через три дні
повернулася, пожила приблизно ще три
дні, а потім приїхав її співмешканець
та забрав її до себе. При цьому, ОСОБА_2
забрала з будинку свої речі.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечували, просили відмовити
у позові.

Відповідач надала заперечення на
позов, в яких відзначила, що реєстрація
її у спірному будинку була однією з
умов його придбання. Так, перебуваючи у
шлюбі з ОСОБА_5, вони вирішили продати
її частину квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, яка належала трьом
співвласникам. За договором
купівлі-продажу від 21.09.2010р. вона
продала свою частку, а виручені грошові
кошти в сумі 33 553,00 грн. від своєї частки
передала на придбання спірного будинку
в доларах США в сумі 3 000,00 доларів США.
Решту коштів сплатила позивач (матір
ОСОБА_5). Спочатку між ними була
домовленість про оформлення договору
на сім'ю відповідача, але в момент
укладення договору у нотаріуса
відповідач перенесла напад епілепсії,
тому умови договору їй стали відомі
пізніше. Договір вона не оскаржувала,
її реєстрація в будинку була запорукою
того, що у даний будинок вкладені її
кошти.

Вважає, що вона в силу ст.ст. 64, 156 ЖК
України є колишнім членом сім'ї
власника житла. Визнати її такою, що
втратила право користування житлом, що
перебуває у приватній власності
можливе лише на підставі ст. 405 ЦК
України - за відсутності її в житловому
приміщенні більше одного року без
поважної причини.

В даний час вона дійсно не проживає у
будинку, але причина вибуття її є
поважною - нанесення тілесних
ушкоджень її колишнім чоловіком,
внаслідок чого вона зверталася до
лікарні. У зв'язку із тим, що з чоловіком
у неї склалися негативні стосунки, він
вигнав її з дому. Зазначає, що вона є
інвалідом загального захворювання з
15-ти років ІІІ групи. Позбавлення її
реєстрації унеможливить отримати
пенсію по інвалідності, яка призначена
їй органом пенсійного фонду за місцем
реєстрації. В даний час проживає у
кімнаті гуртожитку на підставі
договору найму, строк дії якого
встановлений до листопада 2013 року. За
закінченням його строку буде вимушена
покинути житло, яке є єдиним місцем її
проживання.

В судовому засіданні відповідач
додатково пояснила, що у червні 2008 року
між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб,
який у вересні 2012р. було розірвано. При
цьому, фактичні шлюбні відносини
припинені ще в травні 2012р. У спірному
будинку на її прохання її прописала
відповідач, оскільки їй необхідна була
прописка для оформлення пенсії.
Зазначила, що у придбання даного
будинку вкладені її кошти від продажу
її частки квартири. Вона домовилася з
відповідачем, що у будинку буде
прописана до досягнення дитиною 18-ти
років. В серпні 2012р. вона виїхала зі
спірного будинку. При цьому у день
виїзду між нею і відповідачем та її
сином виникла сварка, в ході якої їй
були нанесенні забиття. Причиною
сварки було її з'явлення до дому у стані
алкогольного сп'яніння, у зв'язку із чим
її не пускали у будинок і їй довелося
проникнути у будинок через вікно.
Зазначає, що з будинку вона пішла
добровільно, особисті речі вона
забрала того ж дня, але не всі. Через
деякий час відповідач із сином
висунули вимоги про те, щоб вона
покинула будинок. Тому вона виїхала з
будинку. Відзначила, що свекруха ОСОБА_1
її не виганяла, але не хотіла віддавати
їй дитину. На даний час вселятися до
будинку вона не бажає.

До того ж вона не знала, що у подальшому
будинок буде продаватися. Зазначила
також, що колишній чоловік відібрав у
неї дитину, у зв'язку із чим вона
зверталася в органи опіки, але їй було
відмовлено, оскільки у неї відсутні
умови для проживання. На даний час вона
бажає жити у будинку та бути
прописаною. До подання позову вона не
намагалася вселитися у будинок, але
приходила до будинку з метою
перевірити, чи залишилися там її речі.

Представник позивача - ОСОБА_4, яка є
матір'ю відповідача, також в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечувала, вказавши на те, що
спірний будинок був частково придбаний
за кошти її доньки від продажу
квартири. Фактично її донька мешкає у
приміщенні гуртожитку. Проживати у
спірному будинку вона не в змозі у
зв'язку із неприязними стосунками з
відповідачем та колишнім чоловіком.
Реєстрація потрібна їй у будинку, щоб
її не припинили виплачувати пенсію по
інвалідності.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи і дослідивши надані
докази, суд у межах заявлених позовних
вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив
наступне.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2
(відповідачем) та ОСОБА_5 (сином
позивача) 01.07.2008р. було зареєстровано
шлюб, після якого відповідач обрала
прізвище «ОСОБА_2». Рішенням
Гірницького районного суду м. Макіївки
Донецької області від 17.09.2012р., яке
набрало законної сили 28.09.5012р. шлюб між
ними розірвано.

Як пояснили в судовому засіданні
відповідач та її представник, ними була
продана квартира та частина виручених
коштів відповідача спрямована нею на
придбання спірного будинку.

Як вбачається із нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 21.09.2010р. відповідач, ОСОБА_4 (мати
відповідача) та ОСОБА_7 продали
трикімнатну квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, за 100 657,00 грн.

На підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 13.12.2010р.
спірний будинок був придбаний ОСОБА_1
за 63 280,00 грн.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Всупереч даним вимогам відповідачем не
надано належних доказів того, що
спірний будинок було придбано частково
за її кошти, що вона є власником або
співвласником даного будинку.

З 06.05.2011р. відповідач ОСОБА_2
зареєстрована у даному будинку, що
видно з домової книги на будинок. Крім
неї в будинку ніхто не зареєстрований.

З метою продати спірний будинок ОСОБА_1
та її син - ОСОБА_5 уклали з ОСОБА_8
попередній договір купівлі-продажу від
24.04.2013р. (а.с. 11, 12), відповідно до умов
якого вони зобов'язалися продати
спірний будинок і земельну ділянку під
ним до 15.12.2013р. на даний момент основний
договір не укладений.

Позивач просить визнати ОСОБА_2 такою,
що втратила право користування
будинком, при цьому посилається на
норми статей ст.ст. 71, 98, 163 ЖК
Української РСР та ст.ст. 391, 321 ЦК
України, вважаючи, що вона не є членом
її родини, є тимчасовим мешканцем, який
підлягає виселенню у зв'язку із тим, що
не користується приміщенням без
поважних причин і, одночасно порушує її
право власності - розпорядитися майном
на сій розсуд.

Із установлених судом обставин справи,
вбачається, що відповідач дійсно
проживала у спірному будинку з 2011р., що
не заперечувалося позивачем під час
розгляду справи. Відповідач вказувала
на те, що вона самостійно пішла з
будинку 03.08.2012р. при обставинах сварки з
ОСОБА_1 та її сином - ОСОБА_5, що також не
заперечувалося сторонами.

Суд критично відносить до пояснень
відповідача, наданих в обґрунтування
своїх заперечень в ході розгляду
справи, оскільки її пояснення
суперечать доводам, викладеним у самих
письмових запереченнях на позов
стосовно бажання проживати у будинку. У
запереченнях відповідач вказує на те,
що її колишній чоловік вигнав її з
будинку, а в судовому засіданні
пояснила, що причина сварки, яка
виникла у день, коли вона покинула
житло, не є право проживання у будинку і
житло вона покинула добровільно. Крім
того, відповідач в судовому засіданні
змінювала свою позицію щодо бажання
проживати у спірному будинку, зокрема,
висловлювала бажання бути лише
зареєстрованою і не проживати у
будинку, потім зазначила, що хоче
проживати в будинку. Разом із тим, до
подання позову до суду вселитися не
намагалася.

Суд зазначає, що в даному випадку має
місце позов власника житла до особи,
яка користувалася житлом на правах
сім'ї власника, і в даний час перестали
бути членом сім'ї. В даному випадку
норми ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР не
застосовуються.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи
захисту цивільних прав і інтересів
осіб. Виходячи з загальних положень
права власності, власнику належить
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Захист
права власності регулюється нормами
Цивільного кодексу України.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право
користування цим житлом. Право
користування житлом втрачає член сім'ї
власника у разі відсутності без
поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає
збереження права користування житлом
за громадянами, які хоча і правомірно
вселилися у спірну квартиру власника,
але на час розгляду справи не є членом
його сім'ї.

Суд виходить з того, що сама по собі
реєстрація у будинку не надає право
особі на проживання у ньому. Відповідач
фактично проживала у будинку, потім
покинула його добровільно, забрала
особисті речі. На час розгляду справи
фактично не проживає в ньому більше
року, не бере участь в його утриманні,
має інше місце проживання. Судом не
встановлено наміру подальшого
проживання відповідача у спірному
приміщенні.

Тому вимоги позивача підлягають
задоволенню та суд вважає за можливе
захистити право позивача шляхом
визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування спірним будинком.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57, 77, 88, 209, 214 - 215,
256 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування будинком, розташованим за
адресою: АДРЕСА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце
реєстрації: АДРЕСА_2, паспорт серії
НОМЕР_3, виданий Київським РВ ДМУ ГУМВС
України в Донецькій області, ІПН
НОМЕР_1) такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
будинком, розташованим за адресою:
АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце
реєстрації: АДРЕСА_2, паспорт серії
НОМЕР_3, виданий Київським РВ ДМУ ГУМВС
України в Донецькій області, ІПН
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2,
місце реєстрації: АДРЕСА_3, паспорт
серії НОМЕР_4, виданий Ленінським РВ
УМВС України у м. Донецьку, ІПН НОМЕР_2)
судовий збір в сумі 114,71 грн.

Вступна та резолютивна частини рішення
прийняті у нарадчій кімнаті та
проголошені у судовому засіданні 3
лютого 2014 року. Рішення у повному
обсязі cкладено 7 лютого 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Гірницький районний суд м.
Макіївки протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О.С. Наумова