Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Рябченко Л. А. ,

при секретарі - Вєтрова С. Д.,

Вербицька М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3,

Треті особи: Білоцерківська районна
державна нотаріальна контора,

Приватний нотаріус Білоцерківського
міського нотаріального округу в
Київській області ОСОБА_4,

про встановлення факту, визнання права
власності на частку у спільному майні
подружжя, визнання свідоцтва про право
на спадщину за заповітом частково
недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, уточнивши позовні вимоги,
просить встановити факт, що частки у
майні, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, є
рівними; визнати за позивачем право
власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1; визнати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане 24.12.2012р.,
на ім'я ОСОБА_3 на спадкове майно після
смерті ОСОБА_5, частково недійсним.

Вимоги позивач обґрунтував тим, що він
є інвалідом І групи, перебував з ОСОБА_5
в зареєстрованому шлюбі з 24.04.1992р. по
17.02.1998р.. Розлучення було формальним.
Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 12.06.2012р. було
встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 1.01.1990р. по
ІНФОРМАЦІЯ_2..

ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_5 померла. 14.03.2012р.
позивач подав заяву про прийняття
спадщини, проте приватний нотаріус
Білоцерківського міського
нотаріального округу в Київській
області ОСОБА_4 9.08.2013р. відмовив у
вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з
відсутністю родинних стосунків та
реєстрації шлюбу з померлою.

3.02.1993р. дружина ОСОБА_5 отримала
свідоцтво про право власності на житло,
видане ВО «Білоцерківшина», а саме,
квартиру АДРЕСА_1. Відповідач був
зареєстрований у вказаному житлі з
9.12.2003р..

За життя дружина залишила заповіт від
13.07.1994р. на ім'я племінниці ОСОБА_3.
Остання не повідомила нотаріуса про
права позивача на спадкове майно, в
результаті чого незаконно отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 24.12.2012р. на спірну
квартиру, порушивши його право на
отримання спадщини за законом.

Квартиру АДРЕСА_1 позивач вважає
спільним майном подружжя, яке було
придбане ними за час сумісного
проживання та належало їм на праві
спільної сумісної власності в рівних
частках. Разом подружжя утримувало
квартиру. Тому, на день смерті ОСОБА_5
належала лише ? частка квартири, яку
вона могла заповідати.

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали.

Відповідач позовні вимоги не визнала,
посилаючись на те, що спадкодавець
отримала зазначену квартиру по ордеру
ще до одруження в зв'язку зі знесенням
житла, в якому проживала, згодом
приватизувала на себе. Позивач не був
зареєстрований у спірній квартирі, мав
власне житло. Рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
від 5.08.2013р. в задоволенні позову ОСОБА_2
про визнання частково приватизації
недійсною відмовлено. Дана квартира
була лише особистою власністю ОСОБА_5 і
вона мала право розпорядитися нею на
свій розсуд. Крім того, просить
застосувати строк позовної давності до
спірних правовідносин.

Треті особи в судове засідання не
з'явилися, повідомлені належним чином.

Заслухавши доводи сторін, пояснення
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд прийшов до висновку, що позов
задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2. померла ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть.

14.03.2012р. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, подав
заяву до приватного нотаріуса
Білоцерківського міського
нотаріального округу в Київській
області ОСОБА_4 про прийняття спадщини.
9.08.2013р. нотаріус відмовив у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом на нерухоме майно, що належить
ОСОБА_5, посилаючись на те, що особи, які
спільно проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу не є подружжям і не
можуть успадковувати один після
одного, крім того спадкодавець
залишила заповіт, за яким усе належне
їй на день смерті майно, заповіла
ОСОБА_3. Наявність заповіту, виданого
13.07.1994р. підтверджується його копією у
спадковій справі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 24.04.1992р. по
17.02.1998р., що підтверджується
відповідними свідоцтвами. Рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
від 12.06.2012р. було встановлено факт
проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 з 1.01.1990р. по ІНФОРМАЦІЯ_2..

15.03.1979р. ОСОБА_5 отримала ордер на
квартиру АДРЕСА_1 в зв'язку з
відселенням із власного будинку.

3.02.1993р. ОСОБА_5 отримала свідоцтво на
право власності на житло, видане ВО
«Білоцерківшина»: квартиру АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній
квартирі з 9.12.2003р. і по теперішній час.

Допитані в судовому засіданні свідки
на стороні позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 пояснили, що ОСОБА_2 мав власне
житло, ймовірно спадкове, яке згодом
продав, проте разом з ОСОБА_5 постійно
проживав у АДРЕСА_1.

23.02.2012р. із заявою про прийняття
спадщини після померлої ОСОБА_5 до
приватного нотаріуса Білоцерківського
міського нотаріального округу в
Київській області ОСОБА_4 звернулася
ОСОБА_3. 24.12.2012р. отримала свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, яка
складається з квартири АДРЕСА_1.

У матеріалах спадкової справи № 3/2012
містяться і заява ОСОБА_2 про прийняття
спадщини, копії позовної заяви щодо
спірного майна та рішення суду про
встановлення факту проживання
спадкодавця та позивача однією сім'єю,
проте у вчиненні нотаріальних дій
позивачу відмовлено.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 5.08.2013р. в
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
частково приватизації недійсною
відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні вимог позивача, суд
виходив з того, що встановлення факту
рівності часток у майні, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
законодавством не передбачено, дана
вимога за своїм змістом є позовною.
Проте, суд прийшов до висновку про
відмову у задоволенні вимог позивача
щодо визнання спірної квартири
спільним майном подружжя та визнанні
за позивачем права власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1.

Приймаючи рішення, суд виходив з того,
що відповідно до ч.1 ст.60 СК України:

«Майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та

чоловікові на праві спільної
сумісної власності незалежно від

того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення

домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо)

самостійного заробітку (доходу).»

Відповідно до ч.2 ст.8 ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду»:

«Передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в

спільну сумісну або часткову власність
за письмовою згодою всіх

повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають в даній квартирі

(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається

право на житло, з обов'язковим
визначенням уповноваженого власника

квартири (будинку).»

Проте, спірну квартиру суд вважає
особистою приватною власністю
спадкодавця ОСОБА_5, яка одна мала право
на зазначене житло на момент його
приватизації, а також мала право
розпорядитися ним за власним бажанням.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму ВСУ
від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування», проживання
однією сім'єю жінки та чоловіка без
шлюбу не є підставою для виникнення в
них права на спадкування за законом у
першу чергу на підставі ст.1261 ЦК
України.

Тому, доводи позивача щодо його права
на спадкування за законом як одного з
подружжя суд вважає безпідставними.

З підстав, заявлених позивачем,
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом визнане частково недійсним
не може бути. Відмову нотаріуса
позивачу у вчиненні нотаріальних дій
суд вважає обґрунтованою та такою, що
відповідає діючому законодавству.

Позивач надав довідку до акта огляду
МСЕК про свою інвалідність, проте не
надав суду посвідчення інваліда, тому
понесені судові витрати покладаються
на нього.

На підставі ст.ст. 60, 74, 3 СК України,
ст.ст. 1216, 1219, 1235, 1261, 1301 ЦК України,
керуючись ст.ст. 3-13, 79, 84, 88, 208, 212-215, 218, 222,
294 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом 10 днів після його
проголошення, а особами, які беруть
участь у справі, але не були присутні
під час проголошення рішення, протягом
10 днів після отримання його копії.

Суддя Л. А. Рябченко