Провадження №2/263/1066/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2014 року Жовтневий районний
суд міста Маріуполя Донецької області
у складі головуючого судді Турченка
О.В., при секретарі Лапоног Т.Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Маріуполі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
вищезазначеним позовом до
відповідачки, мотивуючи тим, що,
перебуваючи у шлюбі з відповідачкою,
вони за кошти ОСОБА_1 придбали у
власність трикімнатну квартиру, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, яку
оформили на ОСОБА_2 Позивач
зареєстрований у вказаній квартирі та
фактично мешкає в одній з кімнат. Проте
відповідачка не визнає за ним право на
це житло, стверджуючи, що вказана
кватира є її особистим майном.
Оскільки у добровільному порядку не
представляється можливим розділити
квартиру, що є спільної власністю
подружжя, позивач просить суд ухвалити
рішення, яким визнати за ним ? вказаної
квартири.

В ході судового розгляду позивач позов
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві, просив його
задовольнити.

Відповідачка в ході судового засідання
позов не визнала, надала суду
заперечення, в яких зазначила, що
квартира нею була придбана за власні
кошти та оформлена шляхом укладання
біржового контракту №11468 на
Маріупольській товарні біржі 02.10.2001
року. Вважає, що оскільки на час
укладання вказаної угоди діяв ЦК УРСР
1963 року, який за ст.227 чинність договору
щодо нерухомого майна пов'язував лише з
його нотаріальним посвідченням, то
вказаний договір є недійсним, а
відповідно, право власності на дану
квартиру у них, як подружжя, не виникло.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши представлені по справі докази
в їх сукупності, суд прийшов до
висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 21.04.2009 року шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований
22.07.1999 року, був розірваний.

Згідно з біржовим контрактом №11468 від
02.10.2001 року ОСОБА_2 придбала у власність
трикімнатну квартиру, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з реєстраційним посвідченням
від 15.11.2001 року право власності на
вказану квартиру було зареєстровано в
Маріупольському БТІ за реєстраційним
номером 36382.

Згідно з рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 23.03.2013 року ОСОБА_1
було вселено у спірну квартиру та
виділено у користування жилу кімнату
площею 10,3 кв.м.

Статтею 22 КпШС України закріплено, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю..

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Ч.1 ст.70 СК України передбачає, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як зазначено у п.23 постанови Пленуму
ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділу
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Крім цього за п. 24 вказаної
постанови до складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи.

Сторони під час розгляду справи не
заперечували відносно придбання
спірної квартири за час шлюбу та її
наявність на теперішній час, тож дані
обставини, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК
України не підлягають доказуванню.

Докази щодо придбання спірної квартири
за власні кошти одного з подружжя
сторонами не надані.

До твердження позивачки про те, що
оскільки на час укладання вказаної
угоди діяв ЦК УРСР 1963 року, який за ст. 227
чинність договору щодо нерухомого
майна пов'язував лише з його
нотаріальним посвідченням, то вказаний
договір є недійсним, а відповідно,
право власності на дану квартиру у них,
як подружжя, не виникло, суд ставиться
критично, оскільки дійсність біржового
контракту №11468, укладеного на
Маріупольській товарні біржі 02.10.2001
року, не оскаржується сторонами в ході
позовного провадження та не є
предметом спору в суді.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним
та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частці
квартири за адресою: АДРЕСА_1, як
способу поділу спільно нажитого майна
подружжя, є правомірними та законними,
тож підлягають задоволенню. Даний
висновок буде відповідати інтересам
сторін, не порушуючи їх прав та
законних інтересів.

Відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сплачений судовий
збір за подання позовної заяви у
розмірі 1000 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільно нажите майно
подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право власності за кожним на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 загальною площею 56 м2,
жилою площею 39,8 м2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 1000 (одна тисяча)
гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Донецької області
через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя
О.В.
Турченко