Справа|річ| № 317/3390/13-ц
№/п 2/317/71/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березеня 2014 року Запорізький
районний суд Запорізької області

у складі : головуючого - судді Яркіної
С.В.

при секретарі - Пономарчук О.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - ОСОБА_2,
ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Запоріжжя
цивільну справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи:
Запорізька районна державна
нотаріальна контора, ОСОБА_7,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Запорізькій
області про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцем за договором ОСОБА_5,
скасування реєстрації права власності
на будинок та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися
до суду з позовом до ОСОБА_6, треті
особи: Запорізька районна державна
нотаріальна контора, ОСОБА_7,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Запорізькій
області про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцем за договором ОСОБА_5,
скасування реєстрації права власності
на будинок та визнання права власності,
зазначивши, що між позивачем ОСОБА_5 та
відповідачем ОСОБА_6 з червня 2011 р.
склалися сімейні стосунки, вони почали
вести спільне господарство як чоловік
та дружина.

17.02.2012 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1, з усіма
господарськими будівлями і спорудами
за кошти ОСОБА_5, посвідчений державним
нотаріусом Запорізької районної
нотаріальної контори Кравцовою Л.М.

При цьому, ОСОБА_4, весь цей час з дати
укладення договору по теперішній час
була впевнена, що право власності
перейшло до ОСОБА_5 так як на дату
укладення договору вважала, що ОСОБА_5
та ОСОБА_6 є подружжям, про що
наголошувала і відповідачка вмовляючи
ОСОБА_4 замість ОСОБА_5 укласти договір
з нею, де покупцем буде саме вона, з
метою економії витрат на податки.
Відповідачка запевняла ОСОБА_4, що
сумісне проживання має наслідком
отримання права власності саме ОСОБА_5
в незалежності від того з ким укладений
договір. ОСОБА_4 лише в 2013 році
дізналась щодо майна, яке виступало
предметом продажу за відповідним
договором купівлі-продажу, зі спору між
ОСОБА_5 з ОСОБА_6.

Позивач ОСОБА_5 зазначає, що по
теперішній час вважає, що фактично
договір купівлі-продажу укладався з
ним, та дійсний покупець за ним є саме
ОСОБА_5, який шукав майно, проводив
домовленості та розраховувався за
придбаний товар у власних інтересах
вважає, що в діях ОСОБА_6 вбачаються
ознаки обману, що дає підстави для
визнання договору недійсним частково
саме на підставі ст. 230 ЦК України з
застосуванням наслідків такого
визнання.

Після купівлі будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_6
мешкали в ньому як подружжя, ОСОБА_5 за
власний рахунок зробив в ньому ремонт,
сплачував комунальні послуги,
фінансував спільне життя, так як
відповідачка самостійного заробітку
не мала.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вважають, що ОСОБА_6 не
є покупцем спірного будинку, а фактично
дійсним покупцем і власником будинку
АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, тому вони звернулися
до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні заявлений позов підтримав
повністю, наполягав на його
задоволенні з наступних підстав.

ОСОБА_5 з метою забезпечення для себе
місця проживання, виявив бажання
купити житло, з метою пошуку якого
звернувся до агентства нерухомості
«СНАП+», де йому запропонували придбати
будинок з адресою АДРЕСА_1.

Зазначений будинок оглядали разом з
відповідачкою ОСОБА_6, яка допомагала
йому спілкуватися і в агенції і з
продавцем, так як ОСОБА_5 майже не
володіє ні українською ні російською
мовою.

Так, зважаючи на відсутність грошових
коштів у ОСОБА_5 готівкою, а саме 30 000
тис. дол. США, він маючи заощадження в
Італії, попросив свого адвоката в
Італії перерахувати їх на рахунок його
колишньої дружини ОСОБА_7, з якою він
знаходиться в дружніх стосунках хоча
не розриваючи шлюб з червня 2011 року
перестав з нею проживати, а почав
проживати сумісно з ОСОБА_6, та також
будучи нерезидентом не мав власного
рахунку в Україні.

Під час укладання договору
купівлі-продажу, ОСОБА_5 в нотаріальній
конторі розрахувався з ОСОБА_4, шляхом
передачі їй грошових коштів у розмірі 30
000 дол. США.

Під час укладання правочину нотаріус
повідомила, що ОСОБА_5 зважаючи на свій
статус нерезидента повинен нести
додаткові витрати у вигляді підвищеної
ставки податку, що зокрема ОСОБА_5 і
готовий був зробити, якби не будучи в
довірчих стосунках в ОСОБА_6 не
піддався на її вмовляння оформити
тимчасово будинок на неї з метою
зменшення розміру необхідних до сплати
податків, не володіючи мовою на
достатньому рівні щоб зрозуміти
юридичні наслідки такої домовленості,
оформив вказаний будинок на неї.

Так, керуючись вищевказаною
домовленістю, 17.02.2012 р. між ОСОБА_6, як
покупцем та ОСОБА_4, як продавцем було
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1, з усіма
господарськими будівлями і спорудами.

Відповідач та представники
відповідача в судовому засіданні
заперечували проти задоволення
позовних вимог, зазначаючи, що з
доводами та висновками, викладеними у
позовній заяві не згодні в повному
обсязі з огляду на наступне:

24.01.2012 р. заочним рішенням
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя розірвано шлюб між ОСОБА_6 та
її колишнім чоловіком. До вирішення
питання подальшого місця проживання,
ОСОБА_6 разом з дітьми продовжувала
проживати за однією адресою з колишнім
чоловіком.

Так, в зв'язку з необхідністю проживати
разом з дітьми окремо від колишнього
чоловіка, у січні 2012 р. відповідач
почала шукати відповідне житло, яке
збиралась придбати на грошові кошти,
отримані від продажу спільно набутого
з чоловіком майна, а також на кошти
заощаджені під час проживання
подружжям та запозичені кошти.

ОСОБА_6 залишившись одна з двома дітьми,
звернулася до ОСОБА_5 за допомогою з
пошуку житла, оскільки мала з ним
дружні стосунки так як він був на той
час чоловіком її сестри, ОСОБА_7

Згодом, ОСОБА_6 за допомогою ОСОБА_5
знайшла будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, здійснила переговори
з продавцем будинку ОСОБА_4, щодо умов
його придбання, а саме: домовленості
щодо його вартості у сумі 116 490,00 грн.
ОСОБА_5 був присутнім на переговорах та
знав про день, на який було заплановано
укладання договору купівлі-продажу
спірного будинку у нотаріуса.

Так, 17.02.2012 р. до підписання договору
купівлі-продажу вказаного будинку,
ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 в розрахунок за
придбаний житловий будинок грошові
кошти ОСОБА_6, які були її особистою
власністю.

Під час укладання договору
купівлі-продажу житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
Державним нотаріусом Запорізької
районної державної нотаріальної
контори Кравцовою Л.М. ознайомлено
сторони договору з приписами
цивільного законодавства, зокрема щодо
недійсності правочину, а також
роз'яснено вимоги законодавства щодо
змісту, значення та правових наслідків
правочину, що укладається сторонами (п.
4.1 договору), зокрема і про перехід
права власності до покупця (п. 4.7, 4.8
договору), що підтверджується
підписами сторін на договорі.

Також своїми підписами ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 засвідчили, що при укладанні
цього договору вони діють добровільно,
без будь-яких погроз, примусу чи
насильства, перебувають при здоровому
розумі та ясній пам'яті, розуміють
значення своїх дій та їх правові
наслідки, договір сторонами
прочитаний, зміст зрозумілий та
відповідає їх волі.

Таким чином, відповідач вважає, що
договір купівлі-продажу будинку,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 17.02.2012 р.
є таким, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК
України.

Щодо думки позивачів до того, що в діях
відповідачки вбачаються ознаки обману
відповідачка зазначає наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України обман
має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які мають істотне
значення та можуть перешкодити
вчиненню правочину або якщо вона
замовчує їх існування. Статтею 229 цього
Кодексу визначено, що істотними є
обставини щодо, природи правочину, прав
та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які знано
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням.

Як зазначає в позовній заяві ОСОБА_4
вона підділася на вмовляння ОСОБА_6
укласти спірний договір де покупцем
буде саме ОСОБА_6 при цьому погодився на
це і ОСОБА_5

З зазначеного вбачається, що позивачі
знали та погодились, що покупцем
спірного будинку буде саме ОСОБА_6

ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила,
що після сварки з ОСОБА_5 між ними був
укладений договір оренди, відповідно
до якого ОСОБА_5 прийняв у строкове
безоплатне користування об'єкт
нерухомого майна, а саме житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Третя особа - державний нотаріус
Кравцова Л.М. в судовому засіданні
пояснила, що нею посвідчувався договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_6 Договір купівлі-продажу є
двосторонній, при підписанні якого
були присутні продавець ОСОБА_4 та
покупець ОСОБА_6 Сторонам було
роз'яснено зміст, значення та правові
наслідки правочину, при цьому
нотаріусом встановлено особи сторін,
їх дієздатність, а також належність
ОСОБА_4 житлового будинку, що
відчужується. Нотаріус пояснила, що всі
дії, які від неї потребується виконати,
вона виконала, нічого незвичайного
вона не помітила, сумніву в
волевиявленні сторін у неї не виникло.
При посвідченні договору
купівлі-продажу ніяких дій ОСОБА_5 на
намір укласти саме ним договору
купівлі-продажу не здійснював. Гроші
передавались не в присутності
нотаріуса, однак в договорі зазначено і
сторони з цим погодились, що продавець
отримала від покупця грошові кошти
повністю ще до підписання договору.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому
засіданні пояснила, що вона є колишньою
дружиною ОСОБА_5, на час укладання
договору купівлі-продажу вони ще
перебували в шлюбі, однак при
посвідченні зазначеного договору вона
присутня не була, тому як покупцем по
договору виступала ОСОБА_6 При цьому
третя особа зазначила, що ОСОБА_5
заздалегідь з нею розмовляв, що має
намір придбати будинок для сумісного
проживання з ОСОБА_6, однак у зв'язку з
тим, що рахунок в Італії був відкрий на
її ім'я, саме вона замовляла гроші в
банку та надала довіреність ОСОБА_5 для
зняття грошей для купівлі будинку.

Представник третьої особи -
Реєстраційної служби Запорізького
районного управління юстиції у
Запорізькій області у судове засідання
не з'явився, про день, час та місце
слухання справи був повідомлений
своєчасно та належним чином.
Заперечення суду не надані.

Суд, вивчивши матеріали справи,
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 17.02.2012 р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір
купівлі-продажу, відповідно до п. 1.1
цього договору, продавець ОСОБА_4
зобов'язується передати житловий
будинок з усіма господарськими
будівлями і спорудами у власність, а
покупець ОСОБА_6 зобов'язується
прийняти житловий будинок з усіма
господарськими будівлями і спорудами і
сплатити за нього передбачену цим
Договором грошову суму.

Відповідно до п. 1.7 зазначеного
договору покупець підтверджує, що в
зареєстрованому шлюбі не перебуває;
гроші, за які вона купує житловий
будинок є її особистою власністю.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного
договору продаж житлового будинку за
домовленістю сторін вчиняється за 116
490,00 грн., які продавець отримала від
покупця всі повністю до підписання
цього договору.

Відповідно до п. 2.1.1 зазначеного
договору, таку вартість житлового
будинку визначено сторонами за
взаємним погодженням, за відсутністю
примусу як будь-якої зі сторін, так і з
боку третіх осіб, а також збігу
будь-яких важких обставин. Сторони
свідчать, що вони обізнані стосовно
рівня ринкових цін за аналогічні
житлові будинки. Вартість житлового
будинку, яка визначена в цьому договорі
є справедливою і відповідає його
дійсній вартості.

Своїм підписом під цим договором
продавець ОСОБА_4 підтверджує факт
повного розрахунку за проданий
житловий будинок і відсутність щодо
покупця будь-яких претензій
фінансового характеру.

Відповідно до п. 4.1 зазначеного
договору, вимоги законодавства щодо
змісту, значення та правових наслідків
правочину, що укладається між
сторонами, їм роз'яснено нотаріусом.

Відповідно до п. 4.2 зазначеного
договору, сторони підтверджують, що цей
Договір не носить характеру фіктивного
та удаваного правочину, тобто не є
таким, що передбачено ст. 234, 235 ЦК
України.

Як зазначено в п. 4.11 договору, Договір
купівлі-продажу сторонам прочитаний,
зміст його зрозумілий та відповідає
їхній волі.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 2009 р.
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

В позовній заяві позивачі посилаються
на ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до
якої волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

В разі, коли воля суб'єкта сформована не
вільно та не відповідає його
волевиявленню, угода визнається
недійсною на підставі ст. 229 - 233 ЦК
України.

Позивачі просять визнати договір
купівлі-продажу частково недійсним,
тому як в діях відповідачки ОСОБА_6
вбачаються ознаки обману, відповідно
до ст. 230 ЦК України.

Відповідно ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визначається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 2009 р.
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визначений судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків встановлених
законом.

Однак, всупереч зазначеним вимогам
позивачами не доведено, що ОСОБА_6
навмисно ввела ОСОБА_5 в оману щодо
обставин купівлі-продажу житлового
будинку.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_5
пояснив, що він вирішив придбати
будинок для сумісного проживання з
ОСОБА_6, однак у зв'язку з тим, що на той
час у нього був зареєстрований шлюб з
ОСОБА_7 і він не є резидентом України,
вони вирішили оформити будинок на
ОСОБА_6 Будинок вони знайшли через
агентство нерухомості «СНАП+», з яким
ОСОБА_5 уклав договір.

Укладення угоди було призначено на
17.02.2012 р., тому як 17.02.2012 р. на рахунок
ОСОБА_7 (колишньої дружини) повинні були
надійти гроші з Італії.

Позивач ОСОБА_5 за дорученням від
ОСОБА_7 отримав кошти, при цьому
пояснюючи, що кошти надійшли в «евро»,
він конвертував їх в долари за
допомогою працівника банку та ОСОБА_6
по 15 000 дол. на кожного, тому що будинок
вони домовились купити за 30 000 дол. США.

При цьому ОСОБА_5 пояснив, що він був
усвідомлений заздалегідь, що договір
буде укладатись на ОСОБА_6, це було їх з
ОСОБА_6 спільне рішення, і якщо до
теперішнього часу вони продовжували би
проживати разом, він би не вимагав
повернення будинку в його особисту
власність.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснила, що вона вважала, що будинок
продається для родини, тому як дивились
вони його разом, при цьому пояснила, що
знала, що договір купівлі-продажу буде
оформлено на ОСОБА_6, нотаріус при
посвідченні договору все їм роз'яснила,
і вона усвідомлювала, що право
власності на будинок за договором
купівлі-продажу переходить саме до
ОСОБА_6, гроші за будинок їй передавав
ОСОБА_5 При цьому особисто позивач
ОСОБА_4 не змогла пояснити, які права її
як продавця порушені і в чому полягає
обман з боку ОСОБА_6

При наданні додаткових пояснень вже в
якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що про
те що договір буде оформлено саме на
ОСОБА_6 вона дізналась вже у нотаріуса і
припускала, що ОСОБА_6 пізніше все
переоформить на ОСОБА_5, як на дійсного
покупця за договором, тому як
розрахунок за покупку будинку
здійснював саме він. Звернулась в суд з
позовом тому, що їй шкода ОСОБА_5 і
вважає, що ОСОБА_6 її обманула.

Однак, посилання як позивачів так і
представника позивачів на те, що обман
полягає в тому, що договір
купівлі-продажу укладався тимчасово, і
в подальшому право власності повинно
бути переоформлено на ОСОБА_5, ніякими
доказами не підтверджуються, ні яких
умов про тимчасове укладання договору
ні договором купівлі-продажу ні
будь-яким іншим документом не
передбачено. Окрім того, діючим
законодавством взагалі не передбачено
укладання договору купівлі-продажу
тимчасово.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

На момент вчинення оспорюваного
правочину, а саме договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 всі
сторони: ОСОБА_4, ОСОБА_6, а також сам
ОСОБА_5 були обізнані стосовно змісту,
значення та правових наслідків
правочину, та відсутністю примусу
будь-якої із сторін. Всі сторони знали
та погодились з тим, що покупцем за
договором буде виступати саме ОСОБА_6 і
ніхто не висловлював своїх заперечень
проти цього.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
пояснив, що 17.02.2012 р. на поточний рахунок
дружини ОСОБА_5 ОСОБА_7 надійшов переказ
в розмірі 30 000 евро, ОСОБА_5 надав
довіреність і зняв кошти з метою
купівлі нерухомості, але так як йому
потрібні були долари США, а він їх
придбати не міг, так як не являється
резидентом України, тому ОСОБА_11 разом
з ОСОБА_6 на своє ім'я обміняли їх на
долари США по 15 000 кожний

Однак, зазначені пояснення свідка
ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_5 дійсно отримав
грошовий переказ з Італії, не
підтверджує і не спростовує законність
або незаконність укладення договору
купівлі-продажу між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, як
і не може бути доказом факту вчинення
обману ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з боку ОСОБА_6

Пояснення свідка ОСОБА_14, яка пояснила,
що вона була присутня при огляді
будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також в
нотаріальній конторі при укладенні
договору купівлі-продажу та при
передачі ОСОБА_5 грошей за будинок
також не спростовують законності
укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч зазначеним вимогам
позивачами не доведено вчинення обману
з боку ОСОБА_6 при укладанні договору
купівлі-продажу, та підстав для
визнання договору купівлі-продажу
частково не дійсним, отже і скасування
реєстрації права власності за ОСОБА_6
та визнання за ОСОБА_5 права власності.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 212-215 ЦПК
України, ст. ст.202, 203, 215, 217, 229, 230 ЦК
України, Пленум Верховного суду
України № 9 від 2009 р., суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи:
Запорізька районна державна
нотаріальна контора, ОСОБА_7,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Запорізькій
області про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцем за договором ОСОБА_5,
скасування реєстрації права власності
на будинок та визнання права власності
- відмовити

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10 денний
строк з дня проголошення рішення.

Суддя
С.В. Яркіна