Єдиний унікальний номер 228/1441/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/893/2014
Головуючий у І інстанції Єпішин
Ю.М.Єдиний унікальний номер 228/1441/13-ц
Номер провадження 22ц-775/893/14Категорія
27Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 рокум. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Постолової В.Г.,

суддів Баркова В.М.,

Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Докучаєвського міського суду
Донецької області від 04 грудня 2013 року
в справі за позовом ОСОБА_2 до кредитної
спілки «Кредитно-депозитний центр
Професіонал» та ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору про надання
інформаційно-консультаційних послуг,
кредитного договору та договору
іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Докучаєвського міського суду
Донецької області від 04 грудня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_2 до до
кредитної спілки «Кредитно-депозитний
центр Професіонал» та ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору про
надання інформаційно-консультаційних
послуг, кредитного договору та
договору іпотеки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права.

Представник кредитної спілки
«Кредитно-депозитний центр
Професіонал» та ОСОБА_3 в судове
засідання апеляційного суду не
з'явилися, про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним чином
під розписку та повісткою (а.с. 166, 168),
тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки ОСОБА_4, який
просив скаргу задовольнити, вивчивши
письмові матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
доводи позивачки, правильно застосував
норми матеріального права і прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що між
сторонами були укладені договір про
надання інформаційно-консультаційних
послуг, кредитний договір та договір
іпотеки які відповідають вимогам
чинного законодавства і підстави для
визнання їх недійсним відсутні.

Цей висновок суду є обґрунтованим і
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 04 вересня 2012 року
між ОСОБА_2 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено
договір № 12090404, за яким остання
зобов'язалася надати ОСОБА_2
інформаційні послуги з питань
отримання кредиту. Вартість наданої
послуги становила 2,5% від суми
отриманих у кредит грошових коштів (а.с.
5).

За умовами цього договору ОСОБА_3
зобов'язалася за дорученням позивачки
вчинити дії щодо аналізу ринку
пропонованих фінансовими установами
умов кредитування з метою знаходження
оптимального варіанту, пошуку
підходящої фінансової установи,
консультування та надання необхідної
допомоги по підготовці необхідних
документів.

18 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та
кредитною спілкою
«Кредитно-депозитний центр
Професіонал» був укладений договір №
21-10/12 за умовами якого позивачка
отримала у кредит 35 000 грн. строком до 18
жовтня 2017 року та сплатою 72% річних від
суми залишку кредиту за кожен день
користування грошима (а.с 6-7).

Цього ж дня ОСОБА_2 на підставі
нотаріально посвідченого договору в
забезпечення виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором
передала в іпотеку кредитній спілці
«Кредитно-депозитний центр
Професіонал» житловий будинок АДРЕСА_1
(а.с. 11-14).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Звертаючись до суду із позовом,
позивачка зазначала, що
інформаційно-консультаційні послуги
за договором № 12090404 від 04 вересня 2012
року їй фактично не надавалися.

Проте з такими доводами погодитися не
можна, оскільки факт підписання нею
кредитного договору № 21-10/12 від 18
жовтня 2012 року з кредитною спілкою
«Кредитно-депозитний центр
Професіонал» свідчить про виконання
ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором і
надання таких послуг.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
посилалася на те, що діяльність
відповідачів фактично є діяльністю з
надання фінансових послуг, оскільки
має характерні для таких послуг ознаки,
але здійснюється відповідачами без
відповідної ліцензії.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
в редакції чинній на час укладення
спірних договорів, фінансовими
вважаються такі послуги: 1) випуск
платіжних документів, платіжних
карток, дорожніх чеків та/або їх
обслуговування, кліринг, інші форми
забезпечення розрахунків; 2) довірче
управління фінансовими активами; 3)
діяльність з обміну валют; 4) залучення
фінансових активів із зобов'язанням
щодо наступного їх повернення; 5)
фінансовий лізинг; 6) надання коштів у
позику, в тому числі і на умовах
фінансового кредиту; 7) надання
гарантій та поручительств; 8) переказ
коштів; 9) послуги у сфері страхування
та у системі накопичувального
пенсійного забезпечення; 10) професійна
діяльність на ринку цінних паперів, що
підлягає ліцензуванню; 11) факторинг; 111)
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах; 12) інші
операції, які відповідають критеріям,
визначеним у пункті 5 частини першої
статті 1 цього Закону.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 указаного закону
визначено, що фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Водночас відповідно до ст. 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» діяльність з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб, може здійснюватися лише
фінансовими установами після
отримання відповідної ліцензії.

Частиною 4 ст. 8 Закону України від 20
грудня 2001 року «Про кредитні спілки»
визначено, що ліцензуванню в кредитній
спілці підлягає діяльність із
залучення внесків (вкладів) членів
кредитної спілки на депозитні рахунки,
а також інші види діяльності
відповідно до закону.

Згідно із ч. 3 ст. 5, п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» від 12 липня 2001 року
таким видом діяльності є надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів, до яких не належать
внески членів кредитної спілки, що
спрямовуються на формування капіталу
кредитної спілки.

Отже, за змістом зазначених вище норм
закону діяльність кредитної установи з
надання фінансових кредитів за рахунок
капіталу самої кредитної установи не
потребує отримання ліцензії.

Статтею 1054 ЦК України визначено
поняття кредитного договору.

Відповідно до вказаної норми за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Таким чином істотними умовами
кредитного договору, що визначені
законом, є предмет, сума, строк
повернення та розмір процентів.

Відповідно до умов укладеного
сторонами кредитного договору кредит
надавався ОСОБА_2 на споживчі потреби
без будь-яких обмежень (пункт 1.2
кредитного договору).

Також з тексту оспорюваного правочину
вбачається, що при його укладанні
сторони визначили порядок та строки
щомісячних платежів по поверненню
кредиту до яких входить як повернення
кредиту, так і сплата відсотків за
користування ним, порядок їх
нарахування (пункти 3.1-3.9 кредитного
договору, графік погашення (а.с. 8)).

Таким чином доводи апеляційної скарги
про недосягнення згоди по всім
істотним умовам кредитного договору є
безпідставними, такими що суперечать
нормам матеріального права та
встановленим обставинам справи.

За положеннями ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

У позовній заяві та апеляційній скарзі
позивачка вказала, що відповідач, не
надавши передбачену законодавством
інформацію при укладенні кредитного
договору, мав намір ввести її в оману
стосовно загальної ціни кредиту.

Проте з такими доводами погодитися не
можна, оскільки детальний розпис
сукупної вартості кредиту з
урахуванням реальної процентної
ставки, абсолютного значення
подорожчання кредиту, виду, предмету та
вартості супутніх послуг та інших
фінансових зобов'язань визначені
Додатком до кредитного договору з яким
позивачка була ознайомлена та
погодилася, про що свідчить її підпис
під цим додатком (а.с. 8).

Також не можна погодитися з доводами
скарги щодо несправедливості умов
кредитного договору, оскільки немає
підстав вважати, що положення
оспорюваного кредитного договору
дійсно є несправедливими, а їх оцінка
надана позивачкою, є суто суб'єктивною
та випливає з її особистої
зацікавленості як сторони договору у
зменшенні своїх грошових зобов'язань.

Фактичні обставини встановлені судом
першої інстанції повно та об'єктивно,
підтверджуються матеріалами справи,
які не містять належних доказів, що
підтверджували б те, що кредитний
договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та ст. 3 «Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», затверджених
Постановою Правління НБУ від 10 травня
2007 року № 168. Вказаним обставинам та
наданих позивачем доказам судом першої
інстанції наданий належний правовий
аналіз, що обґрунтовано відображено в
мотивувальній частині оскаржуваного
заявником судового рішення.

Відповідно до п. 9.1 договору про надання
споживчого кредиту, укладеного між
ОСОБА_2 та кредитною спілкою, сторони
домовилися вважати, що уклавши цей
договір, Позичальник стверджує, що його
волевиявлення є вільним і відповідає
його внутрішній волі, він чітко
усвідомлює всі умови цього договору та
не перебуває під впливом помилки чи
обману, вважає умови договору
вигідними для себе.

Таким чином, підписання кредитного
договору свідчить про згоду позивачки
з умовами укладеного кредитного
договору.

З копії видаткового касового ордеру
від 18 жовтня 2012 року вбачається, що
ОСОБА_2 кредитною спілкою
«Кредитно-депозитний центр
Професіонал» видано гроші в сумі 35 000
грн., які вона отримала повністю та про
що засвідчила своїм підписом, а отже
доводи апеляційної скарги щодо
отримання кредиту не в повному розмірі
є безпідставними.

Враховуючи наведене, і це вбачається з
матеріалів справи, з'ясувавши в
достатньо повному об'ємі обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
належну правову оцінку, суд першої
інстанції ухвалив рішення, що
відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
зазначені висновки суду не
спростовують, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.

З урахуванням зазначеного та вимог
закону апеляційний суд вважає, що
оскаржуване рішення відповідає
встановленим обставинам справи,
положенням ст.ст. 15, 60, 213, 215 ЦПК України,
ст.ст. 203, 215, 526, 1054, 1055 ЦК України і
підстав для його скасування чи зміни не
має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Докучаєвського міського суду
Донецької області від 04 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді