У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука
В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про визнання недійсним договору
дарування квартири, визнання удаваним
договору дарування грошових коштів,
припинення права власності на частину
нерухомого майна, визнання права
спільної сумісної власності на
квартиру та визнання права власності
на Ѕ частину квартири, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення
Білозерського районного суду
Херсонської області від 09 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 14 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, у якому, з врахуванням
уточнених позовних вимог, просила:

- визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 09 вересня
2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

- припинити право власності ОСОБА_8 на Ѕ
частину спірної квартири;

- визнати за ОСОБА_6 право спільної
сумісної власності подружжя на вказану
вище квартиру та визнати за нею право
власності на Ѕ її частину;

- визнати договір дарування від 09
квітня 2002 року, за яким ОСОБА_8
подарував ОСОБА_7 3 тис. грн - удаваним
правочином.

Також просила суд поновити їй строк на
звернення до суду з даним позовом.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що спірна
квартира придбана за спільні кошти під
час перебування її та ОСОБА_7 в шлюбі. У
вересні 2011 року вона висловила намір
про розподіл спільної квартири, але
ОСОБА_7 уклав без її згоди договір
дарування, згідно якого 09 вересня 2011
року подарував належну їм на праві
спільної сумісної власності квартиру
ОСОБА_8, який в подальшому оформив у
встановленому законом порядку
правовстановлюючі документи на неї.
Крім того, оскаржуваний договір
дарування 3 тис. грн укладений між
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 09 квітня 2002 року
позивач вважає удаваним правочином,
тому просила задовольнити позов.

Рішенням Білозерського районного суду
Херсонської області від 09 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 14 листопада 2013 року, позов
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_8
просять скасувати оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій і ухвалити у справі нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі,
посилаючись на порушення судами обох
інстанцій норм процесуального права та
неправильне застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 28
лютого 1986 року зареєстровано шлюб
ОСОБА_7 та ОСОБА_6

09 квітня 2002 року ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу набув у
власність квартиру АДРЕСА_1. Рішенням
Дар'ївської сільської ради
Білозерського району Херсонської
області від 12 вересня 2002 року
ОСОБА_7 надано земельну ділянку площею 8
кв. м. під будування балкону біля вікна
зазначеної квартири. 11 травня 2006 року
ОСОБА_7 зареєстрував право власності на
вказану нерухомість. Рішенням
виконавчого комітету Дар'ївської
сільської ради Білозерського району
Херсонської області ОСОБА_7
узаконено самовільне переобладнання
трьохкімнатної квартири на
двохкімнатну АДРЕСА_1 05
вересня 2011 року ОСОБА_7 зареєстрував
право власності на спірну
переобладнану квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 09 грудня 2003 року за
заявою ОСОБА_7 ОСОБА_6 визнано безвісно
відсутньою. 03 жовтня 2006 року
зареєстровано розірвання шлюбу між
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 14 червня 2006 року
ухвалою Дніпровського районного суду
м. Херсон за заявою ОСОБА_6 рішення
суду від 09 грудня 2003 року про визнання
останньої безвісно відсутньою
скасовано. Рішенням Дніпровського
районного суду м. Херсона від 06 квітня
2006 року шлюб між сторонами розірвано.

09 вересня 2011 року ОСОБА_7 подарував
ОСОБА_8 спірну квартиру і 13 вересня 2011
року останній зареєстрував право
власності на подароване йому нерухоме
майно.

Із копії свідоцтва про зміну імені від
03 жовтня 2006 року вбачається, що ОСОБА_6,
змінила прізвище на «ОСОБА_6».

Частково задовольняючи позовні вимоги
шляхом визнання за ОСОБА_6 право
власності на Ѕ частину спірної
квартири, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, на підставі норм ст. 22
Кодексу про шлюб та сім'ю Української
РСР (в редакції 1969 року) встановив, що
спірна квартира придбана під час
перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в шлюбі і
вона є їх спільною сумісною власністю.
Частиною 2 ст. 23 Кодексу про шлюб та
сім'ю Української РСР (в редакції
1969 року) та нормами ст. 65 Сімейного
кодексу України визначено, що для
відчуження спільного майна подружжя
необхідна належним чином посвідчена
письмова згода другого з подружжя, а
оскільки ОСОБА_6 такої згоди не
надавала, то майно вибуло з власності
останньої поза її волею. З врахуванням
вимог ст. 70 Сімейного кодексу України
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, тому суди дійшли до висновків,
що ОСОБА_6 є законним власником Ѕ
частини спірної квартири.

Відмовляючи в позові про визнання
недійсними договорів дарування
квартири та грошових коштів, а також
про припинення права власності
ОСОБА_8 на Ѕ частину спірної
нерухомості, суди обох інстанцій
виходили з того, що такі позовні вимоги
не впливають на особисті права та
інтереси позивача.

Повністю з такими висновками судів
погодитися не можна.

При вирішенні спору судами вірно
встановлено факт придбання спірної
квартири в шлюбі між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 09
квітня 2002 року, а тому до спірних
правовідносин підлягає застосуванню
положення ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю Української РСР (в редакції 1969
року) щодо спільної власності на майно.

Проте, ухвалюючи у справі судове
рішення про визнання за позивачем
права власності на Ѕ частину спірної
квартири, суди не надали належної
правової оцінки договору дарування
спірної нерухомості, укладеного 09
вересня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Таким чином, з врахуванням ухвалених у
даній справі рішень, на даний момент
існує два власники спірної квартири, а
саме: ОСОБА_8 - власник квартири в цілому
на підставі вказаного вище договору
дарування нерухомості; ОСОБА_6 - власник
Ѕ частини квартири на підставі
оскаржуваних в касаційному порядку
судових рішень, що є неприпустимим.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги на рішення Білозерського
районного суду Херсонської області від
09 серпня 2013 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
звертали увагу апеляційного суду на
вказані вище обставини та те, що між
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 існують рівні майнові
права на одну і ту ж саму частину
спірної нерухомості.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але дна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Статтею 216 ЦК України встановлено, що
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все те, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Апеляційним судом, при перевірці
законності та обґрунтованості рішення
суду першої інстанції (ст. 303 ЦПК
України), безпідставно не застосовано
до спірних правовідносин положення ст.
ст. 203, 215, 216 ЦК України, не перевірено
усіх обставин на які сторони
посилалися при обґрунтуванні вимог
апеляційної скарги та ухвалено судове
рішення з порушенням принципів
закріплених нормами ст. ст. 213- 215 ЦПК
України.

За таких обставин, оскаржуване судове
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з підстав, передбачених ст.
338 ЦПК України, з передачею справи на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 -
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 14 листопада 2013 року
скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська