У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради, Сімферопольської міської
ради, ОСОБА_4 в інтересах малолітньої
ОСОБА_5, ОСОБА_6, житлово-будівельного
кооперативу № 37 м. Сімферополя, треті
особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус
Сімферопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, служба у
справах дітей Сімферопольської
міської ради про скасування рішення
про оформлення права власності на
квартиру, визнання недійсним договору
дарування та визнання права власності
на 1/2 частку квартири за касаційною
скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в інтересах
малолітньої ОСОБА_5 на рішення
Центрального районного суду міста
Сімферополя від 29 листопада 2012 року та
рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 5 лютого 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2007 року ОСОБА_3 пред'явив
указаний вище позов, посилаючись на те,
що рішенням виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради № 899 від
27 червня 2003 року незаконно оформлено
право власності на кооперативну
квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_9
оскільки ця квартира належала їх
батькам - ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у рівних
частках-паях. Його брат - ОСОБА_9 - не був
членом кооперативу та не міг
сплачувати пайовий внесок, тому не може
й претендувати на квартиру. На момент
смерті матері він (позивач) був
неповнолітнім, у зв'язку з чим не міг
прийняти спадщину, але прийняв її після
смерті у ІНФОРМАЦІЯ_1 році баби -
ОСОБА_14, проживаючи разом із нею у
спірній квартирі та фактично прийнявши
спадщину. Позивач вважав, що має право
власності на Ѕ частину цієї квартири,
проте у вересні 2006 року дізнався, що
зазначена квартира 17 жовтня 2004 року
була подарована ОСОБА_9 своїй тещі -
ОСОБА_6 У зв'язку із цим позивач, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив: скасувати рішення виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради № 899 від 27 червня 2003 року; визнати
недійсним договір дарування квартири
на ім'я ОСОБА_6; визнати за ним право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1

Рішенням Центрального районного суду
міста Сімферополя від 29 листопада 2012
року позовні вимоги було задоволено
частково. Рішення виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради №899 від
27 червня 2003 року «Про оформлення права
власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_9 скасовано. Визнано право
власності на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 5 лютого 2013
року рішення суду першої інстанції
змінено в частині мотивів задоволення
позову та доповнено резолютивну
частину рішення наступним реченням:
«Визнати право власності за
малолітньою ОСОБА_5 на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 за правом
успадкування». У решті рішення першої
інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 квітня 2013 року у
відкритті касаційного провадження
відмовлено.

Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 18
грудня 2013 року, ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 квітня 2013 року скасовано,
справу передано на новий касаційний
розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в
інтересах малолітньої ОСОБА_5, просять
скасувати рішення обох судів та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Задовольняючи частково позов про
визнання за ОСОБА_13 права власності на
1/2 частину спірної квартири, суд першої
інстанції, виходив із того, що після
смерті ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_3 і після
смерті ОСОБА_14 (ІНФОРМАЦІЯ_1 рік)
відкрилася спадщина на
паєнагромадження та на кооперативну
квартиру, яка була прийнята
спадкоємцями до введення в дію ЦК
України 2004 року, тому, за висновком
суду, у зв'язку з повною сплатою
пайового внеску за кооперативну
квартиру у спадкоємців з 1 липня 1990 року
на підставі ст. ст. 1261,
1268 ЦК України виникло в порядку
спадкування право власності на
відповідні частки цієї квартири.

Апеляційний суд, змінюючи рішення
районного суду в частині мотивів
задоволення позову, доповнив
резолютивну частину рішення суду
першої інстанції про визнання права
власності за неповнолітньою ОСОБА_5 на
1/2 частину спірної квартири, виходячи
із того, що указану частина квартири
перейшла до неповнолітньої у порядку
спадкування після смерті її батька
ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9
разом із матір'ю, ОСОБА_10, проживали в
чотирикімнатній кооперативній
квартирі АДРЕСА_1 Членом
житлово-будівельного кооперативу № 37
(далі - ЖБК № 37) з 1975 року була ОСОБА_10,
яка до своєї смерті, що настала
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, сплачувала пайові
внески.

Після смерті ОСОБА_10 рішенням
правління ЖБК № 37 від 17 жовтня 1987 року
спірну квартиру було закріплено за її
неповнолітніми синами: ОСОБА_9
і ОСОБА_3, пайові внески сплачувала до
повного погашення вартості квартири її
мати й бабуся неповнолітніх - ОСОБА_14
При цьому, як установлено судом, ОСОБА_14
на підставі рішення виконавчого
комітету Центральної районної ради
народних депутатів від 10 липня 1984 року
№ 128/1 була опікуном
ОСОБА_9 до досягнення ним повноліття (до
ІНФОРМАЦІЯ_4 року), а опікуном ОСОБА_3 (до
ІНФОРМАЦІЯ_5 року) був його батько -
ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 померла.

Судами встановлено, що на час
смерті ОСОБА_10 у рахунок пайових
внесків за квартиру було сплачено 2 385
крб (30 % від вартості квартири), а на час
смерті ОСОБА_14 була сплачена її повна
вартість - 7 951 крб.

За положенням частини першої ст. 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 5 ЦК
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності; якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Згідно із ч. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільний кодекс
України 2004 року застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності (з 1 січня 2004
року). Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з
моменту відкриття спадщини. Як
ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК
Української РСР визначають, що часом
відкриття спадщини є день смерті особи
або день, з якого вона оголошується
померлою.

Частиною п'ятою Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України передбачено, що
правила книги шостої Цивільного
кодексу України застосовуються також
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаних норм
відносини спадкування регулюються
нормами ЦК України 2004 року, якщо
спадщина відкрилася не раніше 1 січня
2004 року. У разі відкриття спадщини
до зазначеної дати (строк на прийняття
якої закінчився до 1 січня 2004 року) або
якщо вона була прийнята хоча б одним із
спадкоємців, до таких спадкових
відносин застосовуються норми ЦК
Української РСР 1963 року.

Згідно з п. 28 Типового статуту ЖБК
(п. 22 Примірного статуту ЖБК), пайові
внески, сплачені членом кооперативу в
рахунок вартості квартири, є коштами
кооперативу.

У разі смерті члена кооперативу до
1 липня 1990 року - набрання чинності
Законом Союзу РСР «Про власність», який
згідно з постановою Верховної Ради
України «Про порядок тимчасової дії на
території України окремих актів
законодавства Союзу РСР» підлягав
застосуванню на території України до
15 квітня 1991 року - часу
набрання чинності Законом України від 7
лютого 1991 року «Про власність»,
відповідно до ст. 145 ЖК УРСР та п. 43
Типового статуту ЖБК і пп. 7, 55
Примірного статуту ЖБК відкривається
спадщина на пай, який переходить до
спадкоємців у порядку, передбаченому
законом (ст. ст. 524-562 ЦК Української РСР
1963 року), а члени його сім'ї, які
проживали разом з ним, зберігають право
користування жилим приміщенням за
умови вступу до кооперативу одного з
них. До кооперативу може бути прийнято
стільки спадкоємців, скільки є
ізольованих кімнат у квартирі
спадкодавця.

Неповнолітній спадкоємець, як
виняток, може бути прийнятий до
кооперативу з тим, щоб до досягнення
ним повноліття його права та обов'язки
здійснював опікун.

Спадкоємцям, що не користувались
жилим приміщенням за життя
спадкодавця, і тим, що відмовились від
подальшого користування ним,
кооператив виплачує успадкований пай
або його частку (частини четверта, п'ята
пункту 43 Типового статуту
ЖБК).

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в
п. 6-1 постанови від 18 вересня
1987 року № 9 «Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи», за
змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
власність» кооперативна квартира
набуває статусу спільної сумісної
власності лише за умови внесення паю в
ЖБК за рахунок спільних коштів члена
ЖБК та членів його сім'ї. Інші особи
права власності на пай та квартиру не
набувають і можуть претендувати лише
на відшкодування членом кооперативу
коштів, наданих йому для внесення паю.

Скасовуючи ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 квітня 2013 Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України у Постанові від 18 грудня 2013
року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів, зазначила, що
установивши, що після смерті ОСОБА_10
(ІНФОРМАЦІЯ_3 спірна квартира рішенням
правління ЖБК № 37 була закріплена за її
неповнолітніми дітьми, які проживали з
нею, суд не встановив, з яких
передбачених чинним на той час законом
підстав отримала право на спадщину її
мати - ОСОБА_14, чи реалізувала вона своє
право у спосіб, передбачений ст. ст. 548,
549, 560 ЦК України 1963 року, п. 43 Типового
статуту ЖБК, та чи отримала на підставі
свідоцтва про спадщину від кооперативу
належну їй частину паєнагромаджень.

Дійшовши висновку про те, що після
смерті ОСОБА_14
(ІНФОРМАЦІЯ_1 року) відкрилась спадщина
на належну їй частку паєнагромаджень, а
отже, частку кооперативної квартири (з
урахуванням факту сплати нею частини
пайових внесків до повної сплати
вартості квартири), суд неправильно
застосував норми матеріального права,
оскільки відповідно до частини першої
ст. 15, ч. 1 ст. 17 Закону
України «Про власність» право
власності на кооперативну квартиру
набувала не будь-яка особа, яка
здійснювала платежі в рахунок пайових
внесків, а тільки член ЖБК та члени його
сім'ї, які повністю внесли пайовий
внесок за квартиру, надану їм у
користування. Проте судом установлено,
що ОСОБА_14 спірна квартира в
користування не надавалась, вона в ній
не проживала, оскільки була членом ЖБК
№ 37 і за нею було закріплено інше жиле
приміщення - трикімнатна квартира
НОМЕР_1 у цьому самому будинку, а тому
відповідно до ст. 145 ЖК УРСР та пп. 5, 35
Типового статуту ЖБК,
пп. 3, 45 Примірного статуту ЖБК вона не
могла набути права власності на
пайовий внесок і спірну кооперативну
квартиру.

За таких обставин висновок
апеляційного суду про те, що після
смерті ОСОБА_14 відкрилася спадщина на
належні їй частину паєнагромаджень і
частину спірної кооперативної
квартири, не ґрунтується на вимогах
закону.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог
ст. ст. 303, 315 ЦПК України
належним чином не перевірив доводів
апеляційної скарги, в ухвалі не
зазначив конкретні обставини і факти,
що спростовують такі доводи, і по суті
залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в
інтересах малолітньої ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 5 лютого 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко