"31" березня 2014 р.
Справа №642/537/14ц
Провадження № 2/642/454/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Ленінський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді -
Шрамко Л.Л.

з участю секретаря -
Куніциної М.Є.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» про визнання
договору про надання споживчого
кредиту від 05 жовтня 2007 року № 0
недійсним.

В обґрунтування позову
посилається на порушення відповідачем
ряду норм Цивільного кодексу України,
Закону України «Про захист прав
споживачів». Так, на думку позивача
банк не мав права за власною
ініціативою в односторонньому порядку
без укладення додаткової угоди до
договору змінювати процентну ставку за
договором. В договорі не вказано
переліку і вартості всіх супутніх
послуг та фінансових зобов'язань
позивача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
не зазначено їх в процентному значенні
та в грошовому виразі, не вказано
вартості зобов'язань споживача,
абсолютне подорожчання кредиту. Крім
того, банком не було повідомлено
позивача про назву та адресу бюро, до
якого передаватиметься інформація для
формування кредитної історії позивача,
що позбавило його права на
ознайомлення з інформацією власної
кредитної історії. Укладений договір №
0 від 05.10.2007 року є типовим
договором банку та фактично є
договором приєднання, крім того
договір не містить суттєвої умови -
відповідальності банку. В договорі
незрозуміло зазначено, хто має
сплачувати неустойку, передбачену п. 8.6
договору № 0. Договір про надання
споживчого кредиту, всупереч вимогам
законодавства, при реорганізації банку
переукладений з позивачем не був,
відповідачем не надано належних, на
думку позивача, доказів переходу прав
та обов'язків від Акціонерного
комерційного інноваційного банку
«УкрСиббанк» до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк».

Позивач посилається також на те,
що істотна частина договору № 0
від 05 жовтня 2007 року суперечить актам
законодавства України та спрямована на
створення дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду споживача -
позивача у справі, та не відповідає
засадам справедливості та розумності.

Відповідач надав письмові
заперечення, просив в позов відмовити,
пославшись н безпідставність позовних
вимог. Відповідач зазначає, що виходячи
із загальної засади свободи договору
позивач був вільний в укладенні
договору чи праві утриматися від його
укладення, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог законодавства, вимог розумності
та справедливості. Сторони, уклавши
договір про надання споживчого кредиту
від 05 жовтня 2007 року № 0, погодили
всі істотні його умови, зокрема:
предмет, ціну та строк дії договору,
порядок одержання і розмір процентів.
Позивач, крім того, відповідно до вимог
Закону України «Про захист прав
споживачів», мав право протягом
чотирнадцяти календарних днів
відкликати свою згоду на укладення
оскаржуваного договору без пояснення
причин, однак, цим правом не
скористався.

Підписавши оспорюваний договір,
позивач підтвердив, що ознайомлений в
письмовій формі з умовами надання
кредиту, в тому числі вартістю кредиту,
його особливостями, перевагами та
недоліками, методикою, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валютному
зобов'язанні під час погашення
заборгованості за кредитом та
процентами за користування ним,
інформацією про сукупну вартість
кредиту з урахуванням реальної
процентної ставки та значення
абсолютного подорожчання кредиту,
вартості, видів та предметів сукупних
послуг, а також іншою інформацією,
надання якої вимагає чинне
законодавство України.

У позивача не було жодних
застережень чи зауважень щодо
неповного розуміння або незгоди з
умовами договору, під час його
укладення.

Відповідач в письмових
запереченнях зазначає також, що
посилання позивача на несправедливу
зміну процентної ставки банком в
односторонньому порядку є
необґрунтованим та неправомірним
оскільки, при укладенні договору та
додаткової угоди сторонами було
погоджено, що за порушення зобов'язань
за кредитним договором буде
встановлена подвійна процентна ставка.
Договором передбачена можливість
збільшення в односторонньому порядку
процентної ставки за порушення умов
договору із повідомленням боржника не
пізніше ніж за 14 днів. Разом з тим,
відповідно до розрахунку
заборгованості за користування
кредитними коштами в установлені
строки процентна ставка складала 10,5 %,
понад встановлені строки - 21%
відповідно, тобто банком в
односторонньому порядку процентна
ставка не збільшувалась, а отже і
повідомлення про таке збільшення
позивачу не направлялось.

Щодо неповідомлення позивачу
інформації про бюро, в якому буде
знаходитись його кредитна історія,
відповідач посилається на те, що така
інформація не стосується предмету
позову, крім того, позивач надав свою
згоду на збирання, зберігання,
використання, надання і отримання
інформації щодо себе. Позивач із заявою
про надання інформації щодо бюро, в
якому буде знаходитись його кредитна
історія, до відповідача не звертався.

Також, спростовуючи посилання
ОСОБА_1 на незрозумілість того, хто має
виконувати зобов'язання щодо сплати
неустойки, відповідач посилається на п.
8.6. Договору про надання споживчого
кредиту від 05 жовтня 2007 року № 0, в
якому зазначено, що такий обов'язок
покладено на позичальника - позивача у
справі.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 позов підтримав,
пославшись на викладені в позовній
заяві обставини.

В останнє судове засідання
позивач та його представник не
з'явились, позивач просив справу
розглянути без його та представника
участі, позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

Представник відповідача
Росоловський О.М. в судовому засіданні
проти позову заперечував, посилаючись
на обставини, викладені в письмових
запереченнях.

Суд, вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, встановив
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

05 жовтня 2007 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений
Договір про надання споживчого кредиту
№0.

Відповідно до п. 1.1. Договору про
надання споживчого кредиту №0 від
05.10.2007 року банк зобов'язався надати
ОСОБА_1 однією сумою кредит в іноземній
валюті в сумі 84 500 доларів США, а ОСОБА_1
зобов'язався прийняти, належним чином
використовувати та повернути банку
кредит, сплатити проценти за його
користування шляхом внесення
ануїтентних платежів в порядку і на
умовах, визначених Договором.

Пунктом 1.2. Договору про надання
споживчого кредиту №0 від 05.10.2007
року передбачений строк кредитування,
розмір ануїтентного платежу. Пунктом
1.3. Договору передбачені проценти за
користування кредитними коштами,
порядок їх перегляду та нарахування; п.
8 - відповідальність сторін; п. 10.2 -
обставини зміни розміру процентної
ставки в сторону збільшення; п.10.5
визначений строк дії договору.

Згідно Додаткової угоди №1 до Договору
про надання споживчого кредиту №0
від 05 жовтня 2007р. сторони погодили
внести зміни до договору, якими додали
додаток №1 до Договору - «Графік
платежів, визначення сукупної вартості
кредиту», Додаток №2 Тарифи банку,
виклали пункт 1.3.5 в іншій, аніж в
договорі, редакції, доповнили договір
новим підпунктом 3.5.5, а п. 5.2. та п. 7.5. -
новими абзацами.

26 листопада 2013 року позивач звернувся
до суду з даним позовом про визнання
договору недійсним, а в грудні 2013 року
та у лютому 2014 року з позовами про
розірвання вказаного договору.

Оцінивши надані сторонами докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про те, що позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню на підставі наступного.

Згідно з п. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ст. 203 ЦК України).

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
Кредитора і Позичальника та з
урахуванням вимог цивільного
законодавства.

Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України.
Свобода договору включає в себе й
вільне визначення сторонами його умов,
де фіксуються взаємні права та
обов'язки учасників.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

У договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України
правочин може бути визнано судом
недійсним лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

За ст. 632 ЦК України ціна договору
встановлюється за домовленістю сторін,
тобто є вільною.

При укладенні договору про надання
споживчого кредиту від 05 жовтня 2007 року
№ 0 було дотримано всі
передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін, як узгоджені сторонами, так і
прийняті ними. На момент укладення
вказаного договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін; правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору.

Кредитор надав позичальнику необхідну
інформацію, передбачену діючим
законодавством.

Банком було задоволено потреби
позивача та надано останньому в
користування грошові кошти, при цьому
передбачено порядок та умови, при яких
можлива зміна відсоткової ставки за
кредитом.

Під час укладення кредитного договору
позивач дав свою згоду на те, що банк
має право збільшувати розмір
відсоткової ставки за кредитом.
Відповідно до суті взаємовідносин
банку та позивача при підвищенні
відсоткової ставки по кредиту ця згода
є вичерпним обсягом волевиявлення
позивача (передбаченого
законодавством зовнішнього вияву волі
дієздатного суб'єкта права, який тягне
за собою юридичні наслідки) необхідним
для вчинення згодом цього правочину
банком.

Позивач посилається на
несправедливість зміни процентної
ставки в односторонньому порядку за
ініціативи банку та невідповідність
зазначеної умови договору, викладеної
в п.1.5 Додаткової угоди від 5.10.2007р. щодо
внесення змін до п. 5.2. договору, вимогам
ч.2, 3 ст. ст. 1056-1 ЦК України.

Однак, ст. 1056-1 ЦК України була внесена
до Цивільного кодексу України Законом
України №661-УІ від 12.12.2008р., тобто на
момент укладення оспорюваного
договору від 5 жовтня 2007 року не
існувала. Тому, посилання позивача щодо
порушення вимог ст. 1056-1 Цивільного
кодексу на момент укладення договору в
жовтні 2007 року є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного
кодексу України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Тому Закон України №661-УІ від 12.12.2008р. у
частині внесення змін до ЦК Україну
(ст. 1056-1) не може регулювати відносини,
які виникли до моменту набрання
чинності цим законом.

Статтею 227 ЦК України, на яку посилався
ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог як
на підставу для їх задоволення, дійсно
передбачено, що правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним.

Судом встановлено та не оспорюється
сторонами, договір було укладено між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 05 жовтня
2007 року.

Як вбачається зі статуту Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
(п.1.1.), рішенням загальних зборів від 27
жовтня 2009 року у зв'язку з приведенням
своєї діяльності у відповідність до
норм Закону України «Про акціонерні
товариства» Акціонерний комерційний
інноваційний банк «УкрСиббанк» змінив
своє найменування на Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
яке виступає правонаступником по всіх
правах та зобов'язаннях Акціонерного
комерційного інноваційного банку
«УкрСиббанк».

Отже, відбулось перейменування банку, а
доводи позивача щодо реорганізації
банку нічим не підтверджені.

Суду не надано доказів на
підтвердження посилання позивача щодо
вчинення відповідачем правочину без
відповідного дозволу (ліцензії).

Так, у розділі 9 (пункти 9.1 і 9.2)
оспорюваного договору «Гарантії» банк
підтвердив наявність всіх необхідних
ліцензій і дозволів НБУ, необхідних для
видачі та обслуговування кредиту за
даним договором, а позичальник
підтвердив, що він володіє всіма
необхідними документами для
оформлення даного договору, повністю
розуміє всі умови даного договору та
інш.

Як на підставу для задоволення позову
позивач посилається також на ст. 229 ЦК
України, якою передбачено, що якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

При цьому, як роз'яснено в п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних прав про
визнання правочинів недійсними»
обставини, щодо яких помилилася
сторона мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа, на
підтвердження своїх вимог повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також, що вона має істотне
значення.

Не має правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Ніяких доказів на підтвердження
наявності помилки, яка б давала
передбачені ст. 229 ЦК України підстави
для визнання недійсним договору,
позивач суду не надав.

Як встановлено судом, позивач отримав
кредитні кошти в обумовленій в
договорі сумі, погодився з умовами
договору щодо процентної ставки та
підстав для її зміни, порядку та умов
повернення кредиту, відповідальності у
разі порушення зобов'язань за
кредитним договором, строку дії
договору та при укладенні договору в
жовтні 2007 року не мав застережень чи
доповнень до договору, а з вимогами про
визнання договору недійсним звернувся
лише в листопаді 2013 року.

Таким чином, позивачем суду не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження помилки щодо істотних
обставин при укладенні кредитного
договору в жовтні 2007 року.

Позивач також посилається на статтю 230
ЦК України в обґрунтування своїх вимог
як на підставу для їх задоволення, щодо
можливості визнання судом правочину
недійсним, якщо одна із сторін навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних прав про
визнання правочинів недійсними»
правочин визнається вчинений під
впливом обману у випадку навмисного
введення сторони в оману щодо обставин,
які впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Як вбачається з матеріалів справи,
підписавши договір ОСОБА_1 засвідчив
те, що всі умови договору йому
зрозумілі і він вважає їх
справедливими, він ознайомлений з
усіма тарифами банку.

Будь-яких належних та допустимих, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
доказів на підтвердження того, що
договір був укладений позивачем під
впливом помилки чи обману позивачем не
представлено.

Крім того, як з'ясовано по справі, з
моменту укладення спірного кредитного
договору, тобто на протязі більше п'яти
років, позивач будь-яких претензій до
банку щодо процедури його укладення чи
змісту вчиненого правочину не мав, а з
позовом до суду про визнання цього
договору недійсним звернувся лише в
листопаді 2013 року, після ініціюванням
банком справи щодо стягнення з нього
заборгованості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 ЦПК.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду ніяких
доказів на підтвердження своїх
доводів, тому суд вважає, що позовні
вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Керуючись, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 15, 16, 203, 215-217, 227, 229, 230, 627-629,
638 ЦК України, Законом України «Про
захист прав споживачів», Постановою
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту №0 від
5 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1
та Публічним акціонерним товариством
«УкрСиббанк» відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, через Ленінський
районний суд м. Харкова. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -
Л.Л. шрамко