АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-247/11
інстанції - Ілюшик І.А.
Справа № 22-ц/774/1840/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової
Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 12
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «КУА
«Прімоколект-Капітал», третя особа:
ОСОБА_2 про визнання недійсними умов
договору та визнання удаваним
правочину, -

В С Т А Н О
В И Л А:

20 грудня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом, за яким
просив суд визнати недійсним
третейське застереження викладене в п.
10 кредитного договору № 500154174 від 07
серпня 2008 року про те, що спори за цим
договором підлягають остаточному
вирішенню у Постійнодіючому
Третейському суді при Всеукраїнській
громадській організації
«Всеукраїнський фінансовий союз»,
згідно до його Регламенту; визнати
недійсним третейське застереження
викладене в п. 8.3. кредитного договору №
490143057 від 19 березня 2009 року про те, що
спори за цим договором підлягають
остаточному вирішенню у
Постійнодіючому Третейському суді при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз», згідно до його
регламенту; визнати, що фактично та
згідно до умов кредитного договору №
500154174 від 07 серпня 2008 року, позивач
отримав від «ПАТ «Альфа-Банк» кредит в
розмірі 5000 гривень України, а не 2167,29
доларів США; визнати удаваним
правочином кредитний договір № 490143057
від 19.03.2009 року, укладений між позивачем
та ПАТ «Альфа-Банк», з метою
приховування кредитного договору №
500154174 від 07.08.2008 року. В обґрунтування
своїх позовних вимог посилався на те,
що згідно кредитного договору № 500154174
від 07 серпня 2008 року, він отримав від
ПАТ «Альфа-Банк» 5 000 грн. на строк до 07
серпня 2011 року, однак в п. 1 договору
було вказано, що він отримав кредит
начебто у вигляді 2167,29 доларів США. 19
березня 2009 року між позивачем та
відповідачем укладений кредитний
договір № 490143057, згідно до якого
позивач начебто взяв у відповідача
кредит у розмірі 18611,69 грн., хоча ніяких
коштів не отримував, а звернувся до
банку з метою розстрочити
заборгованість по першому кредиту.
Вважає, що при укладенні кредитних
договорів він не усвідомлював своїх
прав та обов'язків, інших суттєвих умов
стосовно обставин, які мають значення
при його укладанні, тобто при укладенні
договорів неправильно сприйняв умови
третейських угод, які мають істотний
характер, що вплинуло на його
волевиявлення, при відсутності якого
угоди не були б укладені. Кредитний
договір № 500154174 від 07 серпня 2008 року ним
взагалі не підписаний і це є також
додатковою підставою для визнання
третейського застереження недійсним.
Підставами вважати, що кредитний
договір був укладений у валюті України,
тобто в гривнях, а не в доларах США є те,
що вказана іноземна валюта виступала
не як засіб платежу, а як еквівалент
валюти України. Його права порушуються
спірним договором, бо через коливання
курсу долара до національної валюти
України він в теперішній час вимушений
сплачувати значно більшу суму в
гривнях, ніж ту яку фактично отримав в
гривнях від банку. Як вбачається з умов
кредитного договору № 490143057 від 19
березня 2009 року (п. 1.2.) кредит у розмірі
18611,69 грн., надається позивачу для
повернення заборгованості за
кредитним договором № 500154174, таким
чином кредитний договір № 490143057,
фактично приховує кредитний договір №
500154174, і таким чином це є удаваний
правочин. 29 грудня 2010 року позивач
надав суду додаткові письмові
пояснення в яких вказав, що ним додана
до позовної заяви копія кредитного
договору № 500154174 від 07 серпня 2008 року, в
оригіналі якого немає його підпису.
Позивач не заперечує, що за кредитним
договором № 500154174 він отримав від
відповідача 5000 грн., і в свою чергу саме
цей кредитний договір став підставою
для укладення ним з відповідачем в
подальшому спірного правочину у
вигляді кредитного договору № 490143057
від 19 березня 2009 року, який на його
думку є удаваним. 09 березня 2011 року
позивач подав заяву про збільшення
позовних вимог в якій просив також
скасувати рішення Постійнодіючого
Третейського суду при Всеукраїнській
громадській організації
«Всеукраїнський фінансовий союз» від 18
січня 2011 року, по справі № 5705-7/637/10 з тих
підстав, що вказаний суд виніс рішення
за кредитним договором, умови якого в
той час вже оспорювались у цивільній
справі, яка знаходилася у провадженні
Вільногірського міського суду. І в разі
визнання Вільногірським міським судом
Дніпропетровської області, недійсним
третейського застереження викладеного
в п. 8.3. кредитного договору № 49014357 від 19
березня 2009 року, підлягає скасуванню і
рішення Постійнодіючого Третейського
суду при Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз» від 18 січня 2011 року по
справі № 5705-7/637/10. На підставі цього
просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Вільногірського міського
суду Дніпропетровської області від 12
листопада 2013 року ухвалено: в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Позивач, представник позивача за
довіреністю, представник відповідача,
третя особа по справі в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явились, хоча належним чином
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, що підтверджується
поштовими повідомленнями. Судова
колегія у відповідності до вимог
статей 303-1, 305 ЦПК України, вважає
можливим розглянути справу за
відсутністю зазначених осіб.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено,
що 07 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ
«Альфа-Банк» (правонаступник ПАТ
«Альфа-Банк») укладено кредитний
договір № 500154174. Відповідно до п. 1, п. 2
вказаного договору кредит надається в
сумі 2167,29 доларів США, шляхом
перерахування на картковий рахунок
клієнта. Згідно п. 9 для повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування ним відкривається
мультивалютний рахунок НОМЕР_1 у ЗАТ
«Альфа-Банк». Пунктом 10 кредитного
договору № 500154174 передбачено, що спори
за цим договором підлягають
остаточному вирішенню у
Постійнодіючому Третейському суді при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз», згідно до його
регламенту. 19 березня 2009 року між ЗАТ
«Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № 490143057, згідно з п.
1.1. якого банк надає позичальнику
кредит у сумі 18611,69 грн. на цілі,
визначені у п. 1.3 Договору. Відповідно
до вказаного пункту кредитного
договору кредит видається
позичальнику виключно для сплати
платежів з виконання зобов'язань
позичальника за кредитним договором,
укладеним із банком. Вказаний договір
підписано сторонами. Згідно п. 8.3.
кредитного договору № 490143057 від 19
березня 2009 року, спори за цим договором
підлягають остаточному вирішенню у
Постійнодіючому Третейському суді при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз», згідно до його
регламенту. Вказаний договір підписано
сторонами. В матеріалах справи
міститься банківська ліцензія ЗАТ
«Альфа-Банк» та дозвіл № 61-4 виданий ЗАТ
«Альфа-Банк» на право здійснення
операцій визначених пунктами 1-4
частини другої та частиною четвертою
статті 47 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність» згідно з додатком до цього
дозволу. Згідно додатку до дозволу
№ 61-4 від 25 червня 2007 року ЗАТ
«Альфа-Банк» має право здійснювати
операції з валютними цінностями.
Рішенням Постійнодіючого Третейського
суду при Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз» від 18 січня 2011 року по
справі № 5705-7/637/10 стягнуто з ОСОБА_1,
ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ
«Альфа-Банк» заборгованість за
кредитом - 16295,83, по процентах - 0, 54 грн.,
по комісії - 1724,03 грн., штраф - 3141,75 грн.,
пеня -2791,75 грн. До матеріалів
справи залучена заява ОСОБА_1 про
отримання кредиту датована 07 серпня 2009
року та підписана позивачем.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, міський суд виходив з того, що
заявлені позивачем вимоги про визнання
недійсними третейських застережень в
п. 10 кредитного договору № 500154174 від 07
серпня 2008 року та в п. 8.3. кредитного
договору № 490143057 від 19 березня 2009 року
недійсними з тих підстав, що при
укладенні кредитних договорів він не
усвідомлював своїх прав та обов'язків,
інших суттєвих умов стосовно обставин,
які мають значення при його укладанні,
тобто при укладенні договорів
неправильно сприйняв умови
третейських угод, які мають істотний
характер, що вплинуло на його
волевиявлення, при відсутності якого
угоди не були б укладені, з регламентом
Постійнодіючого Третейського суду при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз» він не був
ознайомлений, - задоволенню не
підлягають, оскільки угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.
Спірний кредитний договір № 500154174 від 07
серпня 2008 року укладено сторонами до
набрання чинності ЗУ «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо врегулювання відносин між
кредиторами та споживачами фінансових
послуг» від 22 вересня 2011 року № 3795-VI,
тому укладення сторонами договору
кредиту в іноземній валюті у 2008 році не
суперечило положенням діючого на той
час законодавства, а ЗАТ «Альфа-Банк»
мав на той час відповідну банківську
ліцензію та дозвіл. Вимога ОСОБА_1 про
визнання того, що фактично та згідно до
умов кредитного договору № 500154174 від
07.08.2008 року, позивач отримав від ПАТ
«Альфа-Банк», кредит в розмірі 5000
гривень України, а не 2167,29 доларів США є
такою, що не відповідає способам
захисту встановленим цивільним
законодавством. Твердження позивача
про те, що кредитний договір № 500154174 ним
не підписано спростовується
матеріалами справи, оскільки кредитний
договір складається з двох частин, з
яких перша частина - це оферта, тобто
пропозиція позичальника до банку щодо
отримання кредиту на відповідних
умовах, дана частина містить підпис
позивача та всі необхідні реквізити, а
друга частина - акцепт банку, тобто
погодження банком пропозиції
позичальника щодо отримання кредиту на
узгоджених умовах. Твердження позивача
про те, що його права порушуються
спірним договором, бо через коливання
курсу долара до національної валюти
України він в теперішній час вимушений
сплачувати значно більшу суму в
гривнях, ніж ту яку фактично отримав в
гривнях від банку не має правового
значення для вирішення справи.
Позивачем також не надано доказів
удаваності вчиненого правочину й не
пояснено який же правочин тоді сторони
насправді вчинили, уклавши оспорюваний
кредитний договір, приховуючи на його
думку інший кредитний договір. Закон не
передбачає недійсності удаваного
правочину, а лише пропонує застосувати
до відносин сторін норми, що регулюють
той правочин, який сторони насправді
мали на увазі. Отже, вимога позивача про
визнання кредитного договору удаваним
правочином ґрунтується на невірному
тлумаченні ним положень ст. 235 ЦКУ та є
неконкретною, а тому задоволенню не
підлягає. Твердження позивача про те,
що третейський суд виніс рішення за
кредитним договором, умови якого в той
час вже оспорювались у цивільній
справі, яка знаходилася у провадженні
Вільногірського міського суду, а тому
вказане рішення має бути скасовано, суд
не може прийняти до уваги та вважає за
необхідне в задоволенні вказаної
вимоги відмовити, враховуючи положення
ст. 11 ЦПКУ щодо підстав позову. Крім
того, в задоволенні вимоги про визнання
недійсним третейського застереження
викладеного в п. 8.3. кредитного договору
№ 49014357 від 19.03.2009 року позивачу
відмовлено.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами), які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, на яку
посилався позивач, і роз'яснень, даних у
п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду
від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", суд,
установивши, що угода укладена
сторонами з метою приховати іншу угоду,
визнає, що сторонами укладена та угода,
яку вони дійсно мали на увазі. В тому
разі, коли така угода суперечить
закону, суд постановляє рішення про
визнання недійсною укладеної
сторонами угоди із застосуванням
наслідків, передбачених для
недійсності угоди, яку вони мали на
увазі. За удаваним правочином (стаття
235 ЦК) сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися
тільки у випадку, коли правочин, який
сторони насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

Отже, судом першої інстанції вірно
встановлено, що оскільки спірні
кредитні договори не суперечать
положенням вищевказаним нормам закону
або іншим нормам закону із зазначених
підстав у позові, то не має підстав для
визнання їх недійсними в цілому або в
частинах.

Судом встановлено, що на момент
підписання договорів сторонами у
кредитних правовідносинах було
досягнуто згоди з усіх істотних умов.
На час укладання договору обидві
сторони володіли необхідним обсягом
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі. Отримавши
кредит у відповідача, позивач
погодився з умовами даних договорів.

Згідно ст. 12 Закону України «Про
третейські суди», - третейська угода
може бути викладена зокрема шляхом
включення до тексту договору
третейського застереження.

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону та
ст. 17 ЦПК України, - сторони мають право
передавати спір на розгляд
третейського суду, крім випадків,
встановлених законом. На час
виникнення спірних правовідносин
(серпень 2008, березень 2009) вказаний Закон
України не містив заборони на
укладення третейської угоди, яка була у
виді третейського застереження у
кредитному договорі.

З урахуванням зазначених норм Закону,
а також висновків, що містяться у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року № 1-рп/1008 (справа про
завдання третейського суду), у пункті 2
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», - третейська угода про
передання спору на розгляд
третейського суду не є відмовою від
права на звернення до суду, а є одним із
способів реалізації права на захист
своїх прав, гарантованих Конституцією
України (частина п'ята статті 55), тому
підстави для визнання третейських угод
недійсними відсутні.

Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У
ст. 119 ЦПК України передбачено форма і
зміст позовної заяви особи, яка
зокрема, має містити виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
За вимогами ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд має вирішити, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги. При
цьому змінювати зазначені у позовній
заяві обставини суд не має права.

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.

Тобто, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорене право чи
цивільний інтерес, які і є підставою
для звернення особи за захистом свого
права із застосуванням відповідного
способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Перелік таких способів захисту,
наведено в ч. 2 вказаної статті.

Розглядаючи спір, судова колегія
дійшла висновку про недоведеність
наявності порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
позивача за обставинами справи.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що
судом проігноровано невідповідність
умов кредитних договорів
законодавству України, - судова колегія
вважає неспроможними, тому що вони
спростовуються матеріалами справи.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що
судом не надано оцінки тому, що ПАТ
«Альфа-Банк» правонаступником якого
став відповідач, письмової інформації
перед укладенням спірних кредитних
договорів відносно умов кредитування
позичальнику не надавав, - судова
колегія вважає безпідставними,
оскільки вказані обставини не були
предметом розгляду справи відповідно
до заявлених вимог.

Доводи в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду та
стосуються переоцінки доказів у
справі.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України
судова колегія, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 12
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії