АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1302/14
Справа: № 643/5409/13-ц
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 23 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, у якому
вказувала на те, що з 02 червня 2007 року
вони з відповідачем по справі ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу з відповідачем ними у 2010
році за спільні кошти було придбано
майно, що є їхньою сумісною власністю, в
тому числі й легковий автомобіль марки
SUBARU, модель IMPREZA GL AWD, 1998 року випуску,
номерний знак НОМЕР_1.

Придбаний спільно з чоловіком
автомобіль був оформлений та
зареєстрований в органах ДАЇ на його
ім'я, а позивачка була вписана в
свідоцтві про реєстрацію (технічному
паспорті) з правом керування
зазначеним транспортним засобом.

Враховуючи той факт, що останнім часом
їхнє спільне життя з відповідачем
ОСОБА_3 не склалося, спільне
господарство ними не велося й спільно
вони не проживали з серпня 2012 року, шлюб
між ними було розірвано, про що 27
березня 2013 року Московським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції видано відповідне свідоцтво
про розірвання шлюбу.

Проте, спільно придбаний ними
автомобіль марки SUBARU, модель IMPREZA GL AWD,
1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1
перебуває в користуванні колишнього
чоловіка, оскільки останній не вважає
за потрібне надавати їй користуватися
ним, у зв'язку з чим вона, позивачка
вирішила поділити майно, набуте ними у
шлюбі, яке є їхньою спільною сумісною
власністю.

При цьому вона випадково дізналась, що
їхній спільний автомобіль 26 жовтня 2012
року було знято її чоловіком з
реєстраційного обліку в ДАЇ для
реалізації та в подальшому
зареєстровано (перереєстровано) на
іншу особу: відповідача ОСОБА_4
(давнього знайомого та приятеля
чоловіка) з наданням автомобілю іншого
номерного знаку НОМЕР_3.

Для з'ясування виниклої ситуації вона
звернулась до Управління ДАЇ ГУМВС
України в Харківській області з
письмовою заявою про надання
інформації щодо зняття з обліку чи
перереєстрації її колишнім чоловіком -
відповідачем ОСОБА_3 їхнього спільного
автомобіля марки SUBARU, модель IMPREZA GL AWD,
1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1
та копій документів, що стосуються цієї
реєстрації (перереєстрації), проте в
наданні запитуваної нею інформації їй
було відмовлено з посиланням на
конфіденційний її характер.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що її чоловік ОСОБА_3 без її
дозволу та письмової згоди самостійно
розпорядився належним їм спільним
майном - транспортним засобом, набутим
у шлюбі, усупереч вимогам ч. 3 ст. 65 СК
України, чим порушив її права власника
на спільне сумісне майно, позивачка
ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 60,
65 СК України, ст.ст. 321, 368, 369, 330, 387, 388 ЦК
України визнати недійсною угоду між
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від
26.10.2012 року про відчуження автомобіля
марки SUBARU, модель IMPREZA GL AWD, 1998 року
випуск, номерний знак НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_3 проти заявленого
його колишньою дружиною позову
заперечував, посилаючись на його
безпідставність.

При цьому він вказував на те, що при
перереєстрації транспортного засобу,
який є спільним сумісним майном
подружжя, в органах ДАЇ на іншу особу
згода іншого із подружжя не потрібна, а
спірний автомобіль був переданий
відповідачу ОСОБА_4 в рахунок погашення
боргу ще в період спільного життя з
позивачкою, про що їй було достовірно
відомо.

Відповідач ОСОБА_4 проти заявлених
позивачкою ОСОБА_2 вимог також
заперечував, посилаючись на те, що
спірний автомобіль він придбав на
законних підставах.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 23 грудня 2013 року в
задоволенні заявленого ОСОБА_2 позову
відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, позивачка ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити по справі
нове рішення, яким задовольнити
заявлені нею вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що має
значення для справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті й постановлення по справі
незаконного рішення.

Зокрема, апелянт вказує на те, що
приймаючи рішення у справі, суд першої
інстанції безпідставно відмовив у
задоволенні заявлених нею позовних
вимог, не зважаючи на те, що належний їм
з колишнім чоловіком на праві спільної
сумісної власності легковий
автомобіль був незаконно відчужений
останнім без будь-якої її згоди та
дозволу, що призвело до порушення її
законних прав як одного з подружжя та
співвласника цього рухомого майна.

При цьому апелянт ОСОБА_2 вказує й на
те, що в процесі розгляду справи судом
було з'ясовано, що спірний автомобіль
було придбано відповідачем ОСОБА_4
через ТОВ «Товарна біржа
«Слобожанщина», тобто шляхом укладення
товарно-біржової угоди, про що свідчить
відповідна Довідка-рахунок серії ДПІ №
862736 від 25.12.2012 року, на підставі якої
автомобіль був зареєстрований в
органах ДАЇ за останнім.

Проте зазначена Довідка-рахунок не
містила всіх необхідних для вирішення
справи по суті даних щодо змісту даної
товарно-біржової угоди, насамперед -
про особу продавця товару.

У зв'язку з неможливістю самостійно
отримати необхідну інформацію для
уточнення заявлених нею позовних
вимог, позивачкою до суду першої
інстанції було подано заяву про
витребування доказів, а саме:
витребування від ТОВ «Товарна біржа
«Слобожанщина» повної інформації про
зміст (умови) зареєстрованої ним
біржової угоди та копію біржової угоди
з усіма додатками, на підставі якої
легковий автомобіль марки SUBARU, модель
IMPREZA GL AWD, 1998 року випуску, (свідоцтво про
державну реєстрацію НОМЕР_4, кузов №
НОМЕР_2), на даний час номерний знак
НОМЕР_3 (попередній номерний знак
НОМЕР_1) був проданий і переданий
громадянину ОСОБА_4 відповідно до
Довідки-рахунку, виданої ТОВ «ТБ
«Слобожанщина» серії ДПІ № 862736 та
повної інформації про зміст (умови)
всіх зареєстрованих в ТОВ «ТБ
«Слобожанщина» угод та копій цих угод у
з усіма додатками щодо відчуження
відповідачем ОСОБА_3 легкового
автомобіля марки SUBARU, модель IMPREZA GL AWD,
1998 року випуску, (кузов № НОМЕР_2) на
даний час номерний знак НОМЕР_3
(попередній номерний знак НОМЕР_1),
однак ця її заява судом першої
інстанції була відхилена, в зв'язку з
чим безпідставно було відмовлено в
задоволенні її позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення, з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не
відповідає зазначеним вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи у задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_2 вимог, суд першої
послався на те, що остання не довела,
яка саме угода та яких умовах була
укладена між відповідачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 26.10.2012 року.

Однак, із таким висновком районного
суду судова колегія погодитися не може,
оскільки до цього висновку суд першої
інстанції дійшов з порушенням норм
процесуального права та повного
з'ясування обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених цим
Кодексом.

При цьому частиною 4 коментованої
правової норми прямо передбачено, що
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав, у тому числі й щодо
витребування доказів, у випадках коли
щодо отримання доказів у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
є складнощі.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст.
319 ЦК України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, не завдаючи при цьому шкоди
правам інших осіб і не порушуючи їхніх
інтересів.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Поняття права спільної та спільної
сумісної власності надається
законодавцем у статтях 355, 368 ЦК України.

Відповідно до вказаних правових норм
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно).

Спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного із них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

За правилами ст. 60 Сімейного кодексу
України (далі - СК України) майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.

За містом права спільної сумісної
власності, як і будь-якого права
власності, є право володіння,
користування та розпорядження
спільною річчю. Розпорядження майном,
що є у спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників (ст. 369 ЦК України, ст.ст. 63
і 65 СК України).

Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК
України).

Таким чином, право кожного зі
співвласників на володіння,
користування та розпорядження
спільною річчю кореспондує обов'язку
кожного з них погоджувати свою
поведінку, пов'язану з володінням,
користуванням та розпорядженням нею, з
іншим співвласником, тобто кожен
співвласник, у тому числі й подружжя,
при здійсненні права спільної сумісної
власності зобов'язаний займати не
тільки пасивну (не перешкоджати одне
одному в здійсненні правомочностей,
пов'язаних з цією власністю), а й
активну позицію, змістом якої, є право
та обов'язок кожного з подружжя
узгоджувати свою поведінку щодо
володіння, користування та
розпорядження спільним майном з другим
із подружжя.

Порядок розпорядження спільним майном
подружжя більш детально врегульовано у
спеціальному законодавчому акті, яким
є Сімейний кодекс України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя.

При цьому дружина, чоловік має право на
звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як такого,
що укладений другим із подружжя без її,
його згоди, якщо цей договір виходить
за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Таким чином, законодавець, виходячи із
положень ч. 2 ст. 65 СК України, та
зазначаючи, що при укладенні договорів
одним із подружжя, вважається, що він
діє за згодою другого подружжя,
передбачає підвищену охорону прав
іншого із подружжя-співвласника майна,
вимагаючи дотримання письмової форми
на надання згоди на укладення договору
стосовно цінного майна.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені законодавцем у ст. 203 ЦК
України. Відповідно до цієї правової
норми:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правові наслідки недодержання
сторонами при вчиненні правочину вимог
закону також передбачені у Цивільному
кодексі України.

Так, за правилами ст. 215 ЦК України
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу є підставою недійсності
такого правочину.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо ж недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності
правочину визначені законодавцем у ст.
216 ЦК України.

Згідно цієї правової норми недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Як встановлено по справі, і ця
обставина сторонами
цивільно-правового спору визнається й
не заперечується, позивачка ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_3 з 02 червня 2007 року
перебували в зареєстрованому шлюбі.

У 2010 році в період їхнього шлюбу ними
було придбано легковий автомобіль
марки SUBARU, модель IMPREZA GL AWD, 1998 року
випуску, (кузов № НОМЕР_2), що був
зареєстрований на ім'я відповідача
ОСОБА_3 (свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_4), та який є спільним сумісним
майном подружжя.

Згідно облікової картки приватного
транспортного засобу вказаний
легковий автомобіль (держаний номерний
знак НОМЕР_1) за заявою відповідача
ОСОБА_3 26 жовтня 2012 року був знятий з
обліку в органах ДАЇ для його подальшої
реалізації (а.с. 59, 64).

25 грудня 2012 року між відповідачем
ОСОБА_3 (комітентом) та ТОВ ТБ
«Слобожанщина» (комісіонером) було
укладено Договір № 9017, згідно якого
комісіонер узяв на себе зобов'язання
здійснити в інтересах та за рахунок
комітента роботи, пов'язані з продажем
спірного автомобіля марки SUBARU, модель
IMPREZA GL AWD, 1998 року випуску, (кузов №
НОМЕР_2), державний номерний знак
НОМЕР_1, а саме: передпродажну
підготовку, рекламне та
інформаційне-консультаційне
забезпечення, продаж транспортного
засобу з оформленням відповідної
довідки - рахунку для подальшої
реєстрації в РЕВ ДАЇ на нового
власника.

Того ж дня, тобто 25 грудня 2012 року
зазначений автомобіль, що належав
подружжю ОСОБА_3 на праві спільної
сумісної власності, був проданий через
комісіонера - ТОВ «Товарна біржа
«Слобожанщина» покупцю ОСОБА_4 - іншому
відповідачу по справі за ціною 30 092,69
грн. з подальшою його реєстрацією в
органах ДАЇ на нового власника на
підставі Довідки-рахунку серії ДПІ №
862736, виданої ТОВ «ТБ «Слобожанщина», з
видачею на придбаний транспортний
засіб нового державного номерного
знаку НОМЕР_3 (а.с. 55, 58, 61, 62).

При цьому будь-якої свої згоди, тим
більше письмової, на укладення
зазначеного правочину щодо відчуження
належного їм на праві спільної
сумісної власності рухомого майна
(автомобіля) позивачка ОСОБА_2, як
рівноправний власник спільного майна
подружжя, не давала й цей договір
купівлі-продажу транспортного засобу
сторонній особі було вчинено її
чоловіком - відповідачем ОСОБА_3
самостійно, на власний розсуд, навіть
без повідомлення останньої про його
укладення, факт чого відповідачем
ОСОБА_3 належними та допустимими, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
доказів не спростовано.

Не спростовано відповідачем ОСОБА_3 і
тверджень позивачки про те, що про
будь-які його борги перед відповідачем
ОСОБА_4 вона не знала, будь-яких коштів
від останнього на потреби сім'ї ними не
отримувалось, а тому їх спільний з
чоловіком автомобіль, набутий у шлюбі,
не міг бути предметом продажу чи
передачі відповідачу ОСОБА_4 у рахунок
погашення особистих боргів перед ним
її чоловіка, якщо такі взагалі мали
місце.

У ст. 65 СК України закріплено нову
оціночну категорію «цінне майно», хоча
і не надається її визначення або
загальних критеріїв, які б дали змогу в
разі спору віднести те чи інше майно
подружжя до цінного майна. Проте,
виходячи із суми виручених грошових
коштів (30 092,69 грн.), які були передані
відповідачу ОСОБА_3 за проданий
спільний автомобіль подружжя, та з
урахуванням того, що у ч.1 ст. 31 ЦК
України правочин вважається дрібним
побутовим, якщо він задовольняє
побутові потреби особи, відповідає її
фізичному, духовному чи соціальному
розвитку та стосується предмета, який
має невисоку вартість, то договором
стосовно цінного майна можна вважати
договір, який виходить за межі дрібного
побутового правочину, що в даному
випадку якраз і має місце.

Таким чином, враховуючи наведене вище,
а також те, що спірний договір
купівлі-продажу вищезазначеного
транспортного засобу є угодою щодо
розпорядження спільним майном
подружжя, яка була оформлена з
порушенням вимог ч. 3 ст. 65 СК України,
оскільки продаж спільного автомобіля
відбувся без письмової згоди позивачки
ОСОБА_2, яка є його співвласником, що у
відповідності до ст. 215 ЦК України є
недодержанням стороною правочину
вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 ЦК
України, вказаний правочин не може
вважатися правомірним.

Проте, суд першої інстанції,
розглядаючи цивільно-правовий спір по
суті та приймаючи рішення у справі,
дійсні обставини справи не з'ясував, на
норми матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини,
належної уваги не звернув, а тому
безпідставно відмовив у задоволенні
заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог.

За таких обставин, з огляду на
викладене, рішення Московського
районного суду м. Харкова від 23 грудня
2013 року, ухвалене по справі, не може
бути визнане законним, обґрунтованим, а
тим паче справедливим, у зв'язку з чим
судова колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити заявлені позивачкою
ОСОБА_2 вимоги, визнавши недійсним
договір купівлі-продажу легкового
автомобіля SUBARU, модель IMPREZA GL AWD, 1998 року
випуску, (кузов № НОМЕР_2), укладений 25
грудня 2012 року між відповідачами
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через комісіонера -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Товарна біржа
«Слобожанщина».

При цьому зазначаючи конкретну дату
зазначеного спірного договору
купівлі-продажу авто - 25.12.2012 року,
судова колегія не виходить за межі
заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог,
позаяк у даному випадку предметом
виниклого цивільно-правового спору є
саме угода по відчуженню спільного
рухомого майна подружжя -
вищевказаного транспортного засобу, а
уточнити конкретну дату цієї угоди в
суді першої інстанції позивачка ОСОБА_2
була позбавлена можливості внаслідок
невиконання районним судом приписів ч.
4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи та здійсненню
сторонами їх процесуальних прав.

Що ж стосується питання розподілу
судових витрат по справі, то це питання
судова колегія вирішує відповідно до
приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 60, 63, 65 СК України, ст.ст.
203, 215 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 304, 307, 309, 313 -
315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 23 грудня 2013 року -
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу легкового автомобіля
SUBARU, модель IMPREZA GL AWD, 1998 року випуску,
(кузов № НОМЕР_2), укладений 25 грудня 2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через
комісіонера - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Товарна біржа
«Слобожанщина».

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з кожного
окремо, на користь ОСОБА_2 по 172 (сто
сімдесят дві) грн. 06 коп. судових витрат,
понесених нею по справі, пов'язаних зі
сплатою судового збору при зверненні
до суду першої та апеляційної
інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: