________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 1512/2-1301/11
Провадження № 2/520/525/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2014 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі: головуючого - судді
Калашнікової О.І.

при секретарі Малярчук О.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Таїровської
селищної ради, третя особа без
самостійних вимог - Головне управління
Держземагенства Одеської області про
визнання рішення селищної ради
неправомірним, про визнання державного
акту про право власності на землю
недійсним, про скасування державної
реєстрації, про відновлення меж
суміжного землекористування, усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою,

встановив:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 29.12.2009 року звернулись
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
відновлення меж суміжного
землекористування між власниками
домоволодінь по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2
Ухвалою Київського райсуду м.Одеси від
13 травня 2010 року провадження по справі
було зупинено до вирішення іншим судом
справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1,
укладеного 15.10.2009 року між ОСОБА_5 і
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Після відновлення
провадження по справі позивачеві
сторона неодноразово уточнювала свої
вимоги і в судовому засіданні ОСОБА_1,
який діє від свого імені та від імені
ОСОБА_2, та його представник підтримали
такі вимоги: визнати неправомірним та
скасувати рішення виконкому
Таїровської селищної ради №204 від 25
травня 2001 року «Про безкоштовну
передачу в приватну власність ОСОБА_3
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель площею 0,107 га»;
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1072 га по АДРЕСА_1 від 16.12.2004 року
та скасувати його державну реєстрацію;
відновити межі суміжного
землекористування по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2
відповідно первісним
правовстановлюючим документам;
усунути позивам перешкоди у
користуванні земельною ділянкою,
шляхом зобов»язання ОСОБА_3 звільнити
самочинно зайняту земельну ділянку та
знести за його рахунок споруди, зведені
на цій ділянці.

ОСОБА_3 до судового засідання не
з»явився, про час та місце слухання
справи сповіщений належним чином,
причини неявки суду не повідомив.
Відповідач з позовом ознайомлений,
надавав пояснення по справі як в усній
так і в письмовій формі.

Представник Таїровської селищної ради
до суду не з»явився, про час та місце
слухання справи сповіщений, причини
неявки суду не повідомив.

Представник Головного управління
Держземагенства Одеської області
позов ОСОБА_1 і ОСОБА_7 підтримав.

Суд вислухав учасників процесу, вивчив
матеріали справи і встановив наступне:

На підставі договору дарування від 15
жовтня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
праві власності у рівних частках
належить житловий будинок лі.»Д»,
загальною площею 40 кв.м., в тому числі
житловою 15,2 кв.м. з надвірними
спорудами навіс літ.»М», вбиральня
літ.»Л», огорожа №2,3 за адресою АДРЕСА_1.

Відчужуваний житловий будинок належав
ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право
особистої власності на житловий
будинок, виданого Житлово-комунальним
відділом виконкому Київської районної
Ради народних депутатів м. Одеса 16
квітня 1987 року та зареєстрованому у
Одеському МБТІ в низі № 201 , реєстр №
20447. Рішенням загальних зборів колгоспу
ім. Карла Лібкнехта Овідіопольського
району Одеської області №2 від 21.04.1976
року ОСОБА_5, як члену колгоспу, була
відведена в натурі земельна ділянка
площею 0,09 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку. На
момент укладання договору дарування у
фактичному користуванні ОСОБА_5
перебувала ділянка площею 629 кв.м.

ОСОБА_3 є власником 12 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті батька ОСОБА_8
на підставі заповіту від 12.11. 1974 рок та
рішення Київського нарсуду м. Одеси
від 21.11.1975 року. Домоволодіння, належне
ОСОБА_3, розташоване на суміжній до
ділянки ОСОБА_5, земельній ділянці. На
підставі звернення виконкому
Київської районної Ради м. Одеси до
МБТІ було виділено житловий будинок,
належний на праві власності ОСОБА_5 у
самостійне домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1, а домоволодінню, належному у
рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_10,
надано адресу АДРЕСА_1.

З 1975 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (батько
відповідача ОСОБА_8 і ОСОБА_5 перебували
у шлюбі з 1969 року по день смерті ОСОБА_8)
виник спір щодо володіння і
користування ОСОБА_5 житловим будинком
літ.»Д» по АДРЕСА_1; неодноразово позови
ОСОБА_3 і ОСОБА_5 розглядались судами.
Так, у 2010 році ОСОБА_3 оспорив в судовому
порядку договір дарування житлового
будинку з надвірними спорудами,
укладений 15.10.2009 року між ОСОБА_5 з
однієї сторони і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
другої. Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 21 листопада 2012
року ОСОБА_3 у задоволенні позову
відмовлено. У 2013 році ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом про визнання за ним
права власності на літню кухню літ.»Д»
по АДРЕСА_1, стверджуючи, що зазначена
будівля розташована на земельній
ділянці, що належить йому - позивачу- на
праві власності. Рішенням Київського
райсуду м.Одеси від 11 квітня 2013 року
ОСОБА_3 відмовлено у задоволення
позову.

На підставі рішення виконкому
Таїровської селищної ради №204 від 25
травня 2001 року ОСОБА_3 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,1072 га по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та споруд.

Позивачі стверджують, що зазначене
рішення селищної ради є неправомірним,
тому як при передачі земельної ділянки
ОСОБА_3 селищна рада не прийняла до
уваги наступне:

до ОСОБА_3 земельна ділянка по АДРЕСА_1
у користування перейшла у 1975 році, коли
він отримав у власність 12 частину
житлового будинку в порядку
спадкування після смерті батька
ОСОБА_8 Батько відповідача у 1957 році
звертався до правління колгоспу
ім..К.Лібкнехта з заявою про виділення
йому під забудову земельної ділянки і
рішенням правління від 7.06.1957 року
(протокол за №14) доручено земельній
комісії виділити ОСОБА_8 земельну
ділянку площею 0,06 га під забудову.
Інших документів щодо надання та
відводу ОСОБА_3 земельної ділянки під
забудову не існує. Рішенням народного
суду Приморського району м.Одеси від
20.03.1962 року визнано за ОСОБА_9 (колишня
дружина ОСОБА_8) право власності на 12
частину незакінченого будівництвом
житлового будинку по АДРЕСА_1, який
подружжя побудувало на ділянці,
отриманій ОСОБА_8 у 1957 році. Рішенням
цього ж суду від 4.09.1962 року житловий
будинок АДРЕСА_1 поділено між ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 На вимогу суду ОМБТІ 30.06.1962 року
надало висновок щодо розподілу
земельної ділянки по АДРЕСА_1 між
співвласниками будинку, за яким
власнику №1 надається ділянка площею
120,5 кв.м., а власнику №2 надається
ділянка площею 720,5 кв.м.;

акт відводу земельної ділянки в натурі
від 7.02.1976 року і схематичний план
земельної ділянки по АДРЕСА_1,
виконаний землевпордковцем 1.11.1977 року
за результатами обміру присадибної
ділянки ОСОБА_5 в натурі;

схематичні плани земельної
ділянки АДРЕСА_1 , виконані ОМБТІ у 1974
році, 1982 році,1987 році, 1991 році;

Акт від 23.04.1983 року про самочинне
демонтування ОСОБА_3 огорожі, яка
існувала по межі земельної ділянки
ОСОБА_5

Позивачі вимагають скасувати
рішення виконкому Таїровської
селищної ради №204 від 25.05.2001 року,
визнати недійсним державний акт на
право приватної власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку площею 0,1072 га по
АДРЕСА_1, виданий на підставі
неправомірного рішення та відновити
межі земельної ділянки по АДРЕСА_1
відповідно до акту відводу земельної
ділянки від 7.02.1976 року та схематичного
плану від 1.11.1977 року. Позивачі також
вимагають зобов»язати ОСОБА_3 усунути
перешкоди у користуванні їм земельною
ділянкою площею 900 кв.м. по АДРЕСА_1
шляхом знесення будівель і споруд на
цій земельній ділянці.

Позивачі на обґрунтування своїх
вимог посилались на вище зазначені
письмові докази та на висновок судової
будівельно-технічної експертизи №405,
виконаної експертами ТОВ ОФ
«ИНЮГ-Экспертиза» 24.07.2013 року.

ОСОБА_3, не визнаючи позов, у
письмових запереченнях посилався на
його безпідставність тому як: земельна
ділянка ОСОБА_5 «не виділялась, а
закріплювалась» і колгосп не мав права
закріплювати цю ділянку за ОСОБА_5, бо
ділянка вже була поділена у 1962 році між
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 Відповідач також
вважає, що у 1957 році земельною комісією
колгоспу ім..К.Лібкнехта його батькові
ОСОБА_8 була відведена земельна ділянка
площею 0,105 га. І стверджує, що у 2001 році
йому правомірно у приватну власність
передано земельну ділянку площею 0,1072
га по АДРЕСА_1.

При вищенаведених обставинах суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягають
задоволенню з наступних підстав:

Згідно до вимог ст. 20 Земельного
Кодексу УРСР від 08.07.1970 року право
землекористування громадян, які
мешкають у сільській місцевості,
засвідчується записами у земельно -
шнурових книгах сільськогосподарських
підприємств і організацій та по
господарських книгах сільських Рад, а в
містах та селищах міського типу - у
реєстрових книгах виконавчих
комітетів міських, селищних Рад
народних депутатів. У довідці КСП «
Нива» Овідіопольського району
Одеської області ( раніше колгосп ім..
К.Лібкнехта) за ОСОБА_5 по шнуровій
книзі за записом № 71-18р значиться
земельна ділянка площею 0,09 га по
АДРЕСА_1. Надані суду письмові докази -
виписка з рішення загальних зборів
колгоспників про надання земельної
ділянки, акт встановлення меж ділянки
зі схемою меж ділянки - підтверджують
правомірність користування ОСОБА_5
земельною ділянкою площею 900 кв.м. по
АДРЕСА_1.

Твердження позивачів, що земельна
ділянка, на якій розташовано будинок
літ.»Д», не є на сьогодні об»єктом
самостійного користування, оскільки
площа цієї ділянки включена в межі
відводу земельної ділянки належної на
праві власності на підставі державного
акту ОСОБА_3, підтверджується висновком
судової будівельно-технічної
експертизи №405, виконаної експертами
ТОВ ОФ «ИНЮГ-Экспертиза» 24.07.2013 року.

23 квітня 1983 року, ОСОБА_3 самочинно
демонтував огорожу, яка розділяла
земельні ділянки ОСОБА_5 і ОСОБА_3, що
підтверджується актом від 23.04.1983 року.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 21.11.2012 року
встановдено, що домоволодіння АДРЕСА_1
правомірно належало на праві власності
ОСОБА_5 і для його будівництва та
обслуговування останній була
відведена земельна ділянка площею 0,09
га. Зазначеним судовим рішенням також
встановлено самочинне демонтування
ОСОБА_3 розподільчої огорожі.

Ч.3 ст.61 ЦПК України визначає, що
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.3 ст. 377 ЦК України
і ст.120 ЗК України до позивачів перейшло
право користування земельною ділянкою,
яка надавалася ОСОБА_5 для
обслуговування житлових та нежитлових
споруд по АДРЕСА_1. Таким чином, згідно з
правовстановлюючими документами,
площа земельної ділянки позивачів
повинна складати 900 кв.м. але вони
фактично користуються земельною
ділянкою площею 629 кв.м.АДРЕСА_1, решта
ділянки площею 271 кв.м. передана
рішенням виконкому Таїровської
селищної ради і знаходиться у
користуванні відповідача .

Надані суду докази - витяг з
протоколу № 14 від 07.06.1975 року, рішення
Приморського райсуду м. Одеси від 20.03.1962
року за по справі позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_8 про визнання права власності на
12 частину домоволодіння- колгоспнику
ОСОБА_8 виділялась земельна ділянка
площею 0,06 га для будівництва
житлового, надалі цей будинок було
побілено між колишнім подружжям ОСОБА_8
і ОСОБА_9 та визначено порядок
користування земельною ділянкою.
ОСОБА_3 земельна ділянка не виділялася
колгоспом не виділялась. Відповідач
отримав у спадок після смерті батька 12
частину будинку і до нього у
користування перейшла ділянка, на якій
розташована ця частина будинку.

Рішенням виконкому Таїровської
селищної ради № 204 від 25 травня 2001 року
« Про безоплатну передачу ОСОБА_3
земельної ділянки для будівництва та
обслуговання житлового будинку,
господарських будівель» - ОСОБА_3
передано безоплатно в приватну
власність земельну ділянку площею 0,1072
га, на підставі даного рішення йому
було видано державний акт серії НА №
357934 від 16 грудня 2004 року, на право
власності на земельну ділянку площею
0,1072 га по АДРЕСА_1, Овідіопольського
району Одеської області для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд( присадибна
ділянка), в якому вказані межі суміжних
ділянок, однак земельна ділянка,
належна ОСОБА_5 зовсім не вказана і не
врахована, місце її розташування не
зазначено.

Згідно ст. 17 Земельного Кодексу України
1990 року ( з відповідними змінами) , який
діяв на час прийняття рішення
Таїровською селищною радою про
передачу земельної ділянки у приватну
власність ОСОБА_3, передача земельних
ділянок у приватну власність
провадилася Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки. Земельні ділянки передавалися
у власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір ( земельно -
кадастрова документація, дані бюро
технічної інвентаризації, тощо).

Відповідно до ст. 22 цього кодексу, право
власності на землю або право
користування земельною ділянкою
виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі ( на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення меж цієї ділянки в натурі
( на місцевості) і одержання документа,
що посвідчує право власності або право
користування землею, забороняється.

В подальшому, з 01 січня 2002 року в
подібних випадках право власності на
земельні ділянки або їх частини могли
переходити у порядку визначеному
ст.ст. 116, 120, 125, 126 ЗК України за
цивільно-правовими угодами, а право
користування - на підставі договору
оренди;за рішенням органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, але
обов'язковою умовою є також розробка
технічної документації і встановлення
меж земельної ділянки у натурі. З
ОСОБА_5, як користувачем суміжної
земельної ділянки, не узгоджувались
межі ділянки відповідача, як того
потребувало діюче на той час земельне
законодавство і нині діючий ЗК.

Суд не отримав письмових доказів, що
землевпорядними організаціями було
встановлено межі земельних ділянок
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (на місцевості) і та
закріплено довгостроковими межовими
знаками. З огляду на викладене, суд
дійшов висновку,що право володіння та
користування земельною ділянкою у
розмірі 0,1072га у ОСОБА_3 не виникло й
державний акт на право приватної
власності на землю видано
безпідставно.

Згідно зі статтею 116 ЗК Української у
редакції чинній на час прийняття
рішення Таїровською селищною радою про
передачу земельної ділянки у приватну
власність ОСОБА_3 - надання земельної
ділянки, що є в користуванні, іншому
землекористувачеві провадиться тільки
після вилучення даної ділянки в
порядку, передбаченому статтями 37- 41
цього Кодексу.У статті 141 ЗК зазначено,
що підставою припинення права
користування земельною ділянкою є
вилучення земельної ділянки. При
видачі державного акту на право
власності на земельну ділянку ОСОБА_3
Таїровська сільрада не перевірила чи
надавалась ця земельна ділянка у
власність або у користування іншім
землекористувачам. Земельна ділянка у
ОСОБА_5 не вилучалась і не поверталась
місцевій владі. Таким чином, Таїровська
селищна рада прийняла неправомірне
рішення щодо передачі ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 0,1072 га по АДРЕСА_1.

У разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК
України).

Посилання відповідача на те, що перелік
підстав припинення права власності на
земельну ділянку міститься в ст. 140 ЗК
України й що він є вичерпним, не має
правового значення, оскільки
зазначеною нормою встановлено такий
перелік для випадків, коли право
власності набуто в передбаченому
законом порядку.

Захист порушених прав користувача або
власника на землю здійснюється
заінтересованою особою шляхом
звернення до суду з вимогою визнання
недійсним відповідного рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки.

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом, зокрема, відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

У даному випадку у неправомірному
володінні і користуванні відповідача
перебуває земельна ділянка площею 271
кв.м., які відповідач зобов»язаний
звільнити від будь-яких споруд і
будівель.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь позивачів
підлягають стягненню судові витрати у
вигляді судового збору в сумі 35 грн +114,7
грн +114,5 грн = 264,4 грн та витрати на
виконання експертизи в сумі - 5500 грн, а
всього - 5764,4 грн

Керуючись ст.213,214,215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати неправомірним і скасувати
рішення виконкому Таїровської
селищної ради №204 від 25 травня 2001 року
«Про безоплатну передачу ОСОБА_3
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель площею 0,1072 га
по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним та скасувати
державну реєстрацію державного акту
серії НА №357934 від 16 грудня 2004 року на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1072 га по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель (присадибна ділянка) на ім.»я
ОСОБА_3.

Відновити межі земельної ділянки
площею 900 кв.м. по АДРЕСА_1 відповідно до
акту відводу земельної ділянки від 7
лютого 1976 року і схеми ділянки від 1
листопада 1977 року.

Зобов»язати ОСОБА_3 звільнити земельну
ділянку площею 900 кв.м. по АДРЕСА_1
шляхом знесення будівель і споруд,
розміщених на цій ділянці, і повернути
земельну ділянку в користування ОСОБА_1
і ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 судові витрати в сумі 5764 грн 40
коп.

Рішення може бути оскаржене до
Одеського апеляційного суду через
Київський райсуд м.Одеси протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя
Калашнікова О.І.