Справа № 369/8146/13ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/2117/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.

суддів Савченка С.І., Коцюрби О.П.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Незалежної
помісної церкви "Філадельфія" Християн
Євангельської віри у Голосіївському
районі м. Києва на ухвалу
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 29 січня 2014 року у
справі за позовом Незалежної помісної
церкви "Філадельфія" Християн
Євангельської віри у Голосіївському
районі м. Києва до ОСОБА_2, треті особи
ОСОБА_3, Реєстраційна служба
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
про визнання договору дійсним,
визнання права власності, визнання
будівлі новоствореним майном та
об"єктом права спільної часткової
власності,

встановила:

У вересні 2013 року позивач звернувся в
суд із зазначеним позовом, в якому
просив визнати дійсним договір про
спільну діяльність, укладений 20.05.2000
року між ним та відповідачем, на
будівництво нерухомого майна за
адресою АДРЕСА_1, визнати право
власності позивача на 100% усіх
матеріалів, що були використані для
будівництва зазначеної будівлі за
вказаною адресою, визнати зазначену
будівлю новоствореним нерухомим
майном, визнати дану будівлю об"єктом
права спільної часткової власності,
визнати право власності позивача на
частку, яка становить 75/100, у праві
спільної часткової власності у даній
будівлі, визнати за позивачем право на
7/10 частин у праві спільної часткової
власності на земельну ділянку,
розташовану за вищевказаною адресою.

У заяві про забезпечення позову від
13.09.2013 року позивач просив накласти
арешт на спірну будівлю та земельну
ділянку, заборонити ОСОБА_2 продавати,
дарувати, надавати в заставу та іншим
чином відчужувати спірний будинок та
земельну ділянку, заборонити ОСОБА_2 та
іншим особам будувати паркан чи інші
споруди на зазначеній земельній
ділянці, зобов'язати ОСОБА_2
забезпечити доступ (прохід) для НПЦ
"Філадельфія" ХЄВ та її членів до
вказаного в позові приміщення та не
чинити перешкод у доступі до даного
приміщення. (т. 1 а. с. 99-101)

У заяві про забезпечення позову від
30.12.2013 року позивач просив накласти
арешт на матеріали та обладнання,
використані для будівництва за адресою
АДРЕСА_1, заборонити ОСОБА_2 реєструвати
право власності на матеріали та
обладнання, використані для
будівництва, як на об"єкт незавершеного
будівництва, що розташовані за
вказаною адресою, заборонити ОСОБА_2
реєструвати право власності на об"єкт
нерухомого майна жилий будинок у разі
введення в експлуатацію будівлі, що
розташована за вказаною адресою, та
заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії,
що створюють перешкоди у доступі до
користування майном НПЦ "Філадельфія"
ХЄВ, її прихожанам та членам. Також
позивач просив зобов'язати ОСОБА_2
знести паркан на земельній ділянці, що
розташована за вказаною адресою, та
зобов'язати його забезпечити НПЦ
"Філадельфія" ХЄВ, її прихожанам та
членам безперешкодний доступ до
земельної ділянки та майна, що на ній
розташоване та знаходиться за
вищевказаною адресою. (т. 2 а. с. 147-150).

Ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 29
січня 2014 року у задоволенні заяв про
забезпечення позову від 13 вересня 2013
року та 30 грудня 2013 року про
забезпечення позову відмовлено.

На вказану ухвалу позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просив її
скасувати та постановити нову ухвалу,
якою задовольнити в повному обсязі
заяву про забезпечення позову,
посилаючись на неповне з"ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, та порушення і
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяв
про забезпечення позову від 13.09.2013 року
та 30.12.2013 року про забезпечення позову,
суд свої висновки обгрунтовував тим, що
предметом судового розгляду є лише
майнові права сторін щодо нерухомого
майна, а не їх права щодо користування
майном, та що заявником не надано суду
доказів укладення до завершення
будівництва договору щодо об"єкту
незавершеного будівництва та право
власності на який зареєстровано
органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно.

Про те, такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Згідно частин 1-3 ст. 151 ЦПК України
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити заходи забезпечення
позову. У заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; вид забезпечення позову, який
належить застосувати, з обґрунтуванням
його необхідності; інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

За змістом ст. 152 ЦПК України позов
забезпечується накладенням арешту на
майно або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб; забороною вчиняти
певні дії; встановленням обов'язку
вчинити певні дії. Види забезпечення
позову мають бути співмірними із
заявленими позивачем вимогами.

Згідно роз'яснень п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.2006 року
№ 9 "Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову" з наступними
змінами, розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам. Вирішуючи питання
про забезпечення позову, суд має брати
до уваги інтереси не тільки позивача, а
й інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Згідно роз'яснень п.7 даної постанови
ухвала про забезпечення позову
постановляється в порядку, визначеному
ст. 209 ЦПК, і повинна включати
мотивувальну частину, де поряд із
зазначенням мотивів, із яких суд (суддя)
дійшов висновку про обґрунтованість
припущення про те, що невжиття заходів
забезпечення може в майбутньому
утруднити чи зробити неможливим
виконання судового рішення, наводиться
посилання на закон, яким суд керувався
при постановленні ухвали.

Суд першої інстанції на зазначені
вимоги закону уваги не звернув, не
врахував роз'яснень вищезазначеної
постанови Пленуму та не з"ясував у
позивача причини, у зв'язку з якими
потрібно забезпечити позов,
обґрунтування необхідності
застосування зазначених у заявах видів
забезпечення позову, не пересвідчився
з урахуванням доказів, наданих
позивачем на підтвердження своїх
вимог, в тому, що між сторонами дійсно
виник спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову, не з'ясував обсяг позовних
вимог, а також відповідність видів
забезпечення позову, який просить
застосувати позивач, позовним вимогам
та чи є ці види забезпечення позову
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Як убачається з позовної заяви, позивач
просив визнати дійсним договір про
спільну діяльність, укладений 20.05.2000
року між ним та відповідачем, на
будівництво нерухомого майна за
адресою АДРЕСА_1, визнати право
власності позивача на 100% усіх
матеріалів, що були використані для
будівництва зазначеної будівлі за
вказаною адресою, визнати зазначену
будівлю новоствореним нерухомим
майном, визнати дану будівлю об"єктом
права спільної часткової власності,
визнати право власності позивача на
75/100 частин у праві спільної часткової
власності у даній будівлі, визнати за
позивачем право на 7/10 частин у праві
спільної часткової власності на
земельну ділянку, розташовану за
вищевказаною адресою.

Суд на зазначені обставини уваги не
звернув і, вирішуючи питання про
забезпечення даного позову, дійшов
поспішного висновку про те, що
предметом судового розгляду є лише
майнові права сторін щодо нерухомого
майна, а не їх права щодо користування
майном.

Крім того, у мотивувальній частині
оскаржуваної ухвали суд посилається на
зустрічний позов від 14 жовтня 2013 року
та на ухвалу апеляційного суду
Київської області від 16 грудня 2013 року,
якою скасовано ухвалу
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 14 жовтня 2013 року,
однак в матеріалах справи відсутні
зустрічний позов від 14 жовтня 2013 року
та оригінали зазначених ухвал.

Як убачається з матеріалів справи, на
аркуші справи 158-162 том перший міститься
зустрічна позовна заява, датована 12
вересня 2013 року, яка не зареєстрована в
журналі вхідної кореспонденції та у
відповідних обліково-статистичних
картках чи реєстраційних журналах
всупереч вимогам п. п. 2.5, 3.3 Інструкції з
діловодства в місцевому загальному
суді, затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
27.06.2006 року № 68 та зареєстрованої в
Мінюсті України 24 липня 2006 року за №
860/12734, яка діяла на час прийняття
зустрічної позовної заяви, за змістом
яких цивільні справи, позовні заяви та
інші заяви, що розглядаються в порядку
цивільного судочинства, реєструються в
день надходження до суду в журналі
вхідної кореспонденції, у відповідних
обліково-статистичних картках,
реєстраційних журналах, а також в
алфавітному покажчику цивільних справ.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд дійшов поспішного
висновку про відмову у задоволенні
заяв про забезпечення позову від 13
вересня 2013 року та від 30 грудня 2013 року.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, ухвала суду підлягає
скасуванню з передачею питання на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ст. 312 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Незалежної
помісної церкви "Філадельфія" Християн
Євангельської віри у Голосіївському
районі м. Києва задоволити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 29 січня 2014
року скасувати і передати питання на
новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді