Справа № 1505/4675/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

28 січня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Матяш Т.Л.,

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Білгород -
Дністровський цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
повернення майна та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Білгород -
Дністровського міськрайонного суду
Одеської області з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про повернення майна, вказуючи,
що відповідно до розписки від 10.07.2001
року, ОСОБА_1 позичив у позивача, який
доводиться йому батьком, грошові кошти
у розмірі 16 000 доларів США, строком
повернення до 10.07.2006 року. У визначений
термін ОСОБА_2 грошові кошти не
повернув, тому позивач вирішив
звернутися до суду з вимогою визнати за
ним право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із заявленими вимогами
ОСОБА_1, ОСОБА_2 подав зустрічну позовну
заяву, в якій зазначив, що з вимогами
ОСОБА_1 не згоден, оскільки в 2009 році
закінчився строк на звернення до суду,
та зазначена квартира є спільною
власністю подружжя. Крім того, ОСОБА_2 у
своїй зустрічній позовній заяві вказує
на те, що договором позики від 10.07.2001
року він не обговорював з ОСОБА_1 спосіб
забезпечення виконання договору.

Таким чином, керуючись ст.. 392 ЦК
України, ОСОБА_2 просить суд визнати
квартиру АДРЕСА_1 його особистою
власністю та визнати за ним право
власності на дану квартиру.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився,
про час та місце судового засідання
повідомлявся.

Представник ОСОБА_2 у судовому
засідання зустрічний позов підтримав,
просив суд задовольнити його у повному
обсязі та відмови у задоволенні вимог
ОСОБА_1

ОСОБА_3 у судовому засіданні
заперечувала проти всіх позовних вимог
та просила суд відмовити у їх
задоволенні.

Представник ОСОБА_3 у судовому
засіданні просив суд відмовити у
задоволенні первісного та зустрічного
позовів.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши думку сторін, суд дійшов до
наступного.

Судом встановлено, що 10.07.2001 року
ОСОБА_1, в присутності свідків - ОСОБА_5,
ОСОБА_6, позичив ОСОБА_2 грошові кошти у
сумі 1600 доларів США, з зобов'язанням
повернути їх до 10.07.2006 року. На
підтвердження отриманих коштів, ОСОБА_2
склав розписку, в якій зазначив, що
кошти він позичає на придбання
квартири АДРЕСА_1, а уразі неповернення
коштів в зазначений термін квартира
переходить у власність ОСОБА_1

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Суд не погоджується з твердженнями
первісного позивача, стосовно того, що
між ним та сином - ОСОБА_2 був укладений
договір позички, який визначений
законодавством як: договір, за яким
одна сторона (позичкодавець)
безоплатне передає або зобов'язується
передати другій стороні
(користувачеві) річ для користування
протягом встановленого строку - ч.1 ст.
827 ЦК України. В своїй розписці ОСОБА_2
чітко зазначив з якою метою він позичає
гроші - для придбання квартири в
АДРЕСА_1. Тобто, ОСОБА_1 не надавав
ОСОБА_2 річ для тимчасового
користування, а позичив кошти для
придбання вказаного

нерухомого майна, такі обставини
призвели до виникнення між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 певних правовідносин, що
регулюються першим розділом 71-ої глави
ЦК України, тому посилання первісного
позивача на ст.. 827, 828 та 826 ЦК України є
хибними.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України: на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Разом з тим, із матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_2 не виконав
належним чином взяте на себе
зобов'язання та у визначений термін не
повернув ОСОБА_1 позичені грошові
кошти. Діючим законодавством
передбачені наслідки порушення
договору позичальником, а саме, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.. 625 ЦК
України (ч.1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст.. 625ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Аналізуючи зазначену норму
законодавства, суд зазначає, що вона є
імперативною, оскільки законодавець не
встановив іншої відповідальності за
прострочення виконання грошового
зобов'язання крім сплати боргу з
врахуванням індексу інфляції та 3%
річних від простроченої суми. Тому,
намагання ОСОБА_1 повернути свої
грошові кошти шляхом визнання права
власності на квартиру є
необґрунтованими та безпідставними.

Також, суд вважає за необхідним
застосувати о позовних вимог ОСОБА_1
положення ст..257 ЦК України, оскільки у
ОСОБА_1 виникло право на подачу
позовної заяви з вимогою про стягнення
грошових коштів з 10.07.2006 року, проте
позивач звернувся до суду за захистом
порушених прав лише 10.07.2009 року.

Згідно з ст.. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Позовна давність
- це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.3,4 ст.266 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

В своєму зустрічному позові ОСОБА_2, що
є стороною по справі, зазначав про
пропуск первісним позивачем строку для
звернення до суду та наголошував про
необхідність суду врахувати такі
обставини та відмовити ОСОБА_1 у
задоволенні позову. Тому, суд вважає за
необхідне відмовити ОСОБА_1 у
задоволені позову.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2,
суд вважає їх безпідставними та
необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з
моменту придбання зазначена квартира
була спільно нажитим майном подружжя,
оскільки ОСОБА_2 знаходився у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 23.12.2013 року ? частина
квартири АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_3
Тому, щодо зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2, суд вважає їх безпідставними. В
судовому засіданні позивач не довів їх
обґрунтованість та правомірність, а
його наголошення на тому, що він вважав
нібито батько простив йому його
заборгованість, є надуманими.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» за № 14 від
18.12.2009 року, - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержуватись вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (ч.1 ст. 213 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 256, 257, 264, 266, 526, 530, 1046, 1047
ЦК України, Постанови Пленумі ВСУ у п. 27
Постанови «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції від 12.06.2009 року
№2», ст. ст. 3, 14, 59, 60, 61, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про повернення майна -
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
права власності на майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя