У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
селянського (фермерського)
господарства «Юг» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним та зобов'язання повернути
земельну ділянку за касаційною скаргою
селянського (фермерського)
господарства «Юг» на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 20 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 23 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись н
те, що 1 червня 2010 року між її батьком,
ОСОБА_4 та селянським (фермерським)
господарством «Юг» (далі - СФГ «Юг»)
було укладено договір оренди земельної
ділянки розміром 9,27 га, яка розташована
на території Рибинської сільської ради
Волноваського району Донецької
області, строком на 49 років.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько,
ОСОБА_4, помер. На підставі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
державним нотаріусом було внесено
запис у державний акт про право
власності на земельну ділянку про те,
що право власності на земельну ділянку
переходить до неї. 28 жовтня 2012 року
вказаний договір оренди було
зареєстровано, про що в державному
реєстрі земель вчинено запис. Вважала,
що оскільки на момент реєстрації
договору оренди її батько помер, і не
міг бути стороною договору оренди, то
відповідачем порушено ст. ст. 15, 17
Закону України «Про оренду землі» та
ст. 152 ЗК України.

Ураховуючи наведене,позивачка просила
визнати вказаний договір оренди
недійсним та зобов'язати відповідача
повернути орендовану земельну ділянку.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 20
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 23 жовтня 2013 року, позовну
заяву ОСОБА_3 задоволено. Визнано
недійсним договір оренди земельної
ділянки, укладений 1 червня 2010 року між
ОСОБА_4 та СФГ «Юг». Зобов'язано СФГ «Юг»
повернути земельну ділянку, що
належить на праві власності ОСОБА_3 у
стані, в якому вона була на момент
укладення договору оренди.

У касаційній скарзі СФГ «Юг»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодися й
апеляційний суд, керуючись ст. 203 ЦК
України, виходив із того, що реєстрація
договору оренди проведена після смерті
орендодавця ОСОБА_4 тобто при житті
договір укладено не було і спірна
земельна ділянка не була передана
відповідачу в порядку, передбаченому
договором оренди.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що згідно
державного акту на землю, виданого
1 березня 1999 року Рибинською
сільською радою Волноваського району
Донецької області, ОСОБА_4 мав на праві
власності земельну ділянку (пай) площею
9,27 га, розташовану на території
Рибінської сільської ради
Волноваського району Донецької
області.

1 червня 2010 року між ОСОБА_4 та СФГ «Юг»
було укладено договір оренди земельної
ділянки строком на 49 років, який
зареєстрований у відділі Держкомзему
Волноваського району Донецької
області 28 жовтня 2012 року.

У п. 6.3 договору оренди вказано, що
передача земельної ділянки орендарю
здійснюється у тижневий строк після
державної реєстрації цього договору за
актом її приймання та передачі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його
смерті позивачка, його донька, отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на зазначену земельну
ділянку.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про
оренду землі» та п. 11.5
договору оренди землі, перехід права
власності на орендовану земельну
ділянку до іншої особи, а також
реорганізації юридичної
особи-орендаря не є підставою для зміни
умов або розірвання договору.
Розірвання договору оренди землі в
односторонньому порядку не
допускається.

При укладенні договору оренди було
волевиявлення кожної із сторін на
укладення на певний строк договору
оренди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про
оренду землі» ( у редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
укладений договір оренди землі
підлягає державній реєстрації.

Згідно до ст. 18 цього Закону договір
оренди набирає чинності після його
державної реєстрації.

Отже, учасники правочину, дійшовши
згоди щодо всіх істотних умов договору
оренди землі, складають і підписують
відповідний письмовий документ,
надаючи згоді встановленої форми саме
на момент його укладення.

Волевиявлення є важливим чинником, без
якого неможливо вчинення правочину, що
узгоджується зі свободою договору,
установленою ст. 627
ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення
договору учасник правочину виявляє в
момент досягнення згоди з усіх
істотних умов. Складання та скріплення
підписом письмового документа, в якому
фіксуються правові наслідки.

Реєстрація договору є
адміністративним актом, тобто
елементом зовнішнім щодо договору і
ніяким чином не впливає на факт його
укладення.

Здійснення реєстрації договору оренди
після смерті орендодавця, проте
волевиявлення на укладення якого він
виявляв у момент досягнення згоди з
усіх істотних умов, складання та
скріплення підписом письмового
документа, не є підставою для визнання
договору недійсним у порядку,
визначеному ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст.
215 ЦК України.

Правова позиція щодо відсутності
підстав визнання договору недійсним у
разі відсутності реєстрації договору,
волевиявлення на укладення якого
орендодавець виявив у момент його
підписання, викладена в постанові
Верховного Суду України від 18 грудня 2013
року № 6-127цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів.

Проте суди зазначене не врахували та
дійшли передчасного висновку про те, що
спірний договір не був укладений при
житті орендодавця виходячи лише з
факту у відсутності його державної
реєстрації.

Також, визнаючи договір оренди
недійсним суди вважали, що на акті
приймання-передачі земельної ділянки
відсутній підпис ОСОБА_4, оскільки
державна реєстрація договору
відбулася вже після його смерті.

Проте такі висновки судів є
передчасними, оскільки судами не
враховано, у договорі оренди земельної
ділянки від 1 червня 2010 року, на акті
встановлення в натурі меж земельних
ділянок від 1 червня 2010 року та на акті
прийому-передачі земельної ділянки від
1 червня 2010 року стоїть підпис
орендодавця, ОСОБА_4, а державна
реєстрація договору була проведена 28
жовтня 2012 року. На момент набрання
договором оренди земельної ділянки
чинності, тобто державної реєстрації,
спірний договір уже був укладений, а
факт його укладання має самостійне
юридичне значення, що не є тотожним
юридичному значенню набрання
договором чинності.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу селянського
(фермерського) господарства «Юг»
задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного
суду Донецької області від
20 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 23 жовтня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко