У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А., Писаної Т.О., -розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Будіндустрія XXІ
століття», товариства з обмеженою
відповідальністю комерційний банк
«Українська фінансова група», треті
особи: Національний банк України в
особі Головного управління
Національного банку України по м. Києву
і Київській області, комунальне
підприємство «Бюро технічної
інвентаризації та державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна»
Севастопольської міської ради, про
визнання права власності, за
касаційною скаргою Національного
банку України, подану представником
Каленським М.М., на рішення
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 19 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м.
Севастополя від 19 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_6 звернулася
до суду з позовом, в якому просила
визнати за нею право власності на
однокімнатні квартири
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Позивач посилалася на те, що 29 серпня 2006
року вона, як покупець, уклала з
товариством з обмеженою
відповідальністю комерційний банк
«Українська фінансова група» (далі -
ТОВ КБ «Українська фінансова група»),
як продавцем та товариством з
обмеженою відповідальністю
«Будіндустрія XXІ століття» (далі - ТОВ
«Будіндустрія XXІ століття»), як
емітентом договори купівлі-продажу
опціонів № 0240806/Т/1/02 та №
0250806/Т/1/02 , згідно з умовами яких,
відповідач зобов'язався передати їй
власність, а вона - сплатити опціони з
поставкою базового активу у вигляді
двох квартир. Усі передбачені
договорами умови вона виконала, однак
відповідачі у порушення умов договорів
про здачу в експлуатацію квартир їй не
повідомили, акта прийому-передачі
житлового приміщення для підписання не
надали, чим порушили виконання
зобов'язання.

Рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 19 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Севастополя від 19
вересня 2013 року, позов ОСОБА_6
задоволено частково. Визнано за
позивачем право власності на
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та на
квартиру АДРЕСА_2. У задоволенні
решти позовних вимог ОСОБА_6 -
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
із ухваленням нового рішення у справі
про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 29 серпня 2006 року ОСОБА_6
уклала з ТОВ КБ «Українська фінансова
група» та ТОВ «Будіндустрія ХХІ
століття» договори № 0250806/Т/1/02 та №
0240806/Т/1/02 купівлі-продажу опціонів,
згідно умов яких, ТОВ КБ «Українська
фінансова група» продав, а ОСОБА_6
купила 619 та 618 опціонів вартістю
49 520 грн. і 49 440 грн., базовим активом
яких є житлові приміщення, а саме
квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

На підтвердження оплати вартості
опціонів ТОВ «Будіндустрія ХХІ
століття», як емітент, оформило та
передало ТОВ КБ «Українська фінансова
група» для вручення позивачу іменні
сертифікати опціонів, якими
підтверджується право останньої на
придбання житлових приміщень. Оскільки
вартість житлових приміщень згідно
договорів оплачується облігаціями
серії А і В, емітованими ТОВ
«Будіндустрія ХХІ століття», між ТОВ КБ
«Українська фінансова група» та ОСОБА_6
29 серпня 2006 року були укладені договори
купівлі-продажу цінних паперів в
кількості 618 та 619 штук вартістю
200 232 грн. та 200 556 грн. та договір № 20-Д/Ф
про відкриття рахунку у цінних паперах.

Виконання ОСОБА_6 умов договорів у
повному обсязі встановлено судами,
визнано та не спростовано
відповідачами.

Відповідно до п. 2.5.5. договорів №
0250806/Т/1/02 та №
0240806/Т/1/02 від 29 серпня 2006 року, емітент
зобов'язаний був до 24
жовтня 2006 року повідомити покупця
рекомендованим листом про дотримання
або порушення строку введення будинку
в експлуатацію. У разі порушення
емітентом строку введення будинку в
експлуатацію емітент у
вищезазначеному повідомленні зазначає
причини порушення строку та вказує
новий строк введення будинку в
експлуатацію.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
інвестиційну діяльність» при
недодержанні договірних зобов'язань
суб'єкти інвестиційної діяльності
несуть майнову та іншу
відповідальність, передбачену
законодавством України і укладеними
договорами. Сплата штрафів і неустойок
за порушення умов договорів, а також
відшкодування завданих збитків не
звільняють винну сторону від виконання
зобов'язань.

Судами встановлено, що відповідачі ТОВ
КБ «Українська фінансова група» та ТОВ
«Будіндустрія ХХІ століття» свої
обов'язки за вказаними вище договорами
не виконали та не повідомили позивача
про здачу будинку в експлуатацію, не
надали для підписання акти
прийому-передачі житлових приміщень,
чим порушили право ОСОБА_6 на право
оформлення права власності на придбані
житлові приміщення. Крім того, умовами
договорів, а саме п. 4.1.1. передбачено
виключне право покупця опціонів -
ОСОБА_6 на придбання житлових
приміщень на умовах даних договорів.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Договорами не передбачена можливість
ТОВ «Будіндустрія XXI століття»
відмовитися в односторонньому порядку
від виконання зобов'язань з передачі у
власність ОСОБА_6 оплачених нею
квартир.

Отже, у оскаржуваних судових рішеннях,
судами вірно зазначено, з посиланням на
ст. ст. 526 та 610 ЦК України про
необхідність виконання відповідачами
зобов'язання відповідно до вимог
договорів та ЦК України.

Відповідно до прецедентної практики
Європейського Суду з прав людини
поняття «майно» включає в себе, як
«фактичне майно», так і майнові
цінності, у тому числі і тоді, коли
особа може претендувати на відповідну
власність, тобто мати на неї право, про
що зазначено у справі
«Совтрансавто-Холдинг проти України»
(заява № 48553/99). Саме по собі право на
майно може розглядатися за змістом ст. 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
якщо таке право буде конкретним,
належним чином визначене у заявах.
Заявлення особою про своє право
власності може означати «володіння
майном», про яке йдеться у ст. 1
Протоколу №1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
якщо є достатні підстави для
забезпечення цього права через суд у
примусовому порядку.

Також слід зазначити, що докази та
обставини, на які посилається заявник в
касаційній скарзі, були предметом
дослідження судами першої і
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що судові рішення слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Національного банку
України, подану представником
Каленським М.М., відхилити.

Рішення Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 19 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м.
Севастополя від 19 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
Макарчук Судді:
А.О.
Леванчук А.В. Маляренко
В.А.
Нагорняк Т.О. Писана