АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/814/14
інст. - Єлізаров І.Є.
Справа № 2-7179/11
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - Борової С.А.,

суддів - Крилової Т.Г., Маміної О.В.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 25 червня 2013 року по справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в
особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року позивач звернувся
до суду з вказаним позовом, в якому
просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 суму заборгованості в розмірі 41
799,16 доларів США, що еквівалентно 330 627,17
грн. за офіційним курсом НБУ станом на
08.10.2010 р. та 342 741,76 грн. грн., в зв'язку з
тим, що ОСОБА_2 не виконує належним
чином зобов'язання за кредитним
договором № 219/07-Ф від 27.07.2007 р., за яким
позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 38
000,00 ( тридцять вісім тисяч 00 центів )
доларів США з оплатою за процентною
ставкою 11,5% процентів річних із строком
користування до 27.07.2018 року. Позивач
також просив стягнути з відповідача
судові витрати.

В подальшому позивач уточнив позовні
вимоги та просив стягнути з
відповідачів суму заборгованості за
кредитним договором, яка станом на
25.01.2013 року становить суму 29 545,85 доларів
США (що еквівалентне сумі 236 159,99 грн. за
офіційним курсом НБУ станом на 25.01.2013
року) та 243 448,80 гривень.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 25.06.2013 року позовні
вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в
особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк
«Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4
на користь ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит»в особі Філії «Слобожанське
РУ»АТ «Банк Фінанси та Кредит»
заборгованість за кредитним договором
№ 219/07-Ф від 27.07.2007 р., яка станом на 25.01.2013
р складає суму 29 545,85 доларів США (що
еквівалентно сумі 236 159,99 грн. за
офіційним курсом НБУ станом на 25.01.2013 р)
та 243 448,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі
Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк
Фінанси та Кредит» судовий збір в сумі
по 910 грн. з кожного.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Московського районного суду міста
Харкова від 25.06.2013 р. та ухвалити нове
рішення, яким в позові відмовити.

Стягнути з позивача на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 500,00 грн.
судового збору.

Посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції фактичних
обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.
Висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що вона не підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
правовідносини які між ними виникли та
закон їх регулюючий, виходячи з того, що
між сторонами був укладений кредитний
договір, відповідачі свої зобов'язання
за договором не виконують.

Висновок суду, з яким погоджується
судова колегія, ґрунтується на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень,
відповідає положенням ст. ст. 57-60, 64 ЦПК
України, та нормам матеріального права.

До такого висновку судова колегія
прийшла виходячи з наступного:

Матеріалами справи встановлено, що
27.07.2007 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» в особі Філії «Слобожанське
РУ», правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Банк «Фінанси і
Кредит»в особі Філії «Слобожанське РУ»
АТ «Банк Фінанси та Кредит» був
укладений кредитний договір №219/07-Ф,
відповідно до якого ОСОБА_2 отримала
кредит у розмірі 38 000,00 (тридцять вісім
тисяч доларів США 00 центів.) доларів США
зі строком користування до « 27» липня
2018 р. з оплатою за процентною ставкою 11,5
% (одинадцять цілих п'ять десятих)
процентів річних.

Кредитні кошти були видані Відповідачу
Позивачем, що підтверджується заявою
на видачу готівки № 15 від 27.07.2007 року.

Відповідно до п.3.2. Кредитного договору
Позичальник (Відповідач),
зобов'язується повністю повернути
Кредитні ресурси, отримані за
кредитним договором, до 27 липня 2018 року.
Також пунктом 3.2. Кредитного договору
встановлено обов'язок ОСОБА_2 в термін
до « 10» числа кожного місяця
здійснювати погашення заборгованості
за Кредитними ресурсами в розмірі 288,00
(двісті вісімдесят вісім доларів США 00
центів) доларів США. відповідно до
Графіку зниження розміру
заборгованості (Додаток №1 до
Кредитного договору, який є невід'ємною
частиною Кредитного договору).

Пунктом 4,1. встановлено, що Позичальник
(Відповідач) сплачує Позивачу проценти
за користування кредитними ресурсами
за процентною 11,5 процентів річних.
Пункт 4.3. передбачає, що Відповідач
сплачує проценти за користування
Кредитними ресурсами щомісяця, у
термін до « 10» числа кожного місяця.

Також пунктом 4.7. передбачено, що
Позичальник щомісячно, в строк до « 10»
числа кожного місяця, сплачує
щомісячну комісійну винагороду за
надання кредитних ресурсів у розмірі
307,04 грн..

Відповідно до п.6.1 Кредитного договору,
за прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів,
Позичальник сплачує пеню з розрахунку
1% (один процент) від простроченої суми
за кожний день прострочки.

Таким чином, станом на 25.01.2013 р.
заборгованість ОСОБА_2 за кредитним
договором складає: - строкова
заборгованість за кредитом - 18 992,00 дол.
США, - строкова заборгованість за
процентами - 189,27 дол. США; - прострочена
заборгованість за кредитом 5 696,14
дол. США, - прострочена заборгованість
за процентами 4 668,44 дол. США, - пеня за
прострочення погашення кредиту 125 687,28
грн., - пеня за прострочення погашення
процентів 100 211,11 грн., - пеня за
прострочення погашення комісії М2 330,73
грн.; прострочена заборгованість за
комісією - 5 219,68 грн. А всього на
загальну суму 29 545,85 доларів США (що
еквівалентне сумі 236 159,99 грн. за
офіційним курсом НБУ станом на 25.01.2013
року) та 243 448,80 гривень.

Ці обставини підтверджуються
розрахунком суми заборгованості,
наданого Позивачем станом на 25.01.2013р.,
заявою на видачу готівки № 15 від 27.07.2007
року та кредитним договором № 219/07-Ф від
27.07.2007 р.

В забезпечення виконання зобов'язань
Відповідача-1 за Кредитним договором
між Позивачем, Відповідачем-1 та ОСОБА_4
(надалі - Відповідач-2), був укладений
Договір поруки №М-174/1-07-П від 06.07.2007р.
(надалі - Договір поруки-1), відповідно
до якого ОСОБА_4 зобов'язався
відповідати у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання ОСОБА_2
зобов'язань за Кредитним договором.

Відповідачі розрахунок Банку про
розмір заборгованості та наявність
самої заборгованості не оспорюють.
Вважають, що вона погашена, про що
свідчать рішення Господарського суду.

Частиною 1 ст.554 ЦК України передбачено,
що у разі порушення боржником
зобов'язання за кредитним договором,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Згідно ч.2 ст.554 ЦК України поручитель
відповідає перед кредитором у тому ж
обсязі, що і боржник, включаючи оплату
основного боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Пунктом 2.1. Договору поруки П-219/07-Ф від
27.07.2007 р. встановлено, що у випадку
невиконання боржником зобов'язань за
кредитним договором, боржник та
поручителі відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 2.2. Договору поруки
встановлено, що Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що й
боржник, у тому числі по основному
боргу, сплаті щомісячних процентів і
підвищених процентів, сплаті
комісійної винагороди, сплаті
неустойки по основному боргу та
процентам, а також по відшкодуванню
всіх збитків.

Частиною 1 ст.543 ЦК України встановлено,
що у разі солідарного обов'язку
боржників кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників,
так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст.526. ст.530 Цивільного
кодексу України, надалі - ЦК України,
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

В порушення зазначених норм закону та
умов Кредитного договору ОСОБА_2
зобов'язання за вказаними договорами
належним чином не виконані, в зв'язку з
чим утворилася заборгованість, яка
підлягає стягненню.

Вказані висновки суду відповідають
нормам матеріального права та
обставинам справи.

У відповідності з положенням ст. 88 ЦПК
України вирішено питання щодо судового
збору.

Посилання апелянта на те, що боргові
зобов'язання є погашеними, про що
свідчить ухвала господарського суду
Харківської області від 23 грудня 2011 р.
безпідставне, оскільки дане рішення не
має преюдиційного значення для даної
справи, виходячи з того, що
господарським судом не
встановлювались обставини пов'язані з
зобов'язаннями фізичної особи ОСОБА_2,
а висновки суду не є встановленням
відповідних обставин.

Як вбачається з кредитного договору №
219/07-Ф від 27.07.2007 р. він укладався з
ОСОБА_2 як фізичною особою, а не ФОПУ.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
зазначено, що відповідно до частини
третьої статті 10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

За змістом частини третьої статті 61 ЦПК
обставини, встановлені під час
розгляду справи за позовом про право на
майно, не мають обов'язкової сили для
осіб, які не брали участі у справі. Такі
особи мають право на звернення до суду
із самостійним позовом про право на це
майно. Разом із тим під час розгляду
справи за таким позовом суд враховує
обставини раніше вирішеної справи про
право на спірне майно незалежно від
того, встановлені вони судовим
рішенням, що набрало законної сили, у
цивільній, господарській або
адміністративній справі. Якщо суд
дійде інших висновків, ніж ті, що
містяться в судовому рішенні щодо
раніше вирішеної справи, він має
навести відповідні мотиви. При цьому
суд має виходити з того, що правові
висновки суду і встановлені ним
обставини не є тотожними поняттями.
Висновки (судження) суду щодо прав і
обов'язків сторін, зроблені на підставі
встановлених при розгляді справи
обставин, не є преюдиційними. Від
правових висновків суду слід
відрізняти судові рішення за
перетворювальними позовами, які
встановлюють, змінюють або припиняють
права та обов'язки сторін.

Постанова Верховного Суду України від
4 грудня 2013 року, яка є обов'язковою для
застосування судами України, вказує на
те, що однією із особливостей підстав
припинення зобов'язання для фізичної
особи-підприємця є те, що у випадку
припинення суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи (
виключення з реєстру суб'єктів
підприємницької діяльності) її
зобов'язання за укладеними договорами
не припиняються, а залишаються за нею
як фізичною особою, оскільки фізична
особа не перестає існувати.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
апеляційній скарзі доводи не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення відносно
скасування чи зміни оскаржуємого
судового рішення і висновків суду
першої інстанції не спростовують, в її
задоволенні належить відмовити на
підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 25 червня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: