РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 123/1649/13-ц

Номер провадження 2/123/13/2014

25.01.2014 року Київський районний
суд м. Сімферополя у складі:

головуючого - судді Тонкоголосюка О.В.,

при секретарях - Селезньовій О.А.,
Берденко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополя цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи - третя
Сімферопольська державна нотаріальна
контора, державний нотаріус Третьої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори Стусь Олена
Євгенівна про визнання заповіту
недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - третя
Сімферопольська державна нотаріальна
контора про визнання факту родинних
відносин, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до
Київського районного суду
м.Сімферополя з позовом до ОСОБА_3,
третя особа - Третя сімферопольська
державна нотаріальна контора, про
визнання заповіту недійсним. В
обґрунтування заявлених вимог
зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1, будучі на
стаціонарному лікуванні в міській
лікарні №7, померла ОСОБА_5, яка
приходилась двоюрідною сестрою ОСОБА_1
та тіткою ОСОБА_2 29.08.2007 року ОСОБА_5 був
складений заповіт, зі змісту якого
вбачається, що остання заповідала
квартиру АДРЕСА_1 своєму племіннику
ОСОБА_3 Між тим, позивачі вважають, що
вказаний заповіт є недійсним, оскільки
при його оформленні був порушений
порядок та спосіб вчинення правочину, а
саме: заповідач особисто не
підписувала заповіт, її волевиявлення
не було вільним. За життя ОСОБА_5
позивачи підтримували з нею теплі,
родинні стосунки, здійснювали догляд,
допомагали їй по господарству, усі
свята святкували разом. Померла ніколи
не висловлювала бажання заповідати
належне їй майно своєму племіннику
ОСОБА_3, який не підтримував з нею
зв'язку і не допомагав матеріально. На
підставі ст.1257 ЦК України ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 просять визнати заповіт,
складений 29.08.2007 року ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3, недійсним.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа -
Третя сімферопольська державна
нотаріальна контора, про визнання
факту родинних відносин, мотивуючи
свої вимоги тим, що 29.08.2007 року ОСОБА_5
склала заповіт, за яким належну їй
квартиру АДРЕСА_1 заповіла йому - ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її
смерті позивач звернувся до
нотаріальної контори з метою отримання
свідоцтва про право на спадщину, але
нотаріусом відмовлено у вчинені
зазначеної нотаріальної дії з
наступних підстав. Відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 26.11.1993 року власниками квартири
АДРЕСА_1 були ОСОБА_5, її мати ОСОБА_6,
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, та її син ОСОБА_7,
померлий ІНФОРМАЦІЯ_3. За життя ОСОБА_5
не була оформлена спадщина після
померлих матері та сина. Однак, позивач
вважає, що ОСОБА_5 фактично прийняла
спадщину, оскільки на момент смерті
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вона проживала разом
із померлими у спірній квартирі. На
даний час неможливо оформити спадщину,
оскільки відсутнє документальне
підтвердження родинних відносин між
померлими. Зокрема, втрачене свідоцтво
про укладання шлюбу між ОСОБА_8 та
ОСОБА_5, яке свідчить про зміну прізвища
останньої з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5». У
свідоцтві про народження сина померлої
ОСОБА_5 та у її паспорті маються
розбіжності щодо написання прізвищ. На
підставі наведеного, ОСОБА_3 просить
встановити факт родинних відносин, а
саме, що ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_6, а
також, що ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_7

Ухвалою суду від 31.01.2012 року позови
об'єднані в одне провадження.

У судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9, ОСОБА_10
заявлені вимоги за первісним позовом
підтримали в повному об'ємі, зустрічний
позов просили вирішити відповідно
вимог чинного законодавства.

Позивач ОСОБА_2 в судове у судове
засідання не з'явилася, про дату та
місце слухання справи повідомлена
належним чином, причин неявки суду не
повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_11 у судовому засіданні проти
задоволення первісного позову
заперечував, просив задовольнити
вимоги за зустрічним позовом.

Третя особа державний нотаріус Стусь
О.Є. в судовому засіданні проти
первісного позову заперечувала,
посилаючись на те, що заповідачка
особисто в її присутності підписала
оскаржуваний заповіт, при цьому нею,
нотаріусом, було проведено відповідну
бесіду, для визначення того, що
волевиявлення заповідача було вільним
та що він добре розуміє значення своїх
дій. Сумнівів в тому, що ОСОБА_5 мала
намір заповісти належне їй майно саме
ОСОБА_3 в неї, нотаріуса, не виникло.
Щодо вимог за зустрічним позовом, то
просила їх вирішити на розсуд суду.

Представник Третьої сімферопольської
державної нотаріальної контори до суду
не з'явився, надіслав заяву про розгляд
справи за його відсутності.

Вислухав сторони, що явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК
України) суд розглядає справу в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна з яких відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності. Сторони мають
рівні права щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
в разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що
доказами по справі є будь які фактичні
данні, на підставу яких суд встановлює
наявність, або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги та заперечення
сторін, та інші обставини які мають
значення для вирішення справи, ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказах, речових доказах,
зокрема звуко- та відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року №2 «Про застосування норм
цивільно-процесуального законодавства
при розгляді справ у суді першої
інстанції» під час судового розгляду
предметом доказування є факти, якими
обґрунтовуються заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення.

Окрім того, Пленум Верховного Суду
України в пункті 11 постанови від 18
грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» розтлумачив, що
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовуються вимоги чи заперечення,
визнаються одні та відхиляються інші
докази, суд повинен свої дії мотивувати
та враховувати, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вказане положення також закріплено і
ст. 60 ч. 4 ЦПК України.

У відповідності до п.2 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду
повно та всебічно з'ясувати обставини,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
дослідити всі докази в їх сукупності.

Судовим розглядом встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 26.11.1993 року
власниками квартири АДРЕСА_1 були в
рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6
(а.с.87 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом про смерть від 05 лютого 1998
року, актовий запис №502 (а.с.88 т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть від
18 травня 2000 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер
ОСОБА_7, про що був зроблений актовий
запис №2182 (а.с. 89 т. 1).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 14 серпня 2008 року, актовий запис №3453
(а.с.17т.1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась
спадщина у виді квартири АДРЕСА_1, з
приводу чого до нотаріальної контори
із заявою про прийняття спадщини
звернувся спадкоємець за заповітом від
29.08.2007 року ОСОБА_3, який є племінником
померлої. Також заяви про прийняття
спадщини подали ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
позивачі за первісним позовом, на
підставі заповіту, складеного
ІНФОРМАЦІЯ_1, який рішенням
Апеляційного суду АР Крим від 30.05.2011
року, яке набрало законної сили,
визнано нікчемним (а.с.140 т.1).

Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків від фізичної особи, яка
померла (спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Згідно із статтею 1223 ЦК України право
на спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
ст.1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1,2 ст.1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це право, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Позивачі за первісним позовом
обґрунтовують свої вимоги тим, що при
його складенні волевиявлення
заповідача не було вільним. Більш того,
заповідач ОСОБА_5 не підписувала
оскаржуваний договір.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За клопотанням представника ОСОБА_1 -
ОСОБА_9 ухвалою суду від 31.05.2013 року по
справі було призначено судову
почеркознавчу експертизу.

За висновком судово-почеркознавчої
експертизи № 2460 від 29 листопада 2013
року, рукописні записи «Текст
завещания мной прочитан вслух ОСОБА_5»
у заповіті №2-2194 від 29.08.2007 року,
засвідченим державним нотаріусом
Стусь Оленою Євгенівною, виконані тією
особою, від імені якої вони зазначені,
під впливом відносно постійних
природних внутрішніх збиваючих
факторів, до яких можна віднести
старечий вік, хворобливий стан.
Рукописний запис від імені ОСОБА_5 у
заповіті №2-2194 від 29.08.2007 року,
засвідченим державним нотаріусом
Сгусь Оленою Євгенівною, та рукописний
запис після слів «на лечении в» у згоді
ОСОБА_5 на операцію, та рукописний запис
після слів «подписанный» в узгодженому
листі на обслідування та лікування
виконані однією і тією особою ( ас. 144-152
т.2). Таким чином, суд вважає
встановленим той факт, що оспорюваний
заповіт був підписаний тією особою він
імені якого його складено.

Своїм правом передбаченим ч.2 ст. 150 ЦПК
України представники позивачів за
первісним позовом не скористалися.

Що стосується оспорювання заповіту з
підстав відсутності вільного
волевиявлення заповідача під час
складання заповіту, то позивачами
також не надано будь-яких належних та
допустимих доказів у підтвердження
таких доводів.

За таких підстав, суд приходить до
висновку, що первісний позов є
недоведеним, а тому не може бути
задоволений.

Що стосується вимог за зустрічним
позовом, то суд вважає, що вони також
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Відповідно до свідоцтва про народження
НОМЕР_1 батьками ОСОБА_5 (рос.) є ОСОБА_15
(рос.) та ОСОБА_6 (рос.) (а.с.33 т.1). За даними
відділу реєстрації актів про шлюб СМУЮ
реєстрація шлюбу між ОСОБА_8 (рос.) та
ОСОБА_5(рос.) у період з 1949-1957 роки не
значиться (а.с.39). Між тим, з наявних у
матеріалах справи доказів вбачається
факт перебування зазначених осіб у
шлюбі. Так, ОСОБА_8 (рос.) та ОСОБА_5 (рос.)
є батьками ОСОБА_7 (рос.), що
підтверджується свідоцтвом про
народження НОМЕР_2 та записом акту про
народження №1180 (а.с.29, 60). 26.11.1993 року
ОСОБА_5 (рос.) та членам її сім'ї ОСОБА_7
(рос.) і ОСОБА_6 (рос.) видано свідоцтво
про право власності на житло, а саме
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 87 т.1). Відповідно
до довідки, виданої 27.09.2011 року КП «ЖЕО
Київського району м.Сімферопоя» у
вказаній квартирі по день смерті були
зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_7 (ОСОБА_7
(рос.) та ОСОБА_5 (а.с.58 т.1). Як вбачається
із запису акту про смерть №503, запис про
смерть ОСОБА_6 (рос.) зроблено на
підставі заяви її дочки ОСОБА_5 (рос.)
(а.с.68). Після смерті ОСОБА_7 (рос.) його
мати ОСОБА_5 (рос.) звернулась до органу
РАГСу із відповідною заявою, про що
свідчить запис акту про смерть №2182
(а.с.70 т.1).

У судовому засіданні відповідачі за
зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
оспорювали той факт, що померла ОСОБА_5
є дочкою ОСОБА_6 та матір'ю ОСОБА_7

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №5 від 31.03.1995
року "Про судову практику у справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення", суд вправі розглядати справи
про встановлення факту родинних
відносин, коли цей факт безпосередньо
породжує юридичні наслідки, зокрема,
якщо встановлення такого факту
необхідно заявникові для одержання в
органах, що вчиняють нотаріальні дії,
свідоцтва про право на спадщину.

При цьому слід також звернути увагу на
роз'яснення надані у листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» №
24-753/0/4-13, від 16.05.2013 року, а саме:
вирішуючи питання про те, чи підлягають
розгляду судом справи про право на
спадкування без попереднього
звернення особи до нотаріальної
контори для оформлення права на
спадщину та відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину, судам
потрібно враховувати наступне.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним
законодавством, зокрема, Законом
України "Про нотаріат", підзаконними
нормативними актами, визначено
нотаріальний порядок оформлення права
на спадщину, що відповідає
встановленій законодавством
сукупності функцій притаманній
юрисдикційній діяльності судів та
нотаріусів. Це знайшло також
підтвердження у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 "Про судову практику в справах
про спадкування" (далі - ППВСУ від 30
травня 2008 року № 7).

Отже, у разі якщо відсутність умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину не
підтверджена належними доказами, а
саме відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, це
може бути підставою для відмови у
позові.

Суду не надано доказів тому, що ОСОБА_3
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, тим паче, саме з тих
підстав, на які він посилається у свої
позовній заяві. Копія спадкової справи
( а.с. 13-70 т.1), що мається в матеріалах
справи також не містить в собі
відомостей про те, що останньому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, тому суд не вбачає
підстав для задоволення вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачі не надали суду належні та
допустимі докази, не довели суду їх
переконливість, а також не довели
обставини, на які посилаються як на
підстави своїх вимог.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, та враховуючи те, що
обставини, на які посилаються позивачі,
не знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні, суду не було надано
доказів зворотного, враховуючи
встановлені обставини та вимоги
закону, суд не вбачає підстав для
задоволення заявлених первісного та
зустрічного позовів .

Керуючись ст.ст. 1258, 1262, 1263, 1266 ЦК
України, ст.ст. 1, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 209, 212, 214
- 215,256 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - третя
Сімферопольська державна нотаріальна
контора, державний нотаріус Третьої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори Стусь Олена
Євгенівна про визнання заповіту
недійсним, відмовити в повному обсязі.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - третя
Сімферопольська державна нотаріальна
контора про визнання факту родинних
відносин, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Тонкоголосюк О. В.