Справа № 345/2444/13-ц
Провадження № 22-ц/779/282/2014
Головуючий у 1 інстанції Гринів М. А.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій
О.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представників апелянта
ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до Пійлівської сільської ради
Калуського району Івано-Франківської
області, ОСОБА_5, управління
Держземагенства у Калуському районі
Івано-Франківської області про
визнання неправомірними рішення
органу місцевого самоврядування та
визнання недійсним Державного акту про
право власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Калуського міськрайонного
суду від 12 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Калуського міськрайонного
суду від 12 грудня 2013 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
Пійлівської сільської ради Калуського
району Івано-Франківської області,
ОСОБА_5, управління Держземагенства у
Калуському районі Івано-Франківської
області про визнання неправомірними
рішень Пійлівської сільської ради
Калуського району Івано-Франківської
області від 29.12.2008 року «Про вилучення і
надання земельних ділянок», від 23.03.2009
року «Про надання дозволу на розробку
проекту відведення земельної ділянки у
власність ОСОБА_5», від 11.09.2009 року «Про
надання дозволу на вибір місця
розташування земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд площею 0,1544 га ОСОБА_5 в селі
Пійло, Урочище «на тоці» та від 15.10.2010
року «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки ОСОБА_5», а також про визнання
недійсним Державного акту серії ЯЛ
№484668, виданого 09.12.2010 року про право
власності на земельну ділянку, яка
знаходиться в Урочищі «на тоці», площею
0,1544 га, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка).

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, яке
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а його висновки не відповідають
фактичним обставинам справи.

На думку апелянта, суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволенні її
позовних вимог. Зокрема, зазначає, що у
вересні 2009 року вона зверталася до
Пійлівської сільської ради з заявою
про передачу їй у приватну власність
земельної ділянки, яка розташована в
Урочищі «на тоці», площею 0,0525 га, та
призначена для ведення особистого
селянського господарства. Проте ОСОБА_4
було відмовлено у видачі державного
акту на право власності на вказану
земельну ділянку з причини відсутності
коштів, виділених на видачу державних
актів. Натомість, на підставі заяв
ОСОБА_5 від 29.12.2008 року, від 23.03.2009 року та
від 11.09.2009 року, Пійлівська сільська
рада видала йому державний акт на
частину земельної ділянки, якою вже
користується вона, ОСОБА_4 Цього факту
місцевий суд не взяв до уваги, як і того,
що земельна ділянка в Урочищі «на
тоці», площею 0,0525 га, виділена в натурі,
що підтверджується робочою схемою про
встановлення меж земельної ділянки,
складеною землевпорядником
Пійлівської сільської ради, та
долученою до матеріалів справи.
Важливим доказом того, що покійний
чоловік апелянта - ОСОБА_6 користувався
даною земельною ділянкою з 1993 року, є
копії квитанцій про сплату земельного
податку, які не досліджувалися судом
першої інстанції. Також апелянт
стверджує, що спірна земельна ділянка
не вилучалась ні за її заявою, ні за
заявою покійного чоловіка, ані на
підставі рішення Пійлівської
сільської ради чи рішення суду. Тому
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

В судовому засіданні представники
апелянта ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доводи
апеляційної скарги підтримали з
наведених у ній мотивів та просили її
задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не
прибули, хоча належно повідомлені про
розгляд справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників апелянта, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін виникає спір. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до архівного витягу з
протоколу сесії Пійлівської сільської
ради вбачається, що рішенням сесії
Пійлівської сільської ради Калуського
району Івано-Франківської області від
18.12.1993 року ОСОБА_6 передано у приватну
власність 0,56 га земельної ділянки у
с. Пійло Калуського району, з яких 0,12 га
для обслуговування житлового будинку
та 0,44 га для ведення
сільськогосподарського виробництва
(т.1, а.с.13).

Після смерті чоловіка позивач ОСОБА_4
зверталася у Пійлівську сільську раду
у вересні 2009 року з заявою про
оформлення та видачу державного акта
на право власності на земельну ділянку,
яка розташована в Урочищі «на тоці»,
площею 0,0525 га, та призначена для
ведення особистого селянського
господарства. Проте їй було відмовлено
у зв'язку з відсутністю коштів із
державного бюджету на виготовлення
державних актів на земельні ділянки
(т.2, а.с.3).

Встановлено також, що рішенням сесії
Пійлівської сільської ради Калуського
району Івано-Франківської області від
29.12.2008 року ОСОБА_5 надано земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку
розміром 0,13 га в Урочищі «на тоці» у
с.Пійло Калуського району, яка належала
ОСОБА_7 та була у неї вилучена (т.1, а.с.5).

Рішенням сесії Пійлівської сільської
ради від 23.03.2009 року ОСОБА_5 надано
дозвіл на виготовлення проекту
відведення земельної ділянки розміром
0,13 га у АДРЕСА_1 (т.1, а.с.6), а рішенням
сесії від 11.09.2009 року ОСОБА_5 надано
дозвіл на вибір місця розташування
земельної ділянки, площею 0,1544 га, в с.
Пійло, в Урочищі «на тоці» (т.1, а.с.7).

15.10.2010 року рішенням сесії Пійлівської
сільської ради ОСОБА_5 затверджено
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в розмірі 0,1544 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд в с. Пійло (т.1, а.с.8).

На підставі вказаного рішення 09.12.2010
року ОСОБА_5 видано Державний акт серії
ЯЛ №484668 про право власності на
земельну ділянку площею 0,1544 га, яка
знаходиться в с. Пійло в Урочищі «на
тоці» і призначена для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) (т.1, а.с.14).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 не подала доказів про надання їй
у встановленому законом порядку
земельної ділянки розміром 0,0525 га в
Урочищі «на тоці» в с. Пійло Калуського
району, тому спірна земельна ділянка
правомірно передана у власність
ОСОБА_5, а права та законні інтереси
позивача не були порушені прийняттям
оспорюваних рішень.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

За змістом статей 125, 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст.17 Земельного кодексу
України (у редакції 1990 року), передача у
власність земельної ділянки, що була
раніше надана громадянину, провадиться
сільськими, селищними, міськими ОСОБА_3
народних депутатів за місцем
розташування цієї ділянки. Зазначені
земельні ділянки передаються у
власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Згідно ст.22 ЗК України (у редакції 1990
року), право власності на землю або
право користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Відповідно до ст. 23 ЗК України (у
редакції 1990 року) право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними ОСОБА_3
народних депутатів.

Дію зазначеної норми зупинено щодо
права власності на земельні ділянки,
які визначено на підставі Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
приватизацію земельних ділянок» від
26.12.1992 року.

Відповідно до п.3 зазначеного Декрету
право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених статтею 1 цього
Декрету, посвідчується відповідною
радою народних депутатів, про що
робиться запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Таким чином, пунктом 3 Декрету
визначено порядок посвідчення права
приватної власності на земельні
ділянки та документи, що посвідчують
право власності на земельні ділянки.
Такими документами може бути
відповідний запис у
земельно-кадастрових документах.

Однак, згідно довідки Пійлівської
сільської ради №323 від 09.12.2013 року,
книга реєстрації громадян, яким
безоплатно передані земельні ділянки у
приватну власність в період з 1993 року
по 2003 рік у сільській раді відсутня,
встановити факт ведення цього
земельно-облікового документу
неможливо. Також відсутня вся
інформація щодо записів про передачу у
приватну власність громадянам
земельних ділянок за даний період (т.2,
а.с.68).

Повідомленням архівного відділу
Калуської районної державної
адміністрації стверджується, що книга
реєстрації громадян, яким безоплатно
передано земельні ділянки у приватну
власність, Пійлівською сільською радою
за 1993-2000 роки до архівного відділу не
передавалася (т.2, а.с.66).

Згідно довідки управління
Держземагенства у Калуському районі №
707/07-12/55/1 від 10.12.2013 року, такої книги в
управлінні Держземагенства у
Калуському районі немає (т.2, а.с.69).

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що ОСОБА_6 не набув права
власності на спірну земельну ділянку у
порядку, визначеному Декретом Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 26.12.1992 року.
Вказана земельна ділянка перебувала у
землях запасу і Пійлівська сільська
рада мала право нею розпоряджатися, в
тому числі, і шляхом передачі у
власність іншій особі - ОСОБА_5

За змістом п.1 Перехідних положень ЗК
України (в редакції 2001 року) рішення про
передачу громадянам України
безоплатно у приватну власність
земельних ділянок, які прийняті
органами місцевого самоврядування
відповідно до Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
"Про приватизацію земельних ділянок", є
підставою для виготовлення та видачі
цим громадянам або їх спадкоємцям
державних актів на право власності на
земельну ділянку за технічною
документацією щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку.

Відповідно до п.7 Перехідних положень
ЗК України (в редакції 2001 року),
громадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки у розмірах, що
були передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
ділянки.

Однак, ОСОБА_4 не зверталась у
Пійлівську сільську раду із заявою
щодо надання їй земель, які були
передані її покійному чоловікові і
відповідних рішень з цього приводу не
приймалось.

Рішенням сесії Пійлівської сільської
ради від 14.06.2012 року земельні ділянки в
розмірі 0,75 га, якими користувався
ОСОБА_6, надано його дружині ОСОБА_4 (т.1,
а.с.32). Даний факт підтверджується також
робочою схемою землевпорядника про
встановлення меж земельної ділянки (т.1,
а.с.10-11) та довідками виконавчого
комітету Пійлівської сільської ради
№121, №213 від 20.04.2012 року і від 11.07.2012 року
(т.1, а.с.9, 158).

Згідно рішення Пійлівської сільської
ради від 14.06.2012 року ОСОБА_4 дано дозвіл
на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку в с. Пійло для
ведення особистого селянського
господарства 0,69 га (на 0,05 га
виготовлено техдокументацію), для
будівництва та обслуговування
житлового будинку 0,06 га, відповідно
погосподарських книг (т.1, а.с.31).

Крім того, відсутні будь-які докази
щодо місцезнаходження, кількості,
площі, а також встановлення в натурі (на
місцевості) меж земельних ділянок, про
які йдеться у рішенні Пійлівської
сільської ради від 18.12.1993 року.

Таким чином, ОСОБА_4 не змогла належним
чином підтвердити, що спірна земельна
ділянка, площею 0,1544 га, яка знаходиться
в с. Пійло в Урочищі «на тоці» і
призначена для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), перебувала у її
користуванні на законних підставах.

Оскільки суд захищає лише наявне в
позивача право, встановивши, що позивач
такого права не набула, суд правомірно
відмовив в позові.

Суд бере до уваги доводи апелянта про
те, що у вересні 2009 року вона зверталася
до Пійлівської сільської ради з заявою
про оформлення та видачу державного
акта і їй було відмовлено. Однак, ОСОБА_4
не позбавлялася права повторно
звернутися до органу місцевого
самоврядування для отримання
правовстановлюючих документів.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду, викладених в оскаржуваному
рішенні, а тому не можуть бути
підставою для скасування по суті
правильного рішення суду лише з одних
формальних міркувань.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для зміни чи скасування
судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного
суду від 12 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій