Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача
:КуцинаМ.М.,

суддів - Собослоя Г. Г.,
Павліченка С.В.,

при секретарі: Гаврилко
В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
позивачки ОСОБА_2 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
від 11 жовтня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

У позові зазначала, що з вересня 2003
року проживала з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації в її будинку в
АДРЕСА_1. З серпня 2003 року по березень
2004 року вони вели спільне господарство,
мали спільний бюджет, планували
покупку спільного житла .

Зокрема, сторони по справі до
реєстрації шлюбу вирішували питання
про пошук та придбання ними квартири,
а саме: двохкімнатна квартира
АДРЕСА_1 була придбана за нотаріально
посвідченим договором купівлі- продажу
від 29 березня 2004 року та
зареєстрована за відповідачем по
справі.

У зв'язку з вагітністю позивачки
ОСОБА_2 між сторонами 20 березня 2004 року
був зареєстрований шлюб.

Від даного шлюбу народилась донька
ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1.

22 жовтня 2012 року Ужгородським
міськрайонним судом шлюб,
зареєстрований 20 березня 2004 року у
виконкомі Зняцівської сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області за актовим записом № 05 між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розірвано.

Позивачка, посилаючись на
зазначені у позовній заяві обставини
справи, та з підстав, передбачених ч.2
ст.3 ч1 ст.74 СК України, просила в суді
першої інстанції встановити факт
проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією
сім'єю, починаючи з вересня 2003 року по 19
березня 2004 року без реєстрації шлюбу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 11 жовтня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2- відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням
місцевого суду, позивачка оскаржила
його в апеляційному порядку, вважає, що
таке є незаконним, необґрунтованим,
таким, що прийнято внаслідок
неправильного застосування норм
матеріального та грубого порушення
норм процесуального права, та підлягає
скасуванню з підстав, наведених у
апеляційній скарзі, і ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

Зокрема , апелянтка у апеляційній
скарзі посилається на те, що судом
першої інстанції не були прийняті до
уваги та відхилені докази, а саме:
показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_14, які ствердили факт проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку позивачки в
АДРЕСА_1, із серпня 2003 року по березень
2004 року, вели спільне господарство,
мали спільний бюджет, планували
покупку спільного майна.

Позивачка та її представник в суді
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримали у
повному обсязі.

Відповідач та його представник в
суді апеляційної інстанції вважають
рішення суду законним та
обґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися по справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку, апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з положень ст.
ст. 10, 60 ЦПК України з того, що
позивачкою належними та допустимими
доказами не доведено факту проживання
з відповідачем у справі однією сім'єю
без реєстрації шлюбу в період з
вересня 2003 року по 19 березня 2004 року в
АДРЕСА_2.

Зокрема, місцевий суд вказував на те,
що позивачкою на подані докази, які б
ствердили факт реєстрації відповідача
за зазначеною адресою , отримання
кореспонденції , ведення спільного
господарства, наявності у сторін
спільного бюджету, проведення спільних
витрат, придбання іншого майна в
інтересах сім"ї, тощо.

Проте, судова колегія не може
погодитися з висновком місцевого
суду, оскільки суд дійшов його без
повного та всебічного з'ясування
дійсних обставин справи, прав сторін та
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішить справу згідно із
законом . Обґрунтованим є рішення, яке
ухвалено на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх
вимог і заперечень , підтверджених
тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання : 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані( пропущення строку позовної
давності тощо); 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставини; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
рішення місцевого суду у справі не
відповідає.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України
доказами вважаються будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України, сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки, а тому сам по собі факт
відвідування не свідчить про наявність
між особами фактичних шлюбних
відносин.

Так, положенням ч.2 ст.21 СК проживання
однією сім'єю жінки та чоловіка без
шлюбу не є підставою для виникнення у
них прав та обов'язків подружжя.

Згідно з ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбові, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. Водночас, згідно з ч.2 цього
Кодексу на майно, що є об'єктом права
спільної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або у будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що при застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідачем по справі на підставі
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 12 листопада 2003 року -
попередній шлюб з ОСОБА_6 - розірвано.

Зокрема , сторонами по справі до
реєстрації шлюбу вирішувалося питання
про пошук і придбання квартири, яка і
була ними придбана, а саме:
двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 за
нотаріально посвідченим договором
купівлі продажу від 29 березня 2004 року.
Право власності на цю квартиру
зареєстровано за відповідачем.

У зв'язку з вагітністю позивачки
ОСОБА_2 між сторонами 20 березня 2004
року був зареєстрований шлюб.

Даний шлюб був зареєстрований
орієнтовно на другому місяці
вагітності у позивачки.

Після укладення між сторонами шлюбу,
ОСОБА_3, на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-
продажу від 29 березня 2004 року, придбано
квартиру АДРЕСА_1.

Від даного шлюбу у подружжя ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_13.

22 жовтня 2012 року Ужгородським
міськрайонним судом шлюб,
зареєстрований 20 березня 2004 року у
виконкомі Зняцівської сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області за актовим записом №05 між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розірваний.

В суді першої інстанції свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14 ствердили факт
проживання та ведення спільного
господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період
з вересня 2003 року до реєстрації шлюбу в
будинку АДРЕСА_2.

В суді першої інстанції свідки
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 ствердили факт
того, що відповідач по справі ОСОБА_3
до реєстрації шлюбу з позивачкою по
справі ОСОБА_2 проживав в гуртожитку за
адресою АДРЕСА_3.

Із довідки ТОВ „Ужгородхліб" №45 від 10
вересня 2013 року вбачається, що
відповідач по справі сплачував
комунальні платежі з часу поселення і
до 1 травня 2004 року за проживання у
гуртожитку, дані платежі утримувались
із його заробітної плати.

За клопотанням представника позивача
в суді апеляційної інстанції були
допитані свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12, які ствердили факт того, що
сторони по справі проживали в родині
ОСОБА_4 (батьків позивачки)
в АДРЕСА_2, в період з серпня 2003
року по березень 2004 року і спільно з
батьками позивачки вели спільне
господарство.

Суд першої інстанції відхилив покази
свідків, які були допитані за
клопотанням позивачки з тих мотивів, що
ОСОБА_4 є матір'ю позивачки, а свідок
ОСОБА_5 є кумою позивачки, при цьому
взяв до уваги покази свідків , які були
допитані за клопотанням відповідача,
ОСОБА_9 який є братом відповідача,
ОСОБА_8 яка є донькою відповідача, при
цьому не вказавши, чому вважає покази
свідків з боку позивачки є
неправдивими.

Заперечення відповідача, що він у
зв'язку з ненормованим робочим днем
проживав в гуртожитку за адресою
АДРЕСА_3 , охоплюється за приписами ч. 2
ст. 3 СК України положеннями, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік, у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Матеріалами справи стверджені
факти того, що сторони по справі з
вересня 2003 року по березень 2004 року
проживали у батьків позивачки і за цей
час планували своє життя, зокрема,
відповідачем 12 листопада 2003 року
розірвано попередній шлюб, прийнято
рішення про створення сім'ї,
позивачка завагітніла. Також сторонами
по справі подано заяву про державну
реєстрацію шлюбу , до укладення шлюбу
сторонами обговорювалося питання
фінансового характеру, зокрема пошук
майбутнього житла та його придбання,
проведення ремонту та інші дії, які є
доказом перебування ними справді у
фактичних шлюбних відносинах без
реєстрації шлюбу.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи, заслухавши пояснення сторін та
покази свідків, письмові докази,
оцінивши докази в сукупності, колегія
суддів приходить до висновку, що позов
ОСОБА_2 слід задовольнити частково,
виходячи з положень ст. 74 СК України про
те, що встановити факт проживання
сторін по справі у фактичних шлюбних
відносинах без реєстрації шлюбу,
можливо лише з часу розірвання
попереднього шлюбу, тобто з 12
листопада 2003 року.

Отже, слід встановити факт проживання
громадянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка
зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 із
громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4,
який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1, однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 12 листопада 2003 року по 19
березня 2004 року

Відповідно до пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, дані обставини є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення судом апеляційної інстанції
про часткове задоволення позову ОСОБА_2
.

Керуючись ст. ст.307, 309, 316 ЦПК України.
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 11 жовтня 2013 року -
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Встановити факт проживання громадянки
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована
за адресою : АДРЕСА_1 із громадянином
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, який
зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1,
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 12
листопада 2003 року по 19 березня 2004
року.

Рішення набирає законної сили з дня
його постановлення і може бути
оскаржено в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді: