Єдиний унікальний номер 231/2773/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2549/2014
Головуючий у 1першій інстанції Шеїна
Л.Д. Єдиний унікальний номер
231/2773/13-ц Номер провадження
22ц/775/2549/2014Категорія 27Доповідач Барков
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 рокум. Донецьк

Апеляційний суду Донецької області в
складі:

головуючого судді Маширо О.П.,

суддів Баркова В.М.,

Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Жданівського міського суду Донецької
області від 30 січня 2014 року за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жданівського міського суду
Донецької області від 30 січня 2014 року
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу за договором позики
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
борг в сумі 22 000 грн., судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 229,40 грн. та
витрат на правову допомогу в сумі 350,00
грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове яким в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, яка просила скаргу
задовольнити, пояснення ОСОБА_4, яка
просила залишити рішення суду без змін,
вивчивши письмові матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
в межах апеляційного оскарження,
апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
всі доводи і заперечення сторін,
встановленим фактам і доказам дав
правильну правову оцінку і дійшов до
обґрунтованого висновку про те, що між
сторонами було укладено письмовий
договір позики, відповідно до якого
відповідачка позичила у позивача 22 000
грн., не виконала його умови, тому сума
боргу підлягає стягненню на користь
останньої, а заперечення відповідачки
про вчинення правочину під тиском з
боку позивачки належними та
допустимими доказами не підтверджені.

Ці висновки суду є обґрунтованими і
підтверджуються дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Зі справи вбачається, що 03 листопада 2012
року відповідачка ОСОБА_3 видала ОСОБА_4
розписку в якій зобов'язалася
повернути останній борг у 22 000 грн. в
строк до кінця 2012 року (а.с. 27).

За ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК договір
позики укладається в письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За змістом зазначеної норми закону
наявність розписки у кредитора
свідчить про існування боргу.

Отже, на підтвердження вимог названого
закону відповідачка видала позивачці
розписку про позичені гроші. Така форма
надана договору за бажанням сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором.

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошевість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК).

Проте належних та допустимих доказів в
підтвердження своїх заперечень щодо
написання розписки під тиском з боку
позивачки, відповідачка, всупереч
вимогам ч. 3 ст. 10 ЦПК України, суду не
надала.

Таким чином, факт підписання ОСОБА_3
розписки є доказом отримання нею від
ОСОБА_4 позики в сумі 22 000 грн.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обіг або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти в такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, в такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Доказів повернення позики
відповідачкою суду не надано.

Таким чином борг відповідачки за
договором позики складає 22 000 грн. і
тому суд першої інстанції обґрунтовано
стягнув його на користь позивачки.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги не приводять
апеляційний суд до висновку про
порушення або неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, які є підставами для скасування
або зміни оскаржуваного рішення суду.

З урахуванням зазначеного, підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жданівського міського суду
Донецької області від 30 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді