У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,
Василевича В.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

з участю сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 19 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору ПАТ
"Фідокомбанк" про визнання факту
проживання однією сім'єю, визнання
квартири спільною сумісною власністю,
стягнення вартості майна та
витребування майна із чужого
незаконного володіння,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

4.02.2010року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
шлюбу з 1 січня 2007 року по 26 травня 2009
року, визнання квартири їх спільною
сумісною власністю, стягнення вартості
придбаної побутової техніки та майна
на суму 11 160 доларів США, авансового
платежу в розмірі 9 232 долари США,
понесених витрат за оформлення
договору, ? частини вартості
проведеного ремонту (5 000 доларів США), ?
частини суми погашення кредиту та
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

В обгрунтування позову покликається на
те, що в 2001 році він познайомився з
ОСОБА_3, згодом вона працювала у нього в
кіоску з продажу мобільних телефонів
продавцем. З січня 2007 року вони з ОСОБА_3
почали проживати як чоловік та дружина,
вели спільне господарство, мали
взаємні права та обов'язки. Кошти з
прибутку, які отримані з його бізнесу
використовували на свої потреби та на
оплату квартири, яку орендували для
спільного проживання. 21 травня 2007 року
ними була придбана квартира АДРЕСА_1,
яка була оформлена на ОСОБА_3, оскільки
остання відмовилась бути у позивача
поручителем по кредитних
зобов'язаннях. Вказує, що перший внесок
в банку при оформленні договору
кредиту сплачений з його коштів, ремонт
у квартирі здійснювався також з його
коштів, ним придбані меблі та побутова
техніка у вказану квартиру. Крім того,
вказував, що ОСОБА_3 заволоділа кіоском
НОМЕР_1 на продовольчому ринку, який ним
куплений у ОСОБА_5 та мобільними
телефонами і коштами, що там
знаходились.

Рішенням Рівненського міського суду
від 19 листопада 2013 року ОСОБА_1 в
задоволенні позову до ОСОБА_3
відмовлено за безпідставністю та
недоведеністю позовних вимог.

В поданій апеляційній скарзі
представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
вказує, що рішення суду є незаконним і
таким, що підлягає скасуванню в зв'язку
з невідповідністю висновків суду
обставинам справи і неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про
недоведеність спільного проживання
спростовує сама відповідачка ОСОБА_3 в
своїх поясненнях, що містяться в
матеріалах перевірки працівниками
міліції заяв ОСОБА_1 щодо конфлікту з
відповідачкою та незаконного
заволодіння нею його майном, де вона
вказує, що перебуває з ОСОБА_1 в
цивільному шлюбі.

Вважає, що беззаперечними доказами
спільного проживання сторін без шлюбу,
і ведення спільного господарства є:
квитанції по оплаті кредиту на
квартиру, фотографії, угода про надання
телекомунікаційних послуг від 21.04.2008
року, квитанція про оплату послуг
Укртелекому, накладні на будматеріали,
докази про придбання побутової техніки
та меблів.

Доказом їхніх стосунків як подружжя є
їх спільна підприємницька діяльність.

Вказує, що при оформленні договору
купівлі-продажу квартири позивач давав
згоду як один з подружжя на укладення
договору.

З наведених підстав просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню,
виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Стаття 74 СК України поширюється на
правовідносини між чоловіком та
жінкою, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, і для визнання
майна, придбаного під час фактичних
шлюбних відносин, спільною сумісною
власністю необхідні докази: ведення
спільного господарства, наявності у
сторін спільного бюджету, проведення
спільних витрат, придбання іншого
майна в інтересах сім'ї, тоді як ст.60 СК
України презюмує, що майно, набуте під
час шлюбу, належить чоловікові і жінці
на праві спільної сумісної власності.

Така правова позиція висловлена у
постанові Верховного Суду України від
12 грудня 2012 року № 6-148цс12, яка є
обов'язковою для застосування всіма
судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період
з 26.10.1995р. по 1.08.2013р. у зареєстрованому
шлюбі не перебував. ОСОБА_3 у
зареєстрованому шлюбі не перебувала та
не перебуває.

З 11.01.2005р. ОСОБА_1, а з 23.05.2005р.- ОСОБА_3
зареєстровані приватними
підприємцями.(а.с. 53, 204 т.1)

21 травня 2007року ОСОБА_3 придбала у
ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 за 236 000грн., з
яких 46 625грн. продавець отримав від
покупця до підписання договору, решту
189375грн. - покупець зобов'язалася
сплатити до 23.05.2007р., що стверджується
договором купівлі-продажу, посвідченим
приватним нотаріусом Рівненського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрованого в реєстрі за
№1467(а.с.7 т.1)

21.05.2007р. між ОСОБА_3 та ВАТ «Ерсте банк»
укладено кредитний договір та договір
іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за
№ 1473, за умовами якого відповідачка
передала в іпотеку придбану
квартиру(а.с.33-35 т.2)

22 травня 2007року відповідачка отримала
в банку кредитні кошти в розмірі 37
000доларів США, що еквівалентно 186
850грн.(а.с.11 т.1)

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позову в частині встановлення факту та
визнання квартири спільною сумісною
власністю, суд першої інстанції
виходив із недоведеності факту
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2007
року по 26 травня 2009 року, а відтак -
спірна квартира, придбана у цей період
відповідачкою не є їх спільною
сумісною власністю.

Такі висновками суду першої інстанції
є правильними.

Як убачається з матеріалів справи, 21
травня 2007року ОСОБА_1 в нотаріально
посвідчених заявах надав згоду ОСОБА_3,
як дружині з якою перебуває у фактичних
сімейних відносинах на купівлю
зазначеної вище квартири (а.с.9 т.1) та на
взяття нею кредиту з передачею цієї
квартири в іпотеку (а.с.8 т.1), які
зареєстровані в реєстрі відповідно за
№1469 та №1470.

Встановлено, що зазначена заява про
надання згоди на придбання нерухомості
посвідчена нотаріусом після
підписання та нотаріального
оформлення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і(або) державної
реєстрації, має бути подана письмова
згода другого подружжя, нотаріально
засвідчена.

Пунктом 44 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом МЮ
України від 3.03.2004р. №20/5, що діяла на
момент посвідчення договорів
купівлі-продажу спірної квартири та
іпотеки (21.05.2007р.) передбачено, що якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою,
поширюються вимоги, установлені цією
Інструкцією щодо майна, що є правом
спільної сумісної власності подружжя.
На підтвердження факту проживання
однією сім'єю осіб, які не перебувають у
шлюбі, нотаріусом можуть бути прийняті:
договір про спільне проживання та
ведення спільного господарства,
рішення суду про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю
осіб, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, записи в
будинкових книгах (паспортах) про
постійне проживання або реєстрацію цих
осіб за однією адресою тощо, якщо вони
разом з іншими документами
підтверджують цей факт. Правочини щодо
належного подружжю на праві спільної
сумісної власності майна, які
потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
правочини щодо іншого цінного майна
можуть бути посвідчені нотаріусом при
наявності письмової згоди другого з
подружжя.

На момент укладення договору купівлі -
продажу сторони зареєстровані за
різними адресами, договір про спільне
проживання та ведення спільного
господарства або рішення суду про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю осіб, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі чи
нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3
про перебування у фактичних шлюбних
стосунках з ОСОБА_1 відсутні.

Самі по собі заяви ОСОБА_1, посвідчені
нотаріусом після укладення договору
купівлі-продажу, не є беззаперечними та
допустимими доказами що підтверджують
факт проживання сторін однією сім'єю.

Заперечуючи проти позову, відповідачка
пояснювала, що з ОСОБА_1 у неї були
дружні та інтимні стосунки, проте
сім'ї ніколи не було, вони спільне
господарство не вели, спільного
бюджету не мали. З 2005року обоє
займаються підприємницькою діяльністю
по продажу мобільних телефонів, однак
бізнес вели окремо один від одного,
товар вона купляла за свої особисті
кошти. Квартиру придбала за власні
кошти, оформивши кредит з укладенням
договору іпотеки; кредит сплачує і на
даний час.

Ці доводи позивачем не спростовані.

Відмовляючи позивачу в позові про
стягнення вартості придбаної
побутової техніки та майна на суму 11 160
доларів США, авансового платежу в
розмірі 9 232 долари США, понесених
витрат за оформлення договору, ?
частини вартості проведеного ремонту(5
000 доларів США), ? частини суми погашення
кредиту суд обґрунтовано виходив з
недоведеності та безпідставності
позовних вимог.

Відносини стосовно майна фізичної
особи-підприємця регулюються нормами
ЦК України, Господарського кодексу
України (далі - ГК України) та Закону
України "Про підприємництво".

Висновок суду про відмову у
задоволенні позовних вимог про
витребування майна та коштів
відповідає встановленим у справі
обставинам про окреме здійснення
сторонами підприємницької діяльності
і, що придбане відповідачкою, як
підприємцем майно використовується в
її підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, є її особистою
власністю.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 313, 314, 315, 317,325
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
19 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно і може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Судді
Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Василевич В.С.