Справа № 510/1576/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.01.2014 р.
Ренійський районний суд Одеської
області

у складі: - головуючого судді Дудник
В.І.;

- при секретарі Пройка С.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в м. Рені справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка позовні вимоги
визнала, щодо їх задоволення не
заперечувала, просила розглянути
справу у її відсутності.

Позивач на задоволенні позову
наполягав, просив розглянути справу
без його участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що
рішення у справі можливо постановити
при проведенні попереднього судового
засідання.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України
при визнанні позову ухвалюється судове
рішення в порядку, встановленому ст. 174
цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК
України у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того
законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були
дослідженні наступні докази: копія
свідоцтва про народження ОСОБА_3; копія
свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_4
із ОСОБА_3; копія технічного паспорту на
житловий будинок із надвірними
спорудами по АДРЕСА_1, оформленого на
ім'я ОСОБА_5; копія свідоцтва про смерть
ОСОБА_6 - померла ІНФОРМАЦІЯ_1.; копія
свідоцтва про смерть ОСОБА_5 - помер
ІНФОРМАЦІЯ_2.; копія домової книги на
будинок; копія договору на право
будівництва будинку від 08.04.1955р. на ім'я
ОСОБА_5; копія довідки міськкомунгоспу
від 18.07.1956р. про передачу земельної
ділянки під забудову; копія рішення
виконкому Ренійської міської ради від
17.03.1955р. № 51 про відведення земельної
ділянки ОСОБА_5 під житлову забудову;
копія постанови нотаріуса про відмову
у вчиненні нотаріальної дії від 23.12.2013р.

Судом в ході судового розгляду справи
встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 За життя ОСОБА_5 на
підставі договору забудови від 08.04.1955р.
належав житловий будинок із надвірними
спорудами, розташований по АДРЕСА_1. На
випадок смерті ОСОБА_5 не розпорядився
належним йому майном, заповіту не
залишив, ІНФОРМАЦІЯ_2. - помер. У
встановлений законодавством строк для
прийняття спадщини ні позивач (як син
померлого), ні ОСОБА_6 (як дружина
померлого) не звернулися до
нотаріальної контори із заявою про її
прийняття, однак, вони спільно понесли
витрати на поховання, виконання
поминальних обрядів, успадкували речі
побуту, що залишилися від ОСОБА_5 та
продовжили мешкати у спадковому
будинку, згодом робили поточні ремонти
у житлі.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 фактично
прийняли спадщину, що залишилася після
померлого батька та чоловіка, оскільки
до держави вона не перейшла, відумерлою
не визнана, а інший спадкоємець
(відповідачка - донька померлого) на той
час на неї не претендував. Внаслідок
прийняття спадщини на нерухомість,
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 стало належати по ? її
частині - кожному з них.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 померла. На випадок
смерті вона не розпорядилася належним
їй майном, заповіту не залишила. Після
її смерті спадкоємцями першої черги за
законом являються син та донька -
сторони у справі. У встановлений
законодавством строк ні ОСОБА_1, ні
ОСОБА_2 не звернулися до нотаріуса із
заявами про прийняття спадщини за
законом. Проте, навіть у випадку
своєчасного звернення сторін до
нотаріуса, оформити спадщину було б
неможливо у зв'язку із тим, що щодо
спірного житлового будинку відсутній
витяг з Реєстру прав власності на
нерухомість, який через певні причини
неможливо отримати в органах КП
«Ренійське БТІ», крім того, ОСОБА_6 за
життя не оформила належним чином
прийняття спадщини після смерті свого
чоловіка на ? частину нерухомості. У
звязку із тим, що ОСОБА_5, ОСОБА_6
померли, неможливо належним чином
оформити право власності на будинок,
провести державну реєстрацію права
власності на нерухомість на їх ім'я,
питання про визнання права власності
за ОСОБА_1 на нерухомість в порядку
спадкування повинно вирішуватися у
судовому порядку.

На момент смерті матері разом із нею
мешкав тільки позивач, після її смерті -
він продовжує жити у спадковому
будинку, доглядає за його технічним
станом, несе витрати по його утриманню,
сплачує необхідні платежі.

Таким чином, позивач прийняв спадщину
в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що
залишилася після померлої ОСОБА_6 (1/2
частина спірного домоволодіння) і
вважає, що має всі законні підстави для
визнання за ним права власності на неї,
оскільки до держави вона не перейшла,
відумерлою не визнана, інший
спадкоємець її не прийняв та на неї не
претендує.

Вивчивши матеріали справи та надані
документи, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача
обґрунтовані і підлягають задоволенню,
оскільки його доводи знайшли своє
належне підтвердження в судовому
засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин
справи сторони не заперечують,
визнають їх, суд вважає, що факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги і мають
значення для справи встановлені, у
зв'язку із чим немає необхідності у
підтвердженні їх доказами засобом
дослідження показань свідків.

Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України 2003р.
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Оскільки ОСОБА_7 помер у ІНФОРМАЦІЯ_3
(тобто до набрання чинності ЦК України
2003р.), а його дружина ОСОБА_8 фактично
прийняла спадщину після його смерті,
данні цивільні відносини регулюються
положеннями ЦК Української РСР 1963р.

Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР
1963р. спадкування здійснюється за
законом та за заповітом. Спадкування за
законом має місто, коли і оскільки воно
не змінено заповітом. Як передбачено ч.
1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при
спадкуванні за законом спадкоємцями
першої черги є в рівних частках діти,
інший з подружжя та батьки померлого.

Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР
1963р. для набуття спадщини необхідно,
щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина вважається належною
спадкоємцю з часу відкриття спадщини.
За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р.
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном, причому ці дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Як було встановлено судом, матір
позивача та позивач у справі були
спадкоємицями першої черги за законом
на майно, що належало ОСОБА_5 Вони у
передбачений законом строк не подали
нотаріусу заяви про прийняття
спадщини, на момент смерті ОСОБА_5
мешкали разом із ним, отже вважаються
такими, що прийняли її фактично.
Прийняття спадщини є фактом, яке
відображає волю спадкоємця придбати
майно після смерті спадкодавця. В
даному випадку ОСОБА_6 та ОСОБА_1
прийняли спадщину фактично, оскільки
їхня воля, як спадкоємців за законом,
була виражена у їхніх діях по
фактичному управлінню та володінню
спадковим майном (догляд за будинком та
мешкання в ньому, сплата витрат по його
утриманню, зберігання відповідних
документів на майно та ін.).

Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_1
прийняли спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст.
549 ЦК Української РСР 1963р., однак, за
невідомими суду обставинами вони не
звернулися за оформленням прийняття
спадщини та отриманням відповідного
свідоцтва, у зв'язку із чим в даний час
позивач вимушений звернутися до суду
із позовом, а не до нотаріальної
контори. Отже, внаслідок фактичного
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_5, позивач та його матір стали
власниками спадкового майна -
житлового будинку із надвірними
спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 -
по ? частині кожний.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 померла,
належним їй майном на випадок своєї
смерті вона не розпорядилася.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003 р.
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом (ст. 1217 ЦК України). Право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК
України).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Спадкоємець, який постійно
поживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК
України, він не заявив відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК
України, для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

Отже, сторони у справі є спадкоємцями
за законом, вони у передбачений законом
строк не подали нотаріусу заяви про
прийняття спадщини, проте позивач
постійно проживав разом із
спадкодавцем (своєю матір'ю) на час
відкриття спадщини, від спадку не
відмовлявся, отже вважається таким, що
прийняв спадщину. Відповідачка ОСОБА_2
щодо прийняття спадщини позивачем не
заперечувала.

Таким чином, позивач прийняв
спадщину (на ? частину домоволодіння)
після смерті матері в порядку ч. 3 ст. 1268
ЦК України, однак, він не має змоги
оформити прийняття спадщини та
отримати відповідне свідоцтво,
оскільки спадковий будинок за життя
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не був належним чином
оформлений на їхнє ім'я та не внесений
до державного електронного реєстру
прав нерухомості.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Суд вважає, що позивач є суб'єктом
набуття права власності на спірний
житловий будинок з підстав прийняття
спадщини за законом після смерті
батьків, однак, за незалежними від
нього причинами він не може оформити
прийняття спадщини та отримати
відповідне свідоцтво про право
власності на спадщину, у звязку із чим
був вимушений звернутися за захистом
прав та інтересів до суду.

З урахуванням викладених позивачем та
досліджених у судовому засіданні
обставин, суд вважає можливим
задовольнити вимоги позивача щодо
визнання за ним права власності на
спадкове майно.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213
ЦПК України, ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК
Української РСР 1963р., ст.ст. 15, 328, п.4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2003р., ст. ст. 15, 328, 1216, 1217, 1218, 1223,
1233, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку
спадкування за законом право власності
на житловий будинок із надвірними
спорудами (окрім самочинно
побудованих), розташований по АДРЕСА_1,
що належав ОСОБА_5, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.І. Дудник