Справа № 345/3777/13-ц
Провадження № 22-ц/779/15/2014
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Любомир
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій
О.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
довіреності удаваним правочином,
визнання права власності на майно,

за апеляційною скаргою представника
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "ПриватБанк" Шуліки
Аліни Володимирівни на рішення
Калуського міськрайонного суду від 18
липня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вказаним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що перебуваючи у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_4, нею за власні
кошти було придбано у відповідача
ОСОБА_5 автомобіль марки «Citroen Jumpy», 1998
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1. Купівлю автомобіля було
оформлено генеральною довіреністю,
виданою ОСОБА_5 на її ім'я та на ім'я
ОСОБА_4 Про оформлення договору
купівлі-продажу свідчить також
розписка ОСОБА_5 Кошти в сумі 65000 грн.,
які було сплачено за автомобіль, були
її особистими коштами, а тому
автомобіль є її особистою приватною
власністю. Вважає, що довіреність є
удаваним правочином, оскільки між
сторонами фактично було укладено
договір купівлі-продажу, тому до
правовідносин сторін слід
застосовувати правила щодо договорів
купівлі-продажу. Після припинення
шлюбних відносин, відповідач ОСОБА_4
відмовився повернути їй автомобіль.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_3
просила визнати довіреність удаваним
правочином, вчиненим з метою
приховання іншого правочину - договору
купівлі-продажу, визнати за нею право
власності на автомобіль, зобов'язати
ОСОБА_4 видати їй автомобіль та не
чинити перешкод в його користуванні.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду від 18 липня 2013 року позов
задоволено.

Визнано односторонній правочин, а саме:
довіреність від 26.07.2010 року, видану
ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 щодо володіння,
користування і розпорядження
транспортним засобом марки «Citroen Jumpy»,
1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2, удаваним правочином,
вчиненим з метою приховання іншого
правочину - договору купівлі-продажу
вказаного автомобіля.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної
власності на автомобіль марки «Citroen
Jumpy», 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1,
номер кузова НОМЕР_2, та зобов'язано
ОСОБА_4 видати ОСОБА_3 вказаний
автомобіль і не чинити перешкод в його
користуванні.

На вказане рішення Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
"ПриватБанк" (надалі ПАТ КБ
"ПриватБанк"), як особа, яка не брала
участь у справі, однак суд вирішив
питання про її права та обов'язки,
подало апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Зокрема, представник апелянта
зазначає, що суд не дав юридичної
оцінки тій обставині, що довіреність
надає позивачу певне коло прав щодо
представництва інтересів власника
автомобіля, однак не є підставою для
набуття права власності на майно. Судом
залишено поза увагою, що
законодавством передбачено письмову
форму для договору купівлі-продажу
автомобіля. Зокрема, всупереч пунктам 4,
8, 44 постанови Кабінету Міністрів
України від 07.09.1998 року №1338, якою
затверджено Правила державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів" сторонами не було
дотримано письмової форми договору
купівлі-продажу, оскільки автомобіль
не було знято з обліку, залишилась
реєстрація за ОСОБА_5, огляд його
органами ДАІ не здійснювався. Також
апелянт вважає, що прихований продаж
автомобіля здійснено з метою уникнення
відповідачів від відповідальності за
борговими зобов'язаннями по кредитному
договору. Отже, за таких обставин
позивач не набула права власності на
автомобіль. Тому з цих підстав апелянт
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В судовому засіданні представник ПАТ
КБ "ПриватБанк" апеляційну скаргу
підтримала з наведених у ній мотивів та
просила її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання
повторно не прибули, хоча належно
повідомлялися про розгляд справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
представника апелянта, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 26.07.2010 року
відповідач ОСОБА_5 видав довіреність на
ім'я позивача ОСОБА_3 щодо володіння,
користування і розпорядження(з правом
виїзду за кордон) транспортним засобом
марки «Citroen Jumpy», 1998 року випуску, фургон
мало тонажний, білого кольору, номер
кузова НОМЕР_2, державний номерний знак
НОМЕР_1. Довіреність видана на строк до
26 липня 2020 року, посвідчена приватним
нотаріусом Калуського районного
нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с.10).

Одразу після посвідчення вказаної
довіреності, в присутності двох
свідків, відповідачу ОСОБА_5 було
передано суму коштів в розмірі 65000 грн.,
які належали особисто позивачу ОСОБА_3
В свою чергу відповідач ОСОБА_5 передав
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, ключі від
автомобіля та документ у формі
власноручно написаної розписки щодо
фактичного продажу ним автомобіля,
отримання коштів за автомобіль з
підтвердженням відчуження його на
підставі довіреності (а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи за позивачем право власності
на автомобіль, суд першої інстанції
виходив з того, що до позивача перейшло
право власності на автомобіль,
оскільки між позивачем ОСОБА_3 та
відповідачем ОСОБА_5 фактично було
укладено договір купівлі-продажу, з
метою приховання якого відповідачем
було видано довіреність на ім'я
позивача, яка є удаваним правочином.
Таким чином суд прийшов до висновку, що
спірний транспортний засіб є особистою
приватною власністю позивача, так як
придбаний за її особисті кошти.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він
суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Частиною 1 статті 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу.

Письмова форма договору
купівлі-продажу автомобіля
передбачена чинним на час виникнення
спірних правовідносин між сторонами
«Порядком державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» (далі - Порядок),
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998р.№1388.

Згідно п.1 Порядку визначено, що цим
Порядком встановлюється єдина на
території України процедура державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів (далі - транспортні
засоби), оформлення та видачі
реєстраційних документів і номерних
знаків.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що цей
Порядок є обов'язковим для всіх
юридичних та фізичних осіб, які є
власниками транспортних засобів,
виробляють чи експлуатують їх.
Представники власників транспортних
засобів виконують обов'язки та
реалізують права таких власників у
межах наданих їм повноважень.

У п.3 Порядку зазначено, що державна
реєстрація транспортних засобів
проводиться підрозділами
Державтоінспекції з метою здійснення
контролю за відповідністю конструкції
та технічного стану транспортних
засобів установленим вимогам
стандартів, правил і нормативів,
дотриманням законодавства, що визначає
порядок сплати податків і зборів
(обов'язкових платежів), використанням
транспортних засобів в умовах воєнного
і надзвичайного стану, а також для
ведення їх обліку та запобіганню
вчиненню щодо них протиправних дій.

Пунктом 5 Порядку визначено, що особи,
які порушують цей Порядок, несуть
відповідальність згідно із законом.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що
транспортні засоби реєструються за
юридичними та фізичними особами в
реєстраційно-екзаменаційних
підрозділах Державтоінспекції (далі -
підрозділи Державтоінспекції).

Згідно ж п.7 Порядку власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Строк
державної реєстрації продовжується у
разі подання документів, які
підтверджують відсутність можливості
своєчасного її проведення власниками
транспортних засобів (хвороба,
відрядження або інші поважні причини).

Пунктом 8 Порядку встановлено, що
державна реєстрація транспортних
засобів проводиться на підставі заяв
власників, поданих особисто, і
документів, що посвідчують їх особу,
підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення (далі - правомірність
придбання) транспортних засобів,
оцінку їх вартості (проводиться
спеціалістом, що пройшов необхідну
підготовку в порядку, встановленому
МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики,
Держмитслужбою та Фондом державного
майна, і має відповідні документи),
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів.

У абзаці 2 п.8 Порядку наведено перелік
документів, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів, якими є: довідка-рахунок,
договори та угоди, укладені на товарних
біржах на зареєстрованих у
Департаменті Державтоінспекції
бланках, договори купівлі-продажу
транспортних засобів, оформлені в
Державтоінспекції, інші засвідчені в
установленому порядку документи, що
встановлюють право власності на
транспортні засоби, копія рішення суду,
засвідчена в установленому порядку, із
зазначенням юридичних чи фізичних
осіб, які визнаються власниками
транспортних засобів, марки, моделі,
року випуску таких засобів, довідка
органу соціального захисту населення
або управління виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, що виділили
автомобіль або мотоколяску; акт
приймання-передачі транспортних
засобів за формою згідно з додатком 6,
виданий підприємством-виробником або
підприємством, яке переобладнало чи
встановило на транспортний засіб,
митна декларація, акт про проведений
аукціон або постанова та акт про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу, видані органом
державної виконавчої служби.

Положеннями абзаців 3, 4 п.8 Порядку
визначено, що для державної реєстрації
транспортних засобів, що перебували в
експлуатації і зняті з обліку в
підрозділах Державтоінспекції, крім
зазначених у цьому пункті документів,
що підтверджують правомірність їх
придбання, подається свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
(технічний паспорт) та копія
реєстраційної картки, що додається до
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу на пластиковій
основі, з відміткою підрозділу
Державтоінспекції про зняття
транспортного засобу з обліку. Перед
відчуженням, передачею зазначені
транспортні засоби повинні бути зняті
з обліку в підрозділах
Державтоінспекції.

Державна реєстрація транспортних
засобів проводиться за умови сплати їх
власниками передбачених
законодавством податків і зборів
(обов'язкових платежів), а також
внесення в установленому порядку
платежів за проведення огляду
транспортних засобів, державну
реєстрацію (перереєстрацію), зняття з
обліку, відшкодування вартості бланків
реєстраційних документів та номерних
знаків.

Пунктом 15 Порядку передбачено, що під
час проведення державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
транспортні засоби, крім випадків
вибракування їх у цілому, підлягають
огляду та дослідженню з метою звірення
ідентифікаційних номерів їх складових
частин з номерами, зазначеними у
поданих власником для реєстрації
документах, визначення їх справжності
та проведення перевірки за Єдиним
державним реєстром Державтоінспекції
та автоматизованою базою даних про
розшукувані транспортні засоби,
встановлення відповідності
конструкції і технічного стану
транспортних засобів обов'язковим
вимогам правил, нормативів і
стандартів України. Огляд проводиться
уповноваженими працівниками
підрозділів Державтоінспекції за
місцем реєстрації транспортних
засобів, а дослідження - фахівцями
експертної служби МВС або іншими
спеціалістами, що мають свідоцтво про
право проведення відповідного виду
експертних досліджень і внесені до
Реєстру атестованих судових експертів.
За результатами огляду в документах,
які подаються для державної
реєстрації, уповноважений працівник
підрозділу Державтоінспекції робить
відповідну відмітку або складає акт
технічного огляду. До зазначених
документів додається відповідний
висновок фахівця.

Таким чином Порядком встановлено
спеціальний порядок державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку транспортних засобів і згідно
такого порядку передбачається зняття з
реєстрації транспортного засобу перед
його відчуженням, сплату власниками
передбачених законодавством податків,
а також внесення в установленому
порядку платежів за огляд транспортних
засобів, перереєстрацію та зняття їх з
обліку, відшкодування вартості бланків
реєстраційних документів та номерних
знаків.

В зв'язку з наведеним вище не може
визнаватися законним набуття права
власності на автомобіль іншим шляхом,
зокрема і шляхом визнання права
власності на автомобіль без
попереднього зняття його з державної
реєстрації, як встановлено у даному
випадку.

Отже, колегія суддів дійшла висновку,
що всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України позивач
ОСОБА_3 не надала доказів, які б
підтверджували те, що спірний
автомобіль був знятий з обліку в
органах ДАІ. Навпаки, автомобіль
залишався зареєстрованим за
відповідачем ОСОБА_5, заява від якого
про зняття з обліку автомобіля не
подавалась і його огляд органами ДАІ не
здійснювався.

До вчинення цих дій ОСОБА_5 не мав права
відчужувати спірний автомобіль, а
позивач його придбавати.

Судом встановлено, що позивач передала
відповідачу кошти за придбання
автомобіля, а той передав їй сам
автомобіль, ключі від нього, технічний
паспорт.

Вважаючи, що між сторонами було
фактично укладено договір
купівлі-продажу автомобіля, суд визнав
довіреність удаваним правочином,
пославшись на ст.235 ЦК України.

Згідно зазначеної статті удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як встановлено вище колегію суддів, для
договору купівлі-продажу
транспортного засобу вищенаведеним
Порядком передбачено як письмову
форму, так і вчинення дій по реєстрації
(перереєстрації) автомобіля, якої
сторони не дотримались, в зв'язку з чим
такий правочин є недійсним і його не
можна вважати вчиненим, а тому суд
безпідставно застосував ст.235 ЦК
України.

Колегія суддів приходить до висновку,
що сторони не надали своїй
домовленості належної, передбаченої
законом форми, незважаючи на те, що їхні
дії містять деякі елементи договору
купівлі-продажу, тому такий договір
слід вважати не укладеним.

Сукупність зібраних судом доказів
свідчить про те, що в установленому
порядку договір купівлі-продажу
спірного автомобіля між його власником
ОСОБА_5 і позивачем ОСОБА_3 не укладався,
а тому посилання суду як на підставу
набуття права власності на укладення
між сторонами договору купівлі-продажу
є безпідставними, оскільки суперечать
вищезазначеним вимогам закону.

Судом не була досліджена ще одна
обставина, яка має значення для справи.

Як вбачається із наданого апелянтом
витягу з Державного реєстру обтяжень
рухомого майна, 28.05.2010 року було
зареєстровано публічне обтяження
рухомого майна, згідно якого боржнику
ОСОБА_5 заборонено відчужувати рухоме
майно(в тому числі і спірний
автомобіль). Відповідно до ч.1 ст.10
Закону України "Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень" у
разі відчуження рухомого майна
боржником, який не мав права його
відчужувати, особа, що придбала це
майно за відплатним договором,
вважається його добросовісним
набувачем згідно зі статтею 388
Цивільного кодексу України за умови
відсутності в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна (далі -
Державний реєстр) відомостей про
обтяження цього рухомого майна.
Добросовісний набувач набуває право
власності на таке рухоме майно без
обтяжень.

З огляду на зазначене, на момент
виникнення спірних правовідносин між
сторонам (станом на 26.07.2010 року)
існувало публічне обтяження всього
рухомого майна відповідача ОСОБА_5, а
тому останній не мав права відчужувати
спірний автомобіль, а позивач не могла
бути добросовісним набувачем.

Вищенаведені висновки узгоджуються з
позицією Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, що висловлена у
листі від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 "Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав", в п.2
якого зазначено, що нерідко суди
визнають дійсними договори
купівлі-продажу та право власності на
автомобілі на підставі виданих їх
власниками довіреностей іншим особам з
правом користування та повного
розпорядження автомобілем або на
підставі розписок про отримання
власником грошової суми за проданий
автомобіль. При цьому суди залишають
поза увагою вимоги пункту 3 частини
першої статті 208 ЦК щодо необхідності
вчинення правочинів між фізичними
особами у письмовій формі на суму, що
перевищує у 20 і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, постанову Кабінету Міністрів
України від 7 вересня 1998 року N 1388 "Про
затвердження Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів", яка також
передбачає письмову форму договору
купівлі-продажу автомобілів. А
відповідно до пункту 4 зазначеної
постанови перед відчуженням
транспортний засіб повинен бути знятий
з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того,
судами не перевіряється і не
враховується та обставина, що в деяких
випадках такі угоди укладаються з
метою уникнення відповідальності за
кредитними та іншими борговими
зобов'язаннями.

Задовольняючи позов суд застосував
такий спосіб захисту як визнання
довіреності удаваним правочином,
вчиненим з метою приховання іншого
правочину - договору купівлі-продажу
вказаного автомобіля, що не
передбачено законодавством.

Статтею 16 ЦК України визначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. У ч.2 цієї статті наведено
перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів та зазначено, що суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Проте застосований судом спосіб
захисту ні наведеною статтею, ні
Цивільним кодексом, ні будь-якими
іншими законодавчими актами не
передбачено. Стаття 235 ЦК встановлює
правові наслідки удаваного правочину,
а саме застосування до таких
правовідносин правил щодо правочину,
який сторони насправді вчинили, що не є
способом захисту цивільних прав.

Визнавши право власності
позивача на автомобіль, суд послався на
статтю 392 ЦК України, якою передбачено
право власника майна пред'явити позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Застосування даної норми
судом є безпідставним, оскільки
позивач ОСОБА_3, як встановлено вище, не
є власником майна.

Враховуючи те, що позивач не набула
права власності на автомобіль і не є
його власником, тому безпідставним є
також застосування судом статей 386, 316,
317, 319 ЦК України.

За таких обставин, не дотримавшись
встановленого законодавством порядку,
позивач не набула право власності на
підставах, що не заборонені законом, і
тому за нею не може бути визнано право
власності на спірний автомобіль, а
відповідно і інші вимоги позивача, які
є похідними від основної вимоги,
зокрема, про зобов'язання ОСОБА_4 видати
автомобіль та не чинити перешкод в його
користуванні, також не підлягають до
задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК
України не визначився із характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню,
безпідставно задовольнив вимоги
ОСОБА_3 про визнання довіреності
удаваним правочином, не звернувши
уваги на вищенаведені положення
Порядку, та неправильно застосувавши
норми матеріального права.

Колегія дійшла висновку, що рішення
суду першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, тому на підставі ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ
"ПриватБанк" Шуліки Аліни
Володимирівни задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного
суду від 18 липня 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання довіреності удаваним
правочином, визнання права власності
на майно, усунення перешкод в
користуванні майном відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій