У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
виконавчого комітету Берегівської
міської ради, ОСОБА_4 про визнання
незаконним та скасування рішення та
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Берегівського
районного суду Закарпатської області
від 27 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 05 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 03 лютого 2004 року ОСОБА_5, яка у
зв'язку з одруженням змінила прізвище
на ОСОБА_5, та ОСОБА_6 спільно придбали
квартиру АДРЕСА_1. Згодом чоловік
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернувся до власників
решти квартир у цьому будинку з
проханням надати їм згоду на
перепланування та переобладнання
квартири АДРЕСА_1 під піцерію та
проведення реконструкції підвального
приміщення під зазначеною квартирою,
на що ті погодилися. Підвал будинку
складається з трьох приміщень, які
знаходяться під квартирами
АДРЕСА_1- АДРЕСА_3. Однак, згідно
письмової згоди, наданої власниками
решти квартир, останні відмовилися від
свого права власності лише на
підвальне приміщення під квартирою
АДРЕСА_1, а підвальні приміщення під
квартирами АДРЕСА_2 - АДРЕСА_3 і надалі
залишалися у спільному користуванні
всіх мешканців будинку.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_5 придбала у
ОСОБА_6 її частку у квартирі
АДРЕСА_1, у результаті чого стала
власником всієї квартири. На початку
літа 2011 року ОСОБА_5 самовільно
захопила підвальні приміщення під
квартирами АДРЕСА_2 і
АДРЕСА_3, після чого були розпочаті
роботи з їх реконструкції. Мешканців
будинку більше туди не пускали, щоб
обмежити доступ до підвалу, на обох
його вхідних дверях були замінені
замки. Це викликало невдоволення серед
мешканців, особливо після того, як були
порушені комунікації будинку в ході
виконання будівельних робіт. Але
ОСОБА_5 та її чоловік - ОСОБА_4
ігнорували зауваження мешканців
будинку. У серпні 2011 року позивач разом
з власниками інших квартир будинку
звернулися до Берегівської
міжрайонної прокуратури Закарпатської
області та Берегівського РВ УМВС
України в Закарпатській області з
приводу самовільного захоплення
ОСОБА_5 підвальних приміщень під
будинком та виконання будівельних
робіт з їх розширення, які можуть
призвести до обвалу будинку. З листа
останнього від 11 листопада 2011 року № 8066
йому стало відомо, що спірні підвальні
приміщення належать ОСОБА_5 на праві
приватної власності, а з листа
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Закарпатській області від 30 листопада
2011 року № 7/7-926 - що рішенням виконавчого
комітету Берегівської міської ради
Закарпатської області від 29
вересня 2004 року № 519 спірні підвальні
приміщення були закріплені за
квартирою АДРЕСА_1.

У червні 2012 року позивач та власник
квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_8 звернулися до
суду з позовом про скасування запису у
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно та зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні спільним
майном. У процесі судового розгляду
справи він дізнався про існування
рішення виконавчого комітету
Берегівської міської ради
Закарпатської області від
24 лютого 2005 року № 52, яким надано дозвіл
на оформлення права власності на
вбудоване у житловий будинок нежиле
приміщення піцерії, що знаходиться по
АДРЕСА_1, загальною площею 171,60 кв.м, за
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - по 1/2 частці за
кожним та згідно якого доручено видати
свідоцтво про право власності на
вказане нерухоме майно. КП "Берегівське
БТІ БРР" доручено провести державну
реєстрацію права власності на вказане
нерухоме майно. Вважає, що таке рішення
прийняте всупереч нормам Закону,
оскільки виконавчий комітет
Берегівської міської ради протиправно
позбавив власників квартир АДРЕСА_2 -
АДРЕСА_1 у тому числі і його права
власності на спірні підвальні
приміщення. Оскаржуване рішення
прийнято з порушенням вимог закону,
відповідно і свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане на
підставі цього рішення є незаконним.

Тому позивач просив суд визнати
незаконним та скасувати рішення
виконавчого комітету Берегівської
міської ради Закарпатської області від
24 лютого 2005 року № 52;
визнати незаконним та скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно серії САА № 359120, видане
виконавчим комітетом Берегівської
міської ради Закарпатської області 11
березня 2005 року та стягнути солідарно з
відповідачів судові витрати у справі.

Рішенням Берегівського районного суду
Закарпатської області від 27 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 05 грудня 2013 року, позов
задоволено частково. Визнано
незаконними та скасовано п. 2, п. 3, п. 4
рішення виконавчого комітету
Берегівської міської ради
Закарпатської області «Про
затвердження акту Державної технічної
комісії про готовність закінченого
об'єкта до експлуатації, реконструкції
вбудованого нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1» від 24 лютого 2005 року
№ 52. Визнано незаконним та скасовано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно серії САА № 359120, видане
виконавчим комітетом Берегівської
міської ради Закарпатської області 11
березня 2005 року. Стягнуто солідарно з
виконавчого комітету Берегівської
міської ради Закарпатської області,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 114 грн. 70 грн. У
решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що оспорювані рішення,
на підставі яких видано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
суперечать ст. ст. 319, 321,
389 ЦК України, ч. 2 ст. 10 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», ст. 31 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», тому є незаконними та
підлягають скасуванню, і відповідно
підлягає скасуванню свідоцтво про
право власності на нерухоме майно.

З такими висновками судів повністю
погодитись не можна, оскільки ці
висновки суперечать вимогам закону та
не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є
власником квартири АДРЕСА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від
17 серпня 2007 року, що стверджується
договором купівлі-продажу та витягом
про реєстрацію прав власності на
нерухоме майно КП «Берегівське бюро
технічної інвентаризації Берегівської
районної ради» від 22 серпня 2007 року (а.
с. 15).

Рішенням виконавчого комітету
Берегівської міської ради «Про надання
дозволу на закріплення підвалу за
квартирою АДРЕСА_1» від 29 вересня 2004
року за № 519, спільні підвальні
приміщення, що знаходяться під
квартирою АДРЕСА_1, яка є
власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 11).

Рішенням виконавчого комітету
Берегівської міської ради «Про
затвердження акту Державної технічної
комісії про закінчення реконструкції
вбудованого не житлового приміщення по
АДРЕСА_1» від 24 лютого 2005 року №
52 надано дозвіл оформлення права
сумісної власності на вбудоване у
житловий будинок нежиле приміщення
піцерії, що знаходиться по АДРЕСА_1,
загальною площею 171,60 кв.м за ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 - по Ѕ частці за кожним (а. с. 12).

Із свідоцтва про право власності на
нерухоме майно серії
САА № 359120 виданого виконавчим
комітетом Берегівської міської ради
від 11 березня 2005 року,
вбачається, що вбудоване у житловий
будинок нежиле приміщення піцерії,
складається з дев'яти приміщень
загальною площею 103,2 кв.м та трьох
підвальних приміщень загальною площею
68,4 кв.м (а. с. 13).

За змістом ст. ст. 1, 10 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" від 19 червня 1992 року у процесі
приватизації громадяни набувають
право власності на квартири та
допоміжні приміщення
багатоквартирного будинку, які
призначені для забезпечення його
експлуатації та побутового
обслуговування мешканців будинку
(сходові клітини, вестибюлі, перехідні
шлюзи, поза квартирні коридори,
колясочні, кладові, сміттєкамери,
горища, підвали, шахти і машинні
відділення ліфтів, вентиляційні камери
та інші технічні приміщення).

Власники квартир багатоквартирних
будинків є співвласниками допоміжних
приміщень будинку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати участь
у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку. Допоміжні приміщення
(кладовки, сараї і т. ін.) передаються у
власність квартиронаймачів безоплатно
і окремо приватизації не підлягають.

Цим положенням Закону дано офіційне
тлумачення згідно з рішенням
Конституційного Суду України від 2
березня 2004 року № 4-рп/2004.

Посилаючись на вказане рішення
Конституційного Суду України, суди
виходили з того, що підвальні
приміщення є допоміжними і видача на ці
приміщення свідоцтва про право
власності порушує права позивача.

При цьому не звернули уваги, що ОСОБА_3 у
2007 році придбав квартиру
АДРЕСА_2 без підвальних приміщень (а. с.
15), коли право власності на приміщення
(у тому числі і підвальні) було
зареєстроване по 1/2 за ОСОБА_6 та ОСОБА_5
(а. с. 12), а не за позивачем чи продавцем
ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу
від 17 серпня 2007 року.

Тобто у силу ст. 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" від 19 червня 1992 року позивач не є
власником підвальних приміщень.

Крім того, законодавець розділяє
поняття допоміжного приміщення та
нежилого.

Зокрема у ст. 1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» зазначено,
що допоміжні приміщення
багатоквартирного будинку приміщення,
призначені для забезпечення
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку
(сходові клітини, вестибюлі, перехідні
шлюзи, позаквартирні коридори,
колясочні, кладові, сміттєкамери,
горища, підвали, шахти і машинні
відділення ліфтів, вентиляційні камери
та інші технічні приміщення). Нежиле
приміщення це приміщення, яке належить
до житлового комплексу, але не
відноситься до житлового фонду і є
самостійним об'єктом цивільно-правових
відносин.

Разом із тим нежилі приміщення в жилому
будинку, які призначені для
торговельних, побутових та інших
потреб непромислового характеру і є
самостійним об`єктом цивільно-правових
відносин, до житлового фонду не входять
(ч. 3 ст. 4 ЖК України) і в результаті
приватизації квартир такого будинку їх
мешканцями право власності в останніх
на ці приміщення не виникає.

Суди належним чином не з'ясували, чи є
спірні приміщення допоміжними чи
нежилими, не навели будь-яких доказів
на підтвердження своїх висновків, що
спірні приміщення є допоміжними та
призначені для забезпечення
експлуатації будинку.

Також суди, скасовуючи повністю
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно серії САА № 359120, видане
виконавчим комітетом Берегівської
міської ради Закарпатської області 11
березня 2005 року, не звернули уваги, що
вбудоване у житловий будинок нежиле
приміщення піцерії, складається з
дев'яти приміщень загальною площею 103,2
кв.м та трьох підвальних приміщень
загальною площею 68,4 кв.м (а. с. 13), а спір
виник тільки щодо двох підвальних
приміщень.

Суди на вищевикладені обставини уваги
не звернули, у порушення вимог
ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Берегівського районного суду
Закарпатської області від 27 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 05
грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська