Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара
В.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О.,

Олійник А.С.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
недійсними кредитних договорів

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 9 листопада
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 30 вересня 2013
року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 27 лютого 2007
року між ОСОБА_4 та відкритим
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль», правонаступником якого є
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було
укладено генеральний кредитний
договір № 80, у рамках якого 28 лютого 2007
року між сторонами було укладено
кредитний договір № 010/08-3/2652/в, за яким
позичальник отримав 200 000 доларів США
строком до 27 лютого 2017 року; 28
лютого 2007 року укладено кредитний
договір № 010/08-3/2653/в, за умовами якого
позичальник отримав 100 000 доларів США
строком до 27 лютого 2017 року;
22 квітня 2010 року укладено кредитний
договір № 010/08-4/0027, згідно якого
позичальник отримав кредит у розмірі 288
000 грн строком до 27 лютого 2017
року. Внаслідок неналежного виконання
позичальником кредитних зобов'язань
утворилася заборгованість у розмірі 214
381, 10 доларів США та 321 232, 95 грн, яку
позивач просив стягнути із боржника.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
недійсними кредитних договорів,
посилаючись на те, що у порушення
визначених законом умов кредитування
його не було повідомлено про
орієнтовну сукупну вартість кредиту,
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту. Крім того, у
тексті оспорюваних договорів не
визначено реальні відсоткові ставки
та абсолютне подорожчання кредиту.
Зазначав, що його введено в оману щодо
умов кредитування.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від
9 листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 30 вересня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
недійсними кредитних договорів
відмовлено. Позовні вимоги ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за кредитом у розмірі 214
381, 10 доларів США та 321 232,
95 грн. Вирішено питання про судові
витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
передати справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти
(ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Встановлено, що 27 лютого 2007 року між
ОСОБА_4 та відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», було укладено
генеральний кредитний договір № 80, у
рамках якого 28 лютого 2007 року між
сторонами було укладено кредитний
договір № 010/08-3/2652/в, за яким
позичальник отримав 200 000
доларів США зі сплатою 12 % річних
строком до 27 лютого 2017 року; 28 лютого 2007
року укладено кредитний договір №
010/08-3/2653/в, за умовами якого позичальник
отримав 100 000 доларів США зі сплатою 12 %
річних строком до 27 лютого 2017 року; 22
квітня 2010 року укладено кредитний
договір № 010/08-4/0027, згідно якого
позичальник отримав кредит у розмірі 288
000 грн зі сплатою 24 % річних строком до 27
лютого 2017 року.

Задовольняючи вимоги ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», суд першої інстанції
виходив із того, що заборгованість
позивачем нарахована відповідно до
умов укладених договорів та вимог
закону.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
виходив із того, що боржником не
спростовано наданий банком розрахунок
заборгованості. При цьому апеляційний
суд відмовив у прийнятті як доказу
наданого ОСОБА_4 аудиторського
висновку від 17 вересня 2012 року,
посилаючись на те, що відповідач не був
позбавлений права подати указаний
документ до суду першої інстанції.

Таких висновків апеляційний суд дійшов
із порушенням норм процесуального
права.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

На підтвердження своїх доводів щодо
невірного розрахунку заборгованості
за кредитами, ОСОБА_4 посилався на
аудиторський висновок від 17 вересня 2012
року, яким встановлені розбіжності у
нарахуванні боргу з урахуванням умов
кредитних договорів.

Відмовляючи у прийнятті указаного
документу як доказу у справі з тих
підстав, що його не було подано до суду
першої інстанції, апеляційний суд не
звернув уваги те, що ч. 2 ст. 303 ЦПК
України суд апеляційної інстанції не
позбавлений права досліджувати нові
докази, якщо їх неподання до суду
першої інстанції було зумовлено
поважними причинами.

Апеляційний суд не дослідив обставин,
які унеможливили подання
аудиторського висновку до суду першої
інстанції та у порушення ст. ст. 10, 60, 213,
303 ЦПК України не дав оцінки
дослідженим аудитором фактам,
правильність нарахування
заборгованості та її розмір не
перевірив.

Крім того, ОСОБА_4 заявляв клопотання
про призначення судової економічної
(бухгалтерської) експертизи. Ухвали
щодо цього питання із наведенням її
мотивів апеляційний суд не постановив.

Ставка за кредитними договорами від 28
лютого 2007 року № 010/08-3/2652/в та №
010/08-3/2653/в на момент їх укладення
становила 12 % річних; кредитного
договору від 22 квітня 2010 року № 010/08-4/0027
- 24 % річних.

Разом з тим, розрахунок заборгованості
не відображає розмір процентних ставок
за кредитами, які застосовано при
нарахуванні заборгованості.
Апеляційним судом указані обставини
перевірені не були.

Таблиці визначення сукупної вартості
кредитів та реальної процентної ставки
містять посилання на термін «реальна
процентна ставка» - 13, 51 % за кредитним
договором № 010/08-3/2652/в, 14, 97 % за
кредитним договором №
010/08-3/2653/в та 27, 77 % за кредитним
договором № 010/08-4/0027.

Правову природу реальної процентної
ставки та узгодження її складових із
умовами договірних положень
апеляційний суд не з'ясував.

Враховуючи те, що допущені апеляційним
судом порушення норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 303, 315 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, щодо яких у сторін
виник спір, ухвала апеляційного суду
відповідно до ст. 338 ЦПК України
підлягає скасуванню у частині позовних
вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором із передачею
справи у цій частині на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання недійсними
кредитних договорів, суд першої
інстанції, із висновками якого
обґрунтовано погодився апеляційний
суд, виходив із того, що оспорювані
правочини відповідають вимогам щодо їх
форми та змісту, сторони досягли згоди
щодо всіх істотних умов - предмету,
строку та порядку погашення кредитів,
процентної ставки, відповідальності
сторін.

Встановивши дійсні обставини справи у
відповідності із вимогами
ст. ст. 60, 214 ЦПК України, суди дали їм
належну правову оцінку, з'ясували
характер спірних правовідносин,
правильно застосували норми
матеріального права, які їх регулюють,
та ухвалили у цій частині рішення
згідно із законом. Касаційна скарга
ОСОБА_4 висновки судів у цій частині не
спростовує.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 30 вересня 2013 року скасувати
у частині позовних вимог публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
справу у цій частині направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 9 листопада 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 30 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.П. Гончар

Судді:
Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

В.О. Савченко