Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22-ц/778/1671/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі Камінській О.Є

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 17 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний
нотаріус Мелітопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання іпотечного договору
недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк»,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6,
приватний нотаріус Мелітопольського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання іпотечного договору
недійсним.

В позові зазначала, що вона була
введена в оману з боку своєї доньки
ОСОБА_4, з ініціативи якої їй було
запропоновано укласти спадковий
договір з онуком ОСОБА_5 Після
консультації з нотаріусом вона уклала
договір, однак, в подальшому,
з'ясувалось, що договір був укладений
не спадковий, а іпотечний в
забезпечення зобов'язань ОСОБА_6 за
кредитним договором. Договір не читала,
так як у неї проблеми з зором. На цей час
у зв'язку з існуванням заборгованості
за кредитним договором, банком
розпочато процедуру звернення
стягнення на майно, що знаходиться в
іпотеці, яке частково належить і їй,
хоча згоди на укладення договору
іпотеки вона не надавала.

Посилаючись на вказані обставини,
просила суд визнати недійсним
іпотечний договір №ZPM0GI від 30.10.2007,
укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Мелітопольського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі №9372,
зареєстрований в реєстрі заборон
відчуження нерухомого майна за №241.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 17 лютого 2014 року позов
залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення
яким її позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представника банку, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Непогджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_3, посилається на те, що
її ввели в оману донька та онук, які
запевнили, що вона укладає з онуком
спадковий договір, який виявився
іпотечним.

Проте, таки доводи не відповідають
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається,
що суд з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215
ЦПК України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Так, відповідно до ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" визначено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які випливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Встановлено, що 30 жовтня 2007року, між ЗАТ
КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, було укладено іпотечний
договір №ZPM0GI, посвідчений
приватним нотаріусом Мелітопольського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі №9372, та в
реєстрі заборон відчуження нерухомого
майна за №241.

За цим Договором в іпотеку передана 3-х
кімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1, в
забезпечення зобов'язань ОСОБА_6 за
Договором про іпотечний кредит від
30.10.2007року.

ОСОБА_3, належить право власності на 1/8
частку вищевказаної квартири, ОСОБА_8,
також 1/8 частка, а ОСОБА_5, ? частки.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України,
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно якого
сторони вільні в укладенні договору,
виборі контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

За положенняими ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

За змістом цієї норми закону ніхто
не може бути примушений до укладення
договору, що не відповідає його волі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України,
серед загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору
передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК
України, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі у
контрагентів та визначенні умов
договору тощо.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

З матеріалів справи, а саме
іпотечного договору видно, що під час
укладення 30.10.2007року угоди, ОСОБА_3
отримала примірник договору,
підписання якого є підтвердженням
факту ознайомлення, розуміння
сторонами умов та згоди сторін з усіма
визначеннями, умовами та змістом
договору(а/с 58-60).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У справі відсутні необхідні за
законом, належні та допустимі докази
неправомірного впливу банку на
волевиявлення позивачки, щоб спонукати
її до укладення правочину під впливом
обману з боку банку.

Ухвалюючи рішення суд правильно
визначив, що заявлені позивачкою
позовні вимоги з підстав недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України
підтвердження не знайшли.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
недійсним договору іпотеки позивач в
силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України
зобов'язаний на засадах змагальності
переконливими, належними та
припустимими доказами довести правову
та фактичну підставу заявлених ним
вимог.

Доводи ОСОБА_3, що її ввели в
оману донька та онук, які запевнили, що
вона укладає з онуком спадковий
договір, повторюються апелянтом,
оскільки вже були з*ясовані судом
першої інстанції та їм, відповідно до
ст.212 ЦПК України, дана належна оцінка.

Крім того, колегія вважає, що ОСОБА_3,
оспорює договір укладений з
відповідачем ПАТ комерційний банк
«ПриватБанк», а не з донькою та онуком,
тому повинна доводити введення її в
оману саме банком, а не близькими
рідними.

Інші доводи також не є суттєвими та не
дають підстав для визнання рішення
суду першої інстанції таким, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 17 лютого 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: