Провадження №2/761/653/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Кравець Д.І.,

при секретарі
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будівельний союз»,
Головне управління житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації), про
визнання недійсними додаткової угоди,
свідоцтва про право власності та
визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, треті особи: Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Будівельний союз», Головне управління
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), згідно якого просить -
визнати недійсною Додаткову угоду № 1
від 31 жовтня 2007 року до Інвестиційного
договору № 102/12-АР від 20 травня 2005 року,
Свідоцтво на право власності на
квартиру АДРЕСА_1 та визнати за
позивачем право власності на зазначену
квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2003
року вона перебувала з відповідачем у
фактичних шлюбних відносинах без
реєстрації шлюбу, проте, вони вели
окремі фінансові стосунки, а факт
проживання однією сім'єю судами не
визнавався. При цьому, 20 травня 2005 року
між позивачем та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Будівельний союз» (надалі - ТОВ
«Будівельний союз») укладено
Інвестиційний договір № 102/12-АР (надалі
- Договір). Згідно умов цього Договору
позивач зобов'язалась фінансувати
будівництво три кімнатної квартири у
житловому будинку по АДРЕСА_1,
загальною площею 124,99 кв.м. (надалі -
квартира) та в кінцевому результаті
отримати право власності на дану
квартиру. У першому кварталі 2006 року
позивач повністю виконала свої
обов'язки за Договором та
профінансувала за рахунок власних
коштів будівництво.

Разом з тим, позивач зазначає, що
приблизно у вересні 2007 року до неї
звернувся відповідач, який повідомив
позивачу, що в нього є бажання отримати
багаторазову п'ятирічну візу США для
власних та ділових подорожей до
вказаної країни. Одночасно з цим,
відповідач також зазначив, що для
забезпечення отримання такої візи
посольству США в Україні необхідно
представити докази достатнього
матеріального забезпечення та сталих
життєвих зв'язків. При цьому,
відповідач поскаржився, що він не має
зареєстрованого на його ім'я
автомобіля, а розмір його заробітної
плати є невеликим, у зв'язку з чим йому
повідомили, що скоріш за все відповідач
отримає відмову в отриманні візи,
оскільки імміграційні правила США є
досить жорсткими.

У звязку з вказаним та оскільки позивач
довіряла відповідачу вона
запропонувала йому тимчасово передати
свої права за Договором, що може бути
запорукою для отримання багаторазової
візи США. Відповідач погодився на таку
пропозицію позивача і вони з ним
погодили, що в подальшому, після
отримання відповідачем візи, сторони
розірвуть таку угоду цесії і право
власності на квартиру буде оформлено
на позивача.

За таких обставин 31 жовтня 2007 року між
позивачем, відповідачем та ТОВ
«Будівельний союз» було укладено
Додаткову угоду № 1 до Договору (надалі
- Додаткова угода), згідно якої позивач,
в порядку ст.ст. 512-522 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України), як
первісний кредитор, передала
відповідачу, як новому кредитору, свої
права за Договором. При цьому, у п. 7
Додаткової угоди забудовник також
підтвердив, що станом на час її
укладення позивачем виконано всі
фінансові зобов'язання за Договором.
Крім того, позивач зазначає, що ця
Додаткова угода є безоплатною для
відповідача та жодних коштів із
попередньо-внесених позивачем в рамках
фінансування по Договору відповідач
позивачу не повертав.

Невдовзі після вказаних подій, із
завершенням будівництва та введенням
житлового будинку АДРЕСА_1 в
експлуатацію, постало питання про
реєстрацію права власності та
оформлення свідоцтва про право
власності на квартиру. Проте, оскільки
на той час позивач була дуже зайнятою, а
забудовник повідомив, що вже оформив
всі необхідні документи на відповідача
і їх перероблення є складною
процедурою, позивач погодилась на те,
щоб відповідач формально оформив та
отримав свідоцтво про право власності
на квартиру на своє ім'я, а в подальшому
вони з відповідачем переоформлять
квартиру на ім'я позивача. При цьому,
відповідач запевняв, що витрати по
переоформленню він бере на себе,
оскільки такі фіктивні правовідносини
виникли з його вини.

Разом з тим, приблизно з грудня 2011 року
взаємовідносини між позивачем та
відповідачем погіршились і позивач
зажадала переоформити квартиру на своє
ім'я. Проте, відповідач почав
посилатись то на відсутність вільного
часу, то на зайнятість його на роботі,
то на відсутність в нього коштів на
витрати, пов'язані із таким
переоформленням, у зв'язку з чим
переоформлення квартири постійно
відкладалось і на сьогоднішній день
квартира так і не переоформлена на ім'я
позивача.

Враховуючи вищезазначене та на
підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України
позивач просив визнати недійсною
Додаткову угоду.

Також позивач вказує, що визнання
такого правочину недійсним є підставою
до визнання недійсним Свідоцтва на
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
виданого 24 липня 2008 року Головним
управління житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації).

При цьому, зазначена обставина є
підставою до скасування державної
реєстрації квартири на відповідача
ОСОБА_2 на підставі ст.ст. 19, 27 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень».

Окрім того, позивач зазначає, що
одночасно із визнанням Додаткової
угоди недійсною в позивача виникають
підстави для набуття права власності
на квартиру відповідно до ст.ст. 328, 331 ЦК
України, оскільки позивач як інвестор
виконала всі свої зобов'язання за
Договором.

Позивач та його представник в судове
засідання не з'явились. При цьому,
представником ОСОБА_3 до суду надіслано
заяву, в якій він просить справу
розглядати за його відсутністю та
задовольнити позов в повному обсязі з
підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, надав до суду заяву, в якій
просить справу розглянути у його
відсутність та, з урахуванням наданих
до суду заперечень на позов, просив
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Треті особи своїх представників у
судове засідання не направили, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про причини неявки
представників суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази, судом
встановлено наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

У судовому засіданні встановлено, що 20
травня 2005 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю Фінансова
компанія «Б.І.К.», що діяла від імені та
за дорученням ТОВ «Будівельний союз»,
та ОСОБА_1 укладено Інвестиційний
договір № 102/12-АР (а.с. 8-11). Згідно умов
п.п. 1.1, 1.2 Договору позивач
зобов'язалась профінансувати
будівництво 3-х кімнатної квартири
АДРЕСА_1 та отримати її після повного
внесення передбачених цим Договором
інвестицій, введення будинку в
експлуатацію та підписання сторонами
відповідного Акту приймання-передачі.

Разом з тим, 31 жовтня 2007 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю Фінансова компанія
«Б.І.К.», що діяло від імені та за
дорученням ТОВ «Будівельний союз»,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
Додаткову угоду № 1 до Договору (а.с. 12),
відповідно до якої ОСОБА_1 передала
свої права та обов'язки по Договору
відповідачу по справі - ОСОБА_2

Так, відповідно до п.п. 1, 2 Додаткової
угоди з дати підписання цієї угоди
первісний інвестор передає свої права
та обов'язки за Договором новому
інвестору. З дати підписання цієї
Додаткової угоди до нового інвестора
переходять права та обов'язки
первісного інвестора за Договором у
обсязі і на умовах, що існують на дату
підписання цієї Додаткової угоди.

При цьому, в п. 7 Додаткової угоди
зазначено, що оскільки первісний
інвестор виконав свої зобов'язання
згідно з п. 2.1 Додатку до Договору у
повному обсязі, новий інвестор
вважається таким, що виконав свої
фінансові зобов'язання за Договором.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позивач, серед іншого, просить на
підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України
визнати Додаткову угоду недійсною,
оскільки її було укладено сторонами
без будь якого наміру створення
правових наслідків, які обумовлювались
цим правочином.

Разом з тим, ч. 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 234 ЦК України правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином є фіктивним. Фіктивний
правочин визнається судом недійсним.
Правові наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

Разом з тим, у відповідності до
роз'яснень, які містяться в п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року № 9, для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

При цьому, слід зазначити, що однією з
засад судочинства, регламентованих п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними до суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10
Цивільного процесуального кодексу
України (надалі - ЦПК України) кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Згідно з
вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами
доказування в цивільній справі є
пояснення сторін і третіх осіб,
показання свідків, письмові докази,
речові докази і висновки експертів. Суд
приймає до розгляду лише ті докази, які
мають значення для справи. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, позивач, який вимагає визнання
правочину недійсним, повинен довести,
що учасники правочину не мали наміру
створити правові наслідки на момент
вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

Проте, позивачем не надано до суду
належних та допустимих доказів, з яких
би вбачалося, що сторонами Додаткової
угоди № 1 до Договору, у тому числі і
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будівельний союз»,
вчинено її без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

При цьому, як вбачається з матеріалів
справи, на підставі Договору та
Додаткової угоди до нього відповідачем
по справі - ОСОБА_2 було отримано
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 21), що виключає
можливість встановлення фіктивності
Додаткової угоди та визнання її у
звязку з цим недійсною.

Таким чином, посилання позивача на ст.
234 ЦК України про те, що дана Додаткова
угода є фіктивною, оскільки її вчинено
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином, є безпідставними та
необґрунтованими, а тому позовні
вимоги щодо визнання Додаткової угоди
недійсною з підстав вказаних у
позовній заяві задоволенню не
підлягають.

Також у судовому засіданні не знайшли
свого підтвердження і ті обставини, що
в момент вчинення правочину -
Додаткової угоди стороною (сторонами)
недодержано вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, так як вказані
обставини не підтверджуються
належними та допустимими доказами.

Оскільки позовні вимоги про визнання
Додаткової угоди недійсною
задоволенню не підлягають, суд також не
вбачає підстав і для задоволення
позовних вимог в частині визнання
свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 недійсним та визнання
за позивачем права власності на
зазначену квартиру, оскільки вони не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства України.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
зокрема, щодо укладання Додаткової
угоди без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися нею, не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, а позовні вимоги не
ґрунтуються на вимогах закону, суд
прийшов до висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 129
Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 234,
328, 331, 638 ЦК України та керуючись ст.ст. 4,
10, 11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будівельний союз»,
Головне управління житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації), про
визнання недійсними додаткової угоди,
свідоцтва про право власності та
визнання права власності на квартиру -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

С у д д я: