АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № № апеляційного
провадження:22-796-655 Головуючий у суді
першої інстанції: Цокол Л.І. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Семенюк
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого - Семенюк Т.А.
Суддів - Кравець В.А., Музичко С.Г.
при секретарі - Круглику В.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ШулікаАліни Володимирівни -
представника ПАТ КБ «Приватбанк» на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2013 року в справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"ПриватБанк" до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
за участі третіх осіб Печерської
районної у м. Києві державної
адміністрації, Головного управління
Державної міграційної служби у м. Києві
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, зустрічного позову ОСОБА_7 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "ПриватБанк" , за
участі третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_9,
Печерської районної в м. Києві
державної адміністрації, Головного
управління Державної міграційної
служби у м. Києві про визнання договору
іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2013 року позов ПАТ
КБ "ПриватБанк" залишено без
задоволення.

Позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки
квартири АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_7 та
Закритим акціонерним товариством
комерційним банком "ПриватБанк" 26
вересня 2005 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим №5345.

Визнано недійсним договір №1 про
внесення змін до договору іпотеки
квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_7 та
Відкритим акціонерним товариством
комерційним банком "ПриватБанк" 03
серпня 2006 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим №3306.

Не погоджуючись із рішенням суду,
представник ПАТ КБ «Приватбанк» подав
апеляційну скаргу на рішення суду, в
якій просить рішення скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» і
відмову у задоволенні зустрічних
позовних вимог, вважаючи, що судом
порушені норми матеріального та
процесуального права, не враховано
обставини, які мають суттєве значення
для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Судом встановлено, що ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з даним
позовом до відповідачів про звернення
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №К2Н0GК00260899 від
16.09.2005р. в розмірі 759888,82 доларів США
стягнення на квартиру загальною площею
77,30 кв. м., яка розташована за адресою
АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки
№ВН від 16.05.2005р. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК",
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки з укладенням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою
покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідним для
продажу предмету іпотеки, виселити
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9 ,
які зареєстровані та/або проживають у
АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного
обліку у органі МВС України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, іміграції та реєстрації
фізичних осіб, посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що
ОСОБА_7 отримав кредит у розмірі 200 000,00
доларів США за кредитним договором
№К2Н0GК00260899, з кінцевим терміном
повернення 16.09.2025 р. За додатковою
угодою від 1 серпня 2006 року, суму
кредиту збільшено до 429252,64 долара США.

Проте, порушив умови виконання даного
договору, внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 759888,82 доларів
США.

В забезпечення виконання кредитного
договору відповідачем за згодою
дружини ОСОБА_8, було передано в іпотеку
нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1.

На письмову вимогу про виконання умов
кредитного договору та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки відповідач не відреагував.

ОСОБА_7 звернувся із зустрічними
вимогами до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про
визнання недійсним договору іпотеки
квартири АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_7 та
ЗАТ КБ "ПриватБанк" 26 вересня 2005 року, та
договору №1 про внесення змін до
договору іпотеки квартири АДРЕСА_1,
укладеного ОСОБА_7 та ЗАТ КБ
"ПриватБанк" 03 серпня 2006 року,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що банк, в порушення
діючого законодавства, не отримав
попередньої згоди органу опіки та
піклування на укладення договору
іпотеки, з огляду на проживання у
вказаній квартирі малолітньої дитини.
Зазначає, що місцем проживання ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2, була саме квартира
АДРЕСА_1, за місцем проживання його
батьків - ОСОБА_7 і ОСОБА_8.

Як вбачається з матеріалів справи,
16.09.2005 р. між ОСОБА_7 та ЗАТ КБ
«ПриватБанк» укладено кредитний
договір №К2Н0GК00260899, за яким відповідач
отримав від ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит
у розмірі 200 000,00 доларів США з кінцевим
терміном повернення 16.09.2025 р. За
додатковою угодою від 1 серпня 2006 року,
суму кредиту збільшено до 429252,64 долара
США.

У забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за вказаним договором,
ЗАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ОСОБА_7
договір іпотеки, до якого 3 серпня 2006
року внесені зміни Договором № 1 про
внесення змін до договору іпотеки.

Згідно умов зазначеного Договору
іпотеки, ОСОБА_7 передав, а банк прийняв
в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Спірна квартира належить ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу від
27.05.2002 р. (а.с. 19 т.1).

Судом встановлено, що на дату укладання
договору іпотеки - 26.09.2005 р., та на дату
укладання Договору № 1 про внесення
змін до договору іпотеки - 03.08.2006 р., в
квартирі, яка була передана
позичальником в іпотеку банку, разом з
батьками ОСОБА_7 і ОСОБА_8, проживав
їхній малолітній син ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що на момент передачі в іпотеку
квартири за адресою: АДРЕСА_1.
малолітній ОСОБА_10, як член сім'ї
власника квартири, мав право на
користування нею нарівні з її
власником ОСОБА_7 відповідно до ст. 405 ЦК
України, ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», але в порушення
діючого законодавства, договір
укладено без дозволу органу опіки та
піклування на вчинення правочину, він
суперечить правам та інтересам
малолітнього ОСОБА_10, оскільки
передбачає можливість втрати ним права
користування вказаною квартирою в разі
звернення банком стягнення на неї для
погашення заборгованості за кредитним
договором №К2НОСК00260899.

Проте, з таким висновком суду повною
мірою погодитись не можна.

Статтею 17 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що батьки та
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовитися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей,
як зазначено ч. 6 ст. 20 3 ЦК України, у
протилежному випадку такий правочин є
нікчемним.

Однак, судом першої інстанції не
звернуто увагу на те, що власником
спірної квартири є ОСОБА_7, договір
іпотеки укладено ним за письмової
згоди його дружини ОСОБА_8, майнові
права малолітнього ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на спірну квартиру
відсутні.

Колегія суддів вважає помилковим
посилання суду першої інстанції на
положення ч. 4 ст. 29 ЦК України щодо
визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2,
оскільки ця норма поширюється виключно
на місце проживання у розумінні цієї
статті (приватноправовому розумінні), і
аж ніяк не на місце проживання фізичної
особи у публічно-правовому розумінні з
урахуванням положень Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання», оскільки
відповідно до нього, фізична особа може
мати лише одне місце проживання, за
яким вона повинна бути зареєстрована.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, на час укладання спірного
договору іпотеки, малолітній ОСОБА_10 у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований не
був.

Також колегія суддів вважає, що
положення ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» та ст. 177 СК України
на спірні правовідносини не
поширюються, оскільки стосуються саме
обов'язків батьків або осіб, які їх
замінюють стосовно гарантування
належних дитині майнових прав, при
цьому й, що згідно з довідкою КП УЖГ
Печерського району м. Києва
«Печерськжитло» ЖЕО № 601 станом на 27
квітня 2005 року у спірному житловому
приміщенні неповнолітніх осіб
зареєстровано не було (т.3, а.с. 77). З
довідки КП «Липкижитлосервіс»
вбачається, що ОСОБА_10 мешкає на
спірній жилплощі з 20 лютого 2007 року (т. 3,
а.с. 64).

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оскільки малолітній ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2 майнових прав щодо
забезпеченої договором іпотеки не мав,
відтак, для укладання цього договору
дозвіл органу опіки та піклування
законом не вимагається.

Посилання суду першої інстанції на ст.
12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», який
вимагає попередньої згоди органу
опіки і піклування для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, права користування
якими мають діти, також не може бути
підставою для задоволення зустрічного
позову, оскільки договір укладено 26
вересня 2005 року, а зазначений закон
набрав чинності з 1 січня 2006 року і,
відповідно до загальних правил дії
закону в часі, немає зворотної дії.

Оскільки підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог щодо відповідності
змісту правочину ЦК України та іншим
актам цивільного законодавства саме на
момент вчинення право чину, колегія
суддів вважає, що підстав для
задоволення зустрічних позовних вимог
немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
КБ «Приватбанк», суд першої інстанції
виходив з того, що іпотечний договір,
укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_7 26 вересня 2005 року, визнаний
судом недійсним.

Проте, з таким висновком суду також
погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи,
16.09.2005 р. між ОСОБА_7 та ЗАТ КБ
«ПриватБанк» укладено кредитний
договір №К2Н0GК00260899, за яким відповідач
отримав від ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит
у розмірі 200 000,00 доларів США з кінцевим
терміном повернення 16.09.2025 р. За
додатковою угодою від 1 серпня 2006 року,
суму кредиту збільшено до 429252,64 долара
США.

У забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за вказаним договором,
ЗАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ОСОБА_7
договір іпотеки, до якого 3 серпня 2006
року внесені зміни Договором № 1 про
внесення змін до договору іпотеки.

Згідно умов зазначеного Договору
іпотеки, ОСОБА_7 передав, а банк прийняв
в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Спірна квартира належить ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу від
27.05.2002 р. (а.с. 19 т.1).

Судом встановлено, що у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
обов'язків по виконанню кредитного
договору, внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 759888,82 долара
США, з яких заборгованість за кредитом
складає 343055,02 долара США,
заборгованість за відсотками - 191677,29
доларів США, заборгованість з комісії -
22267,29 доларів США, заборгованість по
пені, передбаченій п. 4.1 кредитного
договору -202889,32 долара США. (а.с. 8-11 т. 1).

Як вбачається з договору іпотеки та
договору про внесення змін до договору
іпотеки, відповідач на забезпечення
виконання зобов'язань по кредитному
договору №К2Н0GК00260899 від 16 вересня 2005
року (та додаткового договору від 1
серпня 2006 року) передав в іпотеку
належну йому квартиру АДРЕСА_1. Сторони
визначили вартість предмету іпотеки у
1218610 грн. 20 коп.

Відповідно до п.п. 18.7.2, 18.7.3.
іпотекодержатель має право вимагати
дострокового виконання зобов'язань зі
сплати кредиту та (або) відсотків,
винагород, а в разі невиконання -
звернути стягнення на предмет іпотеки,
звернути стягнення на предмет іпотеки
незалежно від настання термінів
виконання якого-небудь із зобов'язань
за кредитним договором у випадку,
зокрема, порушення іпотекодавцем
якого-небудь із зобов'язань,
передбачених кредитним договором.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки і на підставі ст. ст. 12, 33, 39,
40вказаного Закону.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»,
передбачено, що у разі задоволення
судом позову про звернення стягнення
на предмет іпотеки, у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для подальшої
реалізації.

Статтею 38 Закону України "Про іпотеку"
та пунктом 27, 28 договору іпотеки,
укладеного між сторонами 26 вересня 2005
року, закріплено право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 20 ЦК
України право на захист особа здійснює
на свій розсуд.

Пунктом 9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що право вибору
способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві.

Із позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ
«Приватбанк» просив суд у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
№К2Н0GК00260899 від 16 вересня 2005 року в
розмірі 759888,82 долара США звернути
стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки
позивачем з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою
покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
отриманням дублікатіві
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах, організаціях незалежно
від форм власності та підпорядкування,
а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк»
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу, що не суперечить
вимогамстатті 38 Закону України "Про
іпотеку" та умовам договору іпотеки,
укладеного між сторонами.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ
«Приватбанк» в цій частині є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Крім того, позивач просив виселити
відповідачів та малолітніх дітей
відповідачів зі спірної квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, 27
червня 2012 року відповідачу направлене
повідомлення - вимога про усунення
порушень по зобов'язанням за кредитним
договором та попередження про
необхідність звільнення квартири
АДРЕСА_1, яку відповідач отримав 10 липня
2012 року (т.1, а.с. 22, 23).

Проте, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги щодо виселення
відповідачів зі спірної квартири є
передчасними, оскільки банком не
дотримано процедури, передбаченої ст. 40
цього Закону.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
вимога-повідомлення від 26 червня 2012
року направлена відповідачу в порядку
ст. 35 Закону України "Про іпотеку", якою
передбачено процедура повідомлення
боржника-іпотекодавця в разі прийняття
банком рішення про звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору,
однак, позивач способом захисту своїх
прав обрав звернення до суду.

Відповідно до чч. 2 і 3 ст. 40 Закону
України "Про іпотеку", законодавець
установлює певний порядок дій банку:
після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги в частині
виселення відповідачів зі спірної
квартири задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «Приватбанк»
підлягає стягненню понесені судові
витрати в розмірі 3219 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Шуліка Аліни
Володимирівни - представника ПАТ КБ
«Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2013 року скасувати,
ухваливши нове рішення наступного
змісту.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити
частково.

Звернути стягнення на квартиру
загальною площею 77,30 кв.м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.,
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки (на підставі договору іпотеки
від 26 вересня 2005 року) Публічним
акціонерним товариством Комерційний
банк „ПриватБанк" з укладанням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ „ПриватБанк" всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки - в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором №К2Н0GК00260899 від 16 вересня 2005
року з додатковою угодою від 1 серпня 2006
року в розмірі 759888,82 долара США, з яких
заборгованість за кредитом складає
343055,02 доларів США, заборгованість за
відсотками - 191677,29 доларів США,
заборгованість з комісії - 22267,29 доларів
США, заборгованість по пені,
передбаченій п. 4.1 кредитного договору
-202889,32 долара США.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» судові витрати в розмірі
3219 грн.

В решті позовних вимог ПАТ КБ
«Приватбанк» відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту
його проголошення, може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді