У х в а л а

03 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 жовтня 2013 року
у справі за позовом Селидівської
міжрайонної прокуратури Донецької
області в інтересах Української
міської ради Донецької області до
ОСОБА_4 про звільнення самовільно
зайнятої ділянки,

в с т а н о в и л а :

Селидівська міжрайонна прокуратура
Донецької області в інтересах
Української міської ради звернулася до
суд з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що указаною
прокуратурою за участю спеціаліста
сектору державної інспекції з контролю
за використанням і охороною земель
відділу Держкомзему у м. Селидове
Донецької області було проведено
перевірку додержання вимог земельного
законодавства громадянином ОСОБА_4, під
час проведення якої встановлено факт
самовільного зайняття та використання
останнім земельної ділянки площею 0,0032
га, розташованої на території АДРЕСА_1,
під розміщення гаражу. За результатами
перевірки складено відповідні акти, а 29
квітня 2010 року і 17 червня 2010 року
внесено приписи про усунення
відповідачем порушень вимог
земельного законодавства, однак,
відповідач продовжує самовільно
користуватися зазначеною земельною
ділянкою без відповідної правової
підстави. За результатами проведення
повторної перевірки встановлено, що
відповідачем не усунуто виявлених
раніше порушень, в результаті чого
відносно нього складено протокол
про адміністративне правопорушення та
винесено постанову про накладення
адміністративного стягнення. Вказане
свідчить про те, що своїми незаконними
діями відповідач порушує інтереси
держави в особі Української міської
ради. За таких обставин, прокурор
просив зобов'язати відповідача:
повернути територіальній громаді
м. Українськ в особі
Української міської ради самовільно
зайняту земельну ділянку площею 0,0032 га,
розташованої на території АДРЕСА_1;
знести за свій рахунок самочинне
будівництво - гараж, що розташований на
указаній земельній ділянці.

Рішенням Селидівського міського суду
Донецької області

від 19 березня 2012 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 29 серпня 2013 року,
позов Селидівської міжрайонної
прокуратури в інтересах Української
міської ради задоволено. Зобов'язано
ОСОБА_4 повернути територіальній
громаді міста Українська самовільно
зайняту земельну ділянку площею 0,0032 га,
розташовану на землі

АДРЕСА_1, із земель житлової та
громадської забудови Української
міської ради, шляхом знесення гаражу,
розташованого на цій земельній
ділянці. Витрати, пов'язані з
поверненням земельної ділянки,
покладено на ОСОБА_4. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 жовтня 2013 року
поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне
оскарження рішення Селидівського
міського суду Донецької області від 19
березня 2012 року та ухвали апеляційного
суду Донецької області від 29 серпня 2013
року. Разом з тим, відмовлено ОСОБА_3 у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою на рішення
Селидівського міського суду Донецької
області від 19 березня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 29 серпня 2013 року.

У січні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 жовтня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме: ст. ст.
331, 328, 376 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що, на
думку заявника, потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах, заявник
надав наступні судові рішення:
постанову Вищого господарського суду
України від 31 травня 2005 року у справі №
2-1/8832-04 про визнання недійсним рішення;
постанову Вищого господарського суду
України від 29 листопада 2007
року у справі № 16/5 пн про визнання
права власності та зобов'язання
зареєструвати право власності; рішення
Верховного Суду України від 22 жовтня 2008
року у справі про визнання осіб такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням; рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 лютого 2013 року у справі про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу нерухомого майна;
постанову Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 30
січня 2013 року у справі № 6-125цс12.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Проте зі змісту постанов Вищого
господарського суду України від
31 травня 2005 року у справі № 2-1/8832-04,
від 29 листопада 2007 року у справі № 16/5
пн, рішення Верховного Суду України від
22 жовтня 2008 року, рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 лютого 2013 року не
вбачається передбаченої ч. 1 ст. 355 ЦПК
України підстави для перегляду ухвали
судді Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 жовтня 2013
року, оскільки у зазначених судових
рішеннях предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог і фактичні
обставини справи не є тотожними у
порівнянні з ухвалою, про перегляд якої
подано заяву.

Разом з тим, відповідно до п. 9 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 вересня 2011
року № 11 «Про судову практику
застосування статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України»
судовими рішеннями, на які заявник
посилається на підтвердження підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК, можуть бути рішення:
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ; Вищого адміністративного суду
України; Вищого господарського суду
України; Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,
ухвалені як судом касаційної
інстанції; апеляційних судів загальної
юрисдикції як судів касаційної
інстанції в цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку цивільних справ було надано
Законом «Про внесення змін до Закону
України «Про судоустрій України щодо
забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ» від 22 лютого 2007 року №
697-V.

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним.

Обов'язковою є умова, щоб цими
рішеннями, які набрали законної сили,
вирішено спір по суті, та в них судом
(судами) касаційної інстанції
неоднаково застосовано одні й ті самі
норми матеріального права.

З огляду на вищевикладене, постанова
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 30 січня 2013
року у справі № 6-125цс12
не є тим судовим рішенням, на яке може
здійснюватися посилається на
підтвердження підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК.

Із урахуванням вищевказаного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що у
допуску до провадження Верховного Суду
України справи необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом
Селидівської міжрайонної прокуратури
Донецької області в інтересах
Української міської ради Донецької
області до ОСОБА_4 про звільнення
самовільно зайнятої ділянки відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов
О.В.
Кафідова

О.В. Попович

О.В. Ступак