Дата документу 07.02.2014
Провадження № 2/334/469/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2014 року Ленінський районний
суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Франчук Н.С.

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
Управління Державної міграційної
служби в Запорізькій області про
усунення перешкод у здійсненні права
власності шляхом виселення та зняття з
реєстрації

в с
т а н о в и в:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Ленінського районного
суду м.Запоріжжя з позовом до
відповідача - ОСОБА_2 про усунення йому
перешкод у здійсненні права власності,
шляхом виселення її з квартири АДРЕСА_1
та зняття ОСОБА_2 з реєстраційного
обліку данної квартири.

Свої позовін вимоги позивач
обґрунтовує тим, що він є власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
№ 49 про право власності на житло,
виданого Ленінською райрадою 04.01.1998
року. Також він зареєстрований за
вищезазначеною адресою. Разом з ним
зареєстровані та мешкають в спірній
квартирі його колишня дружина - ОСОБА_2
- відповідачка по справі та їх син -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2008 році між ними склалися вкрай
неприязні стосунки, вони перестали
розуміти один одного тому він
вимушений був піти з сім»ї. На підставі
рішення Ленінського районного суду по
справі № 2-2557/11 від 08.07.2011 року шлюб між
позивачем та відповідачкою було
розірвано.

У 2010 році відповідачка звернулася до
суду із позовом про поділ майна
подружжя, в якому просила поділити
спільно набуте майно, визнати факт
сумісного набуття майна під час
фактичних шлюбних відносин, визнати за
нею право власності на 1/2 частину
спірної квартири. Рішенням Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2011
року у задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено. Ухвалою апеляційного
суду Запорізької області від 27.03.2012
року рішення залишене без змін.

Позивач не має можливості мешкати у
належній йому на праві власності
квартирі, оскільки там продовжуває
мешкати відповідачка. Вона не пускає
його до спірної квартири, мотивуючи
тим, що квартира однокімнатна і для
нього немає місця.

26.11.2011 року позивач зареєстрував шлюб с
ОСОБА_5 та вимушений орендувати житло
для своєї сім»ї. Протягом двох років
після закінчення розгляду по справі з
приводу поділу майна подружжя, позивач
намагався вирішити питання в
добровільному порядку, запропоновував
різні варіанти поділу квартири або
сплати з її боку йому за частину
квартири, однак відповідачка тягне час
і вирішувати питання не бажає, тому він
вимушений був звернутися до суду з
відповідним позовом.

У судовому засіданні позивач
наполягаючи на фактах викладених у
позові доводив суду, що реєстрація та
проживання відповідачки в належній
йому на праві власності квартирі
АДРЕСА_1 створює для нього перешкоди у
користуванні та розпорядженні нею. Він
не має можливості орендувати житло, при
наявності у нього особистої власності,
в якій він має право проживати разом
із своєю дружиною. До того ж, позивач
пояснював, що оскільки спірна квартира
є однокімнатною, тому немає ніякої
можливості визначити порядок
користування даною квартирою між ним
та відповідачкою, а отже він
позбавлений можливості проживати та
користуватися належною йому на праві
власності квартирою. Тому посилаючись
на норми закону, а саме: ст. 150 ЖК УРСР де
вказано, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди та ст..317 ЦК
України за якою власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, позивач
просив суд усунути йому перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом
виселення відповідачки ОСОБА_2 з
вказаної квартири, а також зняти
ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в
квартирі АДРЕСА_1.

Представник позивача підтримав вимоги
свого довірителя та просив суд їх
задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка у судовому засіданні
проти позову заперечувала оскільки
вважає позов не обґрунтований на
Законі та безпідставний. В
огбгрунтування своїх заперечень
доводила суду що вона вселилася на
житлову площу - квартиру АДРЕСА_1 на
підставі ордеру від 21.02.1992 року, в якому
вказано, що ордер виданий ОСОБА_1 на
право заняття з сім'єю з трьох осіб -
ОСОБА_2, ОСОБА_3 житлової площі у
вказаному житловому приміщенні у тому
числі і зі згоди Позивача. За місцем
свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1,
була зареєстрована з 23.06.1992 року по
27.04.1993 року та з 23.02.1999 року по
теперішній час. Вона належним чином
користується житловим приміщенням,
особисто сплачує комунальні послуги та
квартплату. Крім того вона сплатила
існуючу заборгованість по квартплаті,
технічному обслуговуванню, опаленню
квартири. Проте позивач взагалі
нічого не платив і вимагав, щоб лише
вона здійснювала оплату за квартиру, у
розмірі 3 614,65 грн.

Крім того, відповідачка доводила суду,
що іншого місця проживання у неї не має,
іншого місця реєстрації теж не має,
ніяких об'єктів нерухомості у
власності у неї не має. Ніяких перешкод
вона позивачу не чинить. Більш того,
вона згодна на сумісне проживання
позивача в спірній квартирі і готова
зробити перепланування обстановки
квартири для поліпшення умов такого
проживання.

До того ж, відповідачка посилаючись на
норми закону пояснювала, що вона
вселилася до спірного житла в
установленому законом порядку, тому
має право на користування даним
житловим приміщенням як колишній член
сім"ї власника, сам факт припинення
сімейних відносин з власником
житлового будинку не позбавляє її
права користуватися займаним
приміщенням і не є підставою для її
виселення. Просила суд відмовити
позивачу у позові за його
безпідставністю.

Представник відповідача підтримала
вимоги свого довірителя та просила суд
відмовити позивачу у позові.

ОСОБА_3 як третя особа висловив свою
думку стосовно позовних вимог
позивача, який є його батьком. Вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню, оскільки у разі
виселення матері, він також змушений
покинути дану квартиру, оскільки
проживати разом з батьком він не бажає.

Представник Державної міграційної
служби в Запорізькій області у судове
засідання не з"явився, надав суду
письмову заяву про можливість слухати
справи без їх участі.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши письмові
докази та оцінивши у сукупності кожен
доказ, суд дійшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Законом припускається можливість
застосування судової форми захисту
цивільних справ та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Виходячи зі змісту та розуміння цієї
норми Закону слід розуміти, що при тому
існувало порушення цього права.
Позивач та його представник у судовому
засіданні намагався довести суду, що
саме діями відповідача було порушені
його права та інтереси.

По встановленим ЦПК України нормам
(ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставі
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

У судовому засіданні було встановлено
та підтверджено відповідними доказами
що 10.06.1989 року між сторонами було
зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них
народилася дитина -ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 1992 року подружжям отримано
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Всі
троє, як родина, члени сім'ї, були
зареєстровані за вказаною адресою і
фактично мешкали там.

17.11.1992 року шлюб між позивачем та
відповідачем було розірвано, а 04.01.1998
року позивач один приватизував спірну
квартиру.

29.04.1999 року між позивачем та
відповідачем знов було зареєстровано
повторний шлюб, який рішенням
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 08.07.2011 року було
розірвано.

В своїй позовній заяві позивач
посилається на ст. ст. 16, З І 7, 319, 321, 383, 391
Цивільного Кодексу України та ст. 150
Житлового Кодексу, як на передбачені
законом підстави для виселення
відповідача, вважаючи, що йому як
власнику чиняться перешкоди в
користуванні власністю з боку
відповідача, який не є членом його
сім'ї.

Дійсно, у відповідності до ст.. 391 ЦК
України, власник має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Проте, права власника житлового
будинку, квартири визначаються нормами
ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового
Кодексу, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Оскільки об'єктом права власності, щодо
якого заявлено позов про усунення
перешкод в користування, є жиле
приміщення, а тому режим проживання в
ньому регулюється нормами Житлового
Кодексу.

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користуватися ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 65 Житлового Кодексу
наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. Особи, що вселилися в жиле
приміщення, члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64
Житлового Кодексу до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
дружина власника, їх діти і батьки.
Членами сім'ї власника може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом із власником
і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу
члени сім'ї власника квартири
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником їх право
користування жилим приміщенням
урегульоване житловим законодавством,
згідно з яким ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений в праві
користування ним, не інакше як із
підстав і в порядку, передбачених
законом (ч. З ст. 9 Житлового Кодексу).

У судовому засіданні знайшло
підтвердження той факт, що
відповідачка вселилася до спірного
житла в установленому законом порядку,
тому має права, обов'язки, передбачені
ст. 156 Житлового Кодексу.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
квартири передбачені статтею 157
Житлового Кодексу та частиною першою
статті 116 Житлового Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України
факт припинення сімейних відносин з
власником житлового будинку не
позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користуватися займаним
приміщенням і не є підставою для їх
виселення з цього жилого приміщення.

Разом з тим, за вимогами ст. 156 Житлового
Кодексу відповідач, який на законних
підставах вселився в спірну квартиру
як член сім'ї власника квартири, не може
бути позбавлений права користування
житлом лише за умови, що його сімейні
стосунки з власником припинились.

Таким чином, факт припинення шлюбних
відносин між сторонами та втрата
статусу члена сім'ї власника житлового
будинку не може бути підставою для
виселення.

Підстав для виселення, передбачених ст.
116 ЖК України, у судовому засіданні не
було добуто, а позивачем не надано
ніяких доказів, що відповідач
систематично руйнує житлове
приміщення, систематично порушує
правила співжиття, що створює
неможливість проживати з ним в одній
квартирі, а також що до нього
застосовувались будь-які заходи
попередження чи громадського впливу,
які виявились безрезультатними.

Посилання позивача на те, що у нього із
колишньою дружиною склалися вкрай
неприязні стосунки і вони перестали
розуміти один одного, не є підставою
для застосування вимог ст. 116 ЖК
України.

Крім того, посилання позивача на
порушення його права власності не були
прийняти судом до уваги, оскільки
передбачені ст. ст. 9, 156, 157 Житлового
Кодексу обмеження щодо виселення
колишніх членів сім'ї власника не є
порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України,
власник не може бути протиправно
позбавлений права власності або
обмежений у цьому праві, однак у
передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце.

Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів сім'ї
власник жилого будинку (квартири) має
відповідно до ст. 157 Житлового Кодексу,
але за наявності обставин,
передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Позовні вимоги позивача про
зобов'язання Державну міграційну
службу в Запорізькій області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_2 не
підлягають задоволенню, оскільки
спосіб захисту порушеного права,
обраний позивачем, не узгоджується з
можливими способами захисту, які
визначені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене у суду відсутні
підстави для задоволення заявленого
позивачем позову, а звідси у виселенні
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 - слід
відмовити.

Керуючись ст..ст. 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК
України, ст.ст. 9, 116, 150, 156, 157 ЖК України,
ст.ст. 4,10, 58, 60, 64, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш
И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, Управління
Державної міграційної служби в
Запорізькій області про усунення
перешкод у здійсненні права власності
шляхом виселення та зняття з
реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
його проголошення.

Суддя
Н.Ю.Козлова