Єдиний унікальний № 371/2305/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Миронівка ЄУН 371/ 2305 / 13-ц

Миронівський районний суд Київської
області в складі:

головуючого судді
Капшук Л.О.

при секретарі
Січкаренко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
такими, що втратили право користування
жилим будинком,

У С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду із вказаним
позовом, посилаючись на ті обставини,
що згідно договорів купівлі-продажу
житлового будинку від 16 грудня 1995 року
являється власником жилого будинку
АДРЕСА_1. Даним будинком для проживання
користувалися відповідачі як члени
його сім'ї, оскільки з відповідачем
ОСОБА_2 він підтримував фактичні шлюбні
відносини, а відповідач ОСОБА_3 є її
сином. Тривалий час відповідачі в
будинку не проживають, проте
залишаються зареєстрованими в ньому з
1996 року. Просив визнати їх такими, що
втратили право користування будинком
АДРЕСА_1 з тих підстав, що вони виїхали
на інше постійне місце проживання та
більше року в належному йому будинку не
проживають.

В судовому засіданні позивач заявлені
вимоги уточнив та просить визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування будинком з тієї підстави,
що вони більше року в належному йому
будинку не проживають. Суду пояснив, що
місце перебування відповідачів йому не
відоме.

Представник позивача підтримав
заявлені позивачем вимоги, в їх
обґрунтування послався на обставини,
викладені в поданій до суду позовній
заяві.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, про день та час слухання
справи повідомлялися належним чином за
зареєстрованим в установленому
порядку місцем проживання.

Зважаючи на ті обставини, що будучи
належним чином повідомленими про
розгляд справи, відповідачі вдруге не
з'явилися до суду, доказів поважності
причини неявки в судове засідання не
надали, враховуючи правила ст.ст. 157, 169
ЦПК України, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для відкладення
розгляду справи та можливість
вирішення справи у відсутності
відповідачів.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
його представника, свідків ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, дослідивши надані документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи, прийшов до
висновку, що позов підлягає
задоволенню.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання, кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 383 ЦК України
передбачено, що власник жилого будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів сім'ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті
150 ЖК УРСР, відповідно до якої
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно вселення членів сім'ї у
житлове приміщення, яке належить
громадянину на праві власності, є
результатом реалізації права власника
й у них виникає право на користування
чужим майном, тобто сервітутне право.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач є власником будинку АДРЕСА_1.
Вказана обставина підтверджується
договорами купівлі-продажу від 16
грудня 1995 року, посвідченими державним
нотаріусом Миронівської державної
нотаріальної контори Захарченко Н.Ф.,
зареєстрованими у реєстрі за
№ 8с 3428, № 8с 3430. Вказані договори
зареєстровані у Білоцерківському
міжміському бюро технічної
інвентаризації 20 лютого 1996 року за №
1022.

Відповідач ОСОБА_2 проживала з
відповідачем однією сім'єю та
підтримувала з ним фактичні шлюбні
відносини. Після придбання
відповідачем за договорами
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 вона
та її син ОСОБА_3 вселилися у вказаний
будинок та 05 червня 1996 року
були прописані у ньому. Вказані
обставини зазначені позивачем та
підтверджені даними будинкової книги,
копією рішення Миронівського
районного суду Київської області від
19 серпня 2011 року, справа № 2/1017/468/2011.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно положень ст. 156 ЖK України члени
сім'ї власника житлового будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку.

Яких-небудь угод з приводу
користування будинком при вселенні з
відповідачами ОСОБА_1 не укладалось.
Встановлено, що вони після реєстрації у
будинку проживали в ньому та набули
право користування будинком нарівні з
позивачем.

Сімейне життя позивача та відповідача
ОСОБА_2 не склалось, фактичні шлюбні
відносини були припинені, у 2010 році
виник спір з приводу користування
житлом.

У разі виникнення спору між власником
та особами, які вселялися в житло у
якості членів сім'ї, необхідно
враховувати той факт, що право
користування житлом має
речово-правовий характер, у зв'язку з
чим припинення цього права повинно
відбуватися згідно з вимогами статей
405, 406 ЦК України.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені
спеціальні підстави для визнання особи
такою що втратила право користування
жилим приміщенням власника: у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Встановлено, що у 2009 році відповідач
ОСОБА_3, а у листопаді 2011 року
відповідач ОСОБА_2 залишили своє місце
проживання та не з'являлися в будинку
до даного часу, тобто строком понад рік.

Даний факт підтверджується письмовими
матеріалами справи та показами
допитаних в судовому засіданні
свідків.

Із актів перевірки фактичного
проживання (перебування) умов позивача
від 27 квітня 2012 року № 899, 28
травня 2012 року № 1111, 13 липня 2012 року №
1411, 31 липня 2012 року № 1605, 31
серпня 2012 року № 1847, 18 вересня 2012 року №
2093, 05 листопада 2012 року № 2525,
29 листопада 2013 року № 02-50/3341,
вбачається, що відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 в будинку позивача АДРЕСА_1 не
проживають, їх особистих речей у
будинку не виявлено.

Допитана судом свідок ОСОБА_4 показала,
що являється сусідкою позивача, ходить
до нього годувати собаку. З квітня 2010
року в будинку позивача, крім нього,
ніхто не проживає.

Свідок ОСОБА_5 показав, що відповідачі
понад 2 роки у будинку позивача не
проживають. Відповідач ОСОБА_3 пішов у
армію і до місця проживання не
повернувся.

У суду немає підстав ставити під сумнів
показання свідків і таких доказів суду
не надано.

Таким чином, зібрані у справі докази та
їх належна оцінка вказують на
наявність підстав для задоволення
позову. Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 не
користується будинком АДРЕСА_1 більше
року без поважних причин, в зв'язку з
чим вимоги позивача про визнання їх
такими, що втратили право користування
даним будинком, являються
обґрунтованими.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

При подачі до суду заяви позивачем було
сплачено судовий збір в розмірі 229
гривень 70 копійок, що
підтверджується квитанцією, наявною у
матеріалах справи.

Вказані витрати підлягають стягненню з
відповідачів на користь позивача.

На підставі ст.ст. 319, 383, 405 ЦК України,
ст. 150 ЖК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 15,
57- 60, 64, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 294, 296 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування жилим будинком АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування жилим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
114 гривень 70 копійок понесених
судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
114 гривень 70 копійок понесених
судових витрат.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Київської області
через Миронівський районний суд
Київської області.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
підпис Л.О.
Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя
Л.О.
Капшук