№ 336/6276/13-ц
провадження № 2/336/50/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2014 р.
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого судді
Дмитрюк О.В.,

при секретарі
Петрові С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
сумісного майна подружжя, зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання особистою приватною
власністю квартири, набутої під час
шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного
майна подружжя.

В позові зазначила, що 06.11.1999 р. вона
уклала шлюб з відповідачем. У червні 2000
р. ними за спільні кошти була придбана
двокімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_1, у якій вони проживали разом та
вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі у них народився син
- ОСОБА_3

У зв»язку з неможливістю продовжувати
сімейне життя, у 2007 р. вони з
відповідачем розлучились.

На цей час право власності на спірну
квартиру зареєстроване за ОСОБА_2

Строк позовної давності на звернення
до суду з даним позовом нею не
пропущений, оскільки про порушення
свого права вона дізналась лише 02.07.2013
р., коли її представник отримав
відповідь ЦОС № 3 МКП «Основаніє» про
те, що її колишній чоловік порушив її
право власності на частину у спільній
сумісній власності подружжя, а саме
відповідач позбавив її права
користування зазначеним житлом через
заочне рішення Шевченківського
районного суду м.Запоріжжя від 22.10.2012 р.

За позовом ОСОБА_1, посилаючись на
ст.ст.60, 63, 68, 69, 70, 72 СК України, ст.ст.325, 368
ЦК України просить визнати за нею право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, на ? частину вищевказаної
квартири просить визнати право
власності за відповідачем.

ОСОБА_2 звернувся до суду з
зустрічним позовом про визнання
квартири його особистою приватною
власністю.

Як вказав у позові позивач, під
час шлюбу з ОСОБА_1 09.06.2000 р. була
придбана квартира АДРЕСА_1.

Незважаючи на те, що зазначена
квартира фактично була придбана у
шлюбі, вона є його особистою приватною
власністю, оскільки придбана за кошти,
які належали йому особисто.

На час придбання квартири з
ОСОБА_1 вони проживали у шлюбі 7 місяців
й 3 дні. За вказаний час вони не мали
можливості зібрати таку значну суму, за
яку була придбана квартира, враховуючи
те, що період проживання був невеликий,
в родині працював лише він, але мав
невеликий дохід.

Кошти, за які він придбав квартиру
АДРЕСА_1 в розмірі 19620 грн., ним були
отримані від продажу квартири АДРЕСА_3,
що належала йому на праві спільної
сумісної власності з бабусею ОСОБА_4

Від продажу зазначеної квартири
частину коштів він через 2 дні вклав у
купівлю спірної квартири.

Посилаючись на ст.22 КпШС України,
ст.60 СК України, ОСОБА_2 просить визнати
квартиру АДРЕСА_1 його особистою
приватною власністю.

Крім того, зазначив, що позивач за
первісним позовом пропустила строк
позовної давності на звернення до суду
з позовом про поділ спільного майна
подружжя, та просить застосувати
наслідки пропуску такого строку.

Позивач та її представник в
процесі розгляду справи підтримали
позовні вимоги, заявлені в первісному
позові, заперечували проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_2

ОСОБА_2 та його представник підтримали
позов, пред»явлений відповідачем,
заперечували проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Вислухавши пояснення позивача,
відповідача та їх представників,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги, заявлені
ОСОБА_1 слід залишити без задовлення, а
зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
06.11.1999 р. уклали шлюб, який було
розірвано 16.11.2006 р. (а.с.7, 46).

На підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу та зареєстровано у реєстрі за
р.№ 3371, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1
(а.с.40-41, 42-43). Право власності
відповідача було зареєстровано в ОП
«ЗМБТІ».

Вирішуючи позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд
виходив з наступного.

ОСОБА_2 заявив клопотання про
застосування до спірних правовідносин
строку позовної давності.

Згідно ст.71 ЦК України (в ред..1963 р.),
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється у
три роки.

Клопотання задоволенню не підлягає,
оскільки доводи ОСОБА_1 про те, що про
порушення її прав вона дізналась лише
02.07.2013 р., тобто після того, як отримала
відповідь з ЦОС № 3 МКП «Основаніє», не
спростовано в процесі розгляду справи
належними та допустимими доказами.

Статтею 60 СК України визначено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Аналогічні норми, містяться й містить й
КпШС України, що діяв на час виникнення
спірних правовідносин.

Зокрема у відповідності до положень ст.
ст. 22, 24 КпШС України майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Позивач за зустрічним позовом
посилався на те, що спірна квартира
придбана ним за рахунок його особистих
коштів, які він отримав від продажу
07.06.2000 р. (за два дні) іншої квартири, яка
належала йому на праві приватної
власності.

Як встановлено судом, відповідно до
свідоцтва № 155 про право власності на
житло, виданого виконкомом Жовтневої
райради 24.01.1995 р., ОСОБА_2 на праві
спільної сумісної власності з ОСОБА_4
належала квартира АДРЕСА_3, тобто
частка вказаної квартира особисто
належала відповідачу, що позивач за
первісним позовом не оспорювала.

07.06.2000 p. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 продали, а
ОСОБА_5 придбала вказану квартиру
АДРЕСА_3 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу та
зареєстрованого в реєстрі за № 1866.
Згідно п.3 договору квартира була
продана за 38896 грн. (а.с.97).

Далі, на підставі договору
купівлі-продажу зареєстрованого
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу у
реєстрі за р.№ 3371 через два дні - 09.06.2000
pоку ОСОБА_2 була придбана спірна
квартира за 19620 грн. (а.с.40-41).

Тобто, відповідно до наданих вказаних
письмових доказів, за кошти від продажу
однієї квартири, ? якої (ч.2 ст.372 ЦК
України) належала ОСОБА_2 була ним
придбана фактично за ту ж суму інша
квартира, продаж здійснено за два дні
до придбання іншого нерухомого майна.

Доводи ОСОБА_2 про те, що різницю
між вартістю його частки від продажу
квартири АДРЕСА_3 (38896 грн./2 = 19448 грн.),
якої не вистачало на придбання спірної
квартири йому (19620 - 19448 = 172 грн.) йому
надала бабуся ОСОБА_4 є спроможними,
оскільки, як встановлено з договору
купівлі-продажу квартири, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 03.08.2000 р. (а.с.98)
встановлено, що ОСОБА_4 придбала
квартиру за 8976 грн., що значно менше, ніж
частка грошових коштів, що мали
належати їй від продажу квартири по
АДРЕСА_3.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пп. 23, 24 своєї Постанови "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р.
№№ 11, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідно до роз'яснень викладених в
п. 9 Пленуму Верховного Суду України "
Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України" від
12.06.1998 р. № 16, що діяв на час виникнення
спірних правовідносин, вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. Якщо котрийсь із
подружжя зробив вкладення у придбання
спільного майна за рахунок майна, яке
належало йому до одруження або було
одержане ним під час шлюбу в дар, у
порядку спадкування, надбане за кошти,
що належали йому до шлюбу, або іншого
роздільного майна, то ці вкладення (в
тому числі вартість майна до
визнаннявизнання його спільною
сумісною власністю на підставі ст. 25
КпШС) мають враховуватися при
визначенні часток подружжя у спільній
сумісній власності (ст. 28 КпШС).

ОСОБА_2 належними та допустимими
доказами довів, що спірна квартира
придбана ним за грошові кошти, отримані
ним від продажу частки квартири, що
належала йому на праві приватної
власності.

Тому позов ОСОБА_2 про визнання за ним
права особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1
зазначала, що кошти для придбання
спірної квартири, зі згоди чоловіка,
вона 08.06.2000 р. позичила у своєї матері
ОСОБА_7 в сумі 8500 грн., про що надала
розписку про отримання грошових коштів
(а.с.60).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов"язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Ст.1049 ЦК України передбачено, що
позичальник зобов"язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як вбачається з наданої розписки,
строк повернення боргу був визначений
сторонами - до 01.01.2006 р.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях. Статтями 58, 59 ЦПК України
передбачено поняття належності та
допустимості доказів.

Доказів того, що ОСОБА_7 зверталась з
відповідними вимогами до позичальника
про повернення суми боргу, в процесі
розгляду справи суду не надано, а тому
відсутні підстави вважати, що сума
боргу не була повернута.

Вказана розписка в разі доведеності її
дійсності, є лише підставою для
стягнення переданих коштів.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що
спірна квартира є особистою приватною
власністю відповідача за первісним
позовом, позов, заявлений ОСОБА_8 про
поділ майна подружжя у вигляді
квартири, суд залишає без задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 207, 209, 212, 214-215
ЦПК України, суд

В И Р І
Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного
майна подружжя - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання особистою приватною
власністю квартири, набутої під час
шлюбу - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через Шевченківський
районний суд м.Запоріжжя протягом
десяти днів після проголошення рішення
суду апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В.Дмитрюк