Номер провадження 22-ц/775/2160/2014
Головуючий у І інстанції Дорошенко
Номер провадження 22ц/775/2160/14Категорія
48Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 рокум. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Маширо О.П.,

суддів Баркова В. М.,

Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 на рішення
Кіровського районного суду м. Донецька
від 23 січня 2014 року у справі за позовом,
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
аліментів на утримання
непрацездатного батька та додаткових
витрат на лікування,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом до
відповідачки ОСОБА_4 про стягнення
аліментів на своє утримання. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на те, що в зв'язку з
загальним захворюванням у 2012 року він
отримав третю групу інвалідності та з 25
лютого 2012 року йому була призначена
пенсія у розмірі 1 008 грн. 14 коп. Крім
того зазначає, що з 21 січня по 05 лютого
2013 року знаходився на стаціонарному
лікуванні у кардіологічному
відділенні Міської лікарні № 23 з
діагнозом: повторний поширений інфаркт
міокарда, а потім з 05 по 13 лютого 2013 року
у кардіологічному відділенні № 2 МКЛ №
2 «Енергетик». Згідно виписного
епікризу, йому рекомендоване подальше
лікування за місцем проживання.
Вартість рекомендованих ліків на
місяць складає приблизно 985 грн. 70 коп.
Його матеріальне становище є вкрай
нужденним. У 2013 року за час лікування,
ним було витрачено на придбання ліків 2
305 грн. В зв'язку з цим він втратив
роботу, а пенсії йому недостатньо для
задоволення первинних життєвих потреб.
Позивач проживає разом з матір'ю, яка є
особою похилого віку і отримує пенсію у
розмірі 1 127 грн. 21 коп. ОСОБА_2 вказує, що
його донька ОСОБА_5, працює, має дохід
більше 2 000 грн. на місяць, однак
надавати йому матеріальну допомогу у
добровільному порядку не бажає.
Відповідач має ще одну дочку від
попереднього шлюбу - ОСОБА_5, але він не
заявляє до неї вимоги про стягнення
аліментів, оскільки вона має двох
неповнолітніх дітей і не має
можливості надавати йому матеріальну
допомогу. Просив суд стягнути з
відповідачки аліменти у розмірі ?
частини її заробітку, але не менше 500
грн. щомісяця, починаючи з дня
звернення до суду та до 01 липня 2016 року,
а також стягнути з ОСОБА_4 на його
користь суму додаткових витрат,
витрачених на лікування у розмірі 1 000
грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 23 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача адвоката

ОСОБА_3, який просив скаргу
задовольнити, пояснення відповідачки
та її представника адвоката ОСОБА_6, які
просили залишити рішення суду без змін,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України
повнолітні дочка, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення
аліментів на батьків слід враховувати,
що вказане право батьків, якому
кореспондує обов'язок повнолітніх
дітей виникає за наявності двох умов:
непрацездатності батьків та наявності
у них потреби у матеріальній допомозі і
не залежить від майнового стану
повнолітніх дочки, сина. Звільнення від
обов'язку утримувати матір, батька та
обов'язку брати участь у додаткових
витратах можливі лише коли буде
встановлено, що мати, батько ухилялися
від виконання своїх батьківських
обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК
України.

Судом встановлено, що відповідачка
ОСОБА_4 є дочкою позивача ОСОБА_2 (а.с. 19)

Відповідно довідки МСЕК від 10 червня 2013
року, позивач є інвалідом третьої групи
в наслідок загального захворювання.
Інвалідність встановлена до 10 червня
2016 року та позивачеві дозволена легка
фізична праця без водіння автомобілю
(а.с. 17).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_1 разом з
матір'ю ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 яка отримує
пенсію за віком у розмірі 1127 грн. 21 коп.
(а.с. 7, 8).

Відповідачка ОСОБА_4 працює касиром у
товаристві з обмеженою
відповідальністю «Домус» де отримує
заробітну плату у середньому розмірі 2
171 грн. 18 коп. на місяць (а.с. 28).

З матеріалів справи також вбачається,
що між ОСОБА_4 та публічним акціонерним
товариством «Альфа - банк» укладений
кредитний договір № 401368101 від 30 грудня
2012 року, за період з лютого 2013 року по
лютий 2014 року відповідачка зобов'язана
щомісячно сплачувати кредит у розмірі
289 грн. 39 коп. (а.с. 29-31), а також кредитний
договір від 22 вересня 2013 року,
укладений між ОСОБА_4 та публічним
акціонерним товариством комерційним
банком «Приватбанк» за яким за період з
22 вересня 2013 року по 21 вересня 2015 року
відповідачка зобов'язана щомісячно
сплачувати кредит у розмірі 88 грн. 82
коп., а з 30 квітня 2014 року - по 122 грн. 88
коп. (а.с. 32-34).

Відповідачка ОСОБА_4 проживає разом із
матір'ю (а.с. 35), яка безробітна та хворіє
на різні захворювання (а.с. 36-39, 50).

Статтею 201 СК України визначено
обов'язкові умови та підстави
покладення на дітей обов'язку
утримувати своїх батьків: діти досягли
вісімнадцяти років; батьки є
непрацездатними за віком або за станом
здоров'я; батьки потребують
матеріальної допомоги; відсутні
обставини для звільнення дітей від
обов'язку утримувати своїх батьків.

Слід зазначити, що моментом виникнення
обов'язку утримувати своїх батьків є
наявність усіх перерахованих умов.

Необхідність матеріальної допомоги
визначається в кожному конкретному
випадку в залежності від матеріального
становища батьків. До уваги
приймається отримання батьками пенсії,
державних пільг, субсидій, наявність у
батьків майна, що може приносити дохід
тощо.

Таким чином сам факт непрацездатності
батьків не зумовлює виникнення у дітей
обов'язку надання їм утримання - стан
непрацездатності має супроводжуватися
необхідністю отримувати сторонню
матеріальну допомогу.

Тобто, батьків слід визнавати такими,
що потребують матеріальної допомоги.

Свідченням такої потреби є отримання
матір'ю чи батьком доходів, які є
меншими за прожитковий мінімум. Згідно
діючого законодавства, держава
забезпечує необхідним утриманням
непрацездатних осіб - пенсією за віком,
пенсією з інвалідності, державною
допомогою тощо. Тому суди при
постановленні рішень мають зважати на
розмір такого державного утримання і
ставити його у залежність із
прожитковим мінімумом.

Відповідно до довідки № 8368/05-34 від 10
вересня 2013 року, що видана управлінням
Пенсійного фонду України у Кіровському
районі м. Донецька (а.с. 6), розмір пенсії
позивача за останні 6 місяців становив 1
008 грн. 14 коп., тобто він отримує дохід
більший ніж встановлені Законом
України «Про державний бюджет України
на 2013 рік» суму прожиткового мінімуму,
яка станом на час ухвалення
оскаржуваного рішення становить 949 грн.

Таким чином суд першої інстанції
обґрунтовано вважав позивача таким, що
не потребує матеріальної допомоги,
оскільки його доходи забезпечували
йому прожитковий мінімум, встановлений
законом.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи
до уваги, що позивача не можна визнати
таким, що потребує матеріальної
допомоги, апеляційний суд вважає, що
підстави для стягнення аліментів на
його утримання відсутні, а тому суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив в задоволенні цих позовних
вимог.

Відповідно до ст. 203 СК України дочка,
син крім сплати аліментів зобов'язані
брати участь у додаткових витратах на
батьків, викликаних тяжкою хворобою,
інвалідністю або немічністю.

Такі додаткові витрати можуть мати
місце, коли батьки страждають на тяжку
хворобу, отримали каліцтво та в
результаті останнього інвалідність
або є немічними через вік.

Доказів тому, що позивач страждає на
тяжку хворобу, є інвалідом внаслідок
каліцтва або є немічним через вік, суду
не надано.

Не надано таких доказів і апеляційному
суду.

Тому апеляційний суд вважає, що суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив в задоволенні і цих позовних
вимог.

Доводи апеляційної скарги були
предметом розгляду суду першої
інстанції та його висновків не
спростовують, а тому підстави для
скасування чи зміни ухваленого судом
рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 23 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді