Головуючий суду 1 інстанції - Мицик С.А.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 429/2162/13-ц
Провадження № 22ц/782/223/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Слов'яносербського районного
суду Луганської області від 23 грудня 2013
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_3 про стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивачка звернулась
до суду з позовом, який надалі був нею
уточнений (а. с. 11), яким просила
зобов'язати відповідача видати їй
трудову книжку; змінити дату її
звільнення з роботи з дня видачі
трудової книжки; стягнути з
відповідача на її користь заробітну
плату за весь час вимушеного прогулу з
18.06.2013 р. до дня видачі трудової книжки,
а також 3 000 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивачка, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подала
апеляційну скаргу, в якій просить це
рішення скасувати, як ухвалене при
неповному з'ясуванні обставин справи, з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши
письмові докази у справі, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Згідно з положеннями статті 10
Цивільного процесуального кодексу
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом під час розгляду цієї справи були
створені вказані умови, сторонам було
роз'яснено їхні процесуальні права,
вони мали можливість подавати докази
та заявляти клопотання, зокрема, щодо
надання, забезпечення чи витребування
доказів. Судом першої інстанції були
досліджені і оцінені в їх сукупності
докази, надані сторонами, як того
вимагає стаття 212 ЦПК України.

Судом у справі правильно встановлено
наступні фактичні обставини. З 01.04.2009 р.
позивачка перебувала у трудових
відносинах з відповідачем суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_3, працювала продавцем
продовольчих товарів, що
підтверджується трудовим договором №43
(а. с. 3 - 4).

Трудовий договір між сторонами був
розірваний на підставі ст. 38 КЗпП
України у зв'язку із звільненням
позивачки за власним бажанням 17.06.2013 р.

Зазначені обставини знайшли своє
підтвердження у матеріалах справи та
не заперечуються сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд керувався положеннями ст. ст.
7, 24-1 КЗпП України, Інструкцією про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженою Наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.1993 р. №58 (далі
- Інструкція №58), та виходив з
недоведеності позивачкою її позовних
вимог.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції у
оскаржуваному рішенні, оскільки вони
відповідають встановленим обставинам
справи та нормам матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 3
КЗпП України законодавство про працю
регулює трудові відносини працівників
усіх підприємств, установ, організацій
незалежно від форми власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП
працівники реалізують своє право на
працю шляхом укладення трудового
договору, у тому числі і з фізичною
особою.

Суд першої інстанції обґрунтовано
послався на статтю 24-1 КЗпП України,
згідно з якою трудовий договір між
фізичною особою укладається лише в
письмовій формі і реєструється у
тижневий строк з часу фактичного
допущення працівника до роботи у
державній службі зайнятості за місцем
проживання фізичної особи, а також
встановив, що трудовий договір
позивачки був зареєстрований у
Слов'яносербському районному центрі
зайнятості.

Згідно з пунктом 2.21-1 Інструкції № 58
трудові книжки працівників, які
працюють на умовах трудового договору
у фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи з правом
найму та фізичних осіб, які
використовують найману працю,
пов'язану з наданням послуг,
зберігаються безпосередньо у
працівників.

Апелянт не погоджується з висновками
суду першої інстанції, який не взяв до
уваги її пояснень, що після підписання
договору про розірвання трудового
договору та внесення запису про її
звільнення в трудову книжку у
Слов'яносербському районному центрі
зайнятості реєстрації трудового
договору до трудової книжки працівник
центру зайнятості поклав трудову
книжку на стіл, після чого вона вийшла з
кімнати, а її трудову книжку взяв
відповідач, який відмовився її віддати,
заявивши про наявність за нею
недостачі. З того часу, як зазначає
апелянт, трудова книжка безпідставно
утримується відповідачем, у зв'язку з
чим вона не має змоги влаштуватись на
роботу.

Однак вказані пояснення апелянта
спростовуються поясненнями
представника третьої особи, який
пояснив, що він після посвідчення
внесеного ОСОБА_3 до трудової книжки
ОСОБА_2 запису про звільнення віддав
трудову книжку останній. Вказані
пояснення жодним доказом у справі не
спростовуються.

Згідно із статтею 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК
України передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суд, об'єктивно дослідивши і давши
належну оцінку поясненням свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як доказам, не взяв їх
до уваги, обґрунтовано зазначивши, що
про обставини, які мають значення для
справи, їм відомо зі слів позивачки, та
дійшов правильного висновку про те, що
пояснення свідків не доводять
обставин, на які посилається позивачка.

Посилання апелянта на показання свідка
ОСОБА_5 в тій частині, що остання
працювала у ОСОБА_3, у якого протягом
тривалого часу знаходилась її трудова
книжка, не мають значення
правовідносин сторін і для предмета
спору у цій справі.

Крім того, в матеріалах справи не
міститься даних про те, що позивачка
зверталась до правоохоронних органів
або територіальної державної
інспекції праці з метою встановлення
протиправності дій щодо неї з боку
відповідача.

Посилання апелянта на те, що відповідач
не надав доказів того, що він повернув
трудову книжку позивачці, не
заслуговують на увагу, оскільки
обов'язок доказування в даному випадку
покладений саме на позивачку, оскільки
за встановленим порядком трудова
книжка повинна була зберігатися у неї,
а також за встановленими у справі
обставинами була передана їй після
внесення запису про звільнення.

Отже, недоведеним є ствердження ОСОБА_2
про порушення її права утриманням
відповідачем її трудової книжки, тому
не підлягає задоволенню її позовна
вимога про зобов'язання відповідача
видати їй трудову книжку.

Всі інші вимоги є похідними від
вказаної вище, відповідно і ці вимоги
не можуть бути задоволені. Так, вимога
позивачки про стягнення середнього
заробітку, як і вимога про стягнення
моральної шкода, пов'язана саме із
затримкою видачі трудової книжки, що є
недоведеним.

Таким чином, доводами апелянта
висновки суду першої інстанції не
спростовано. Суд у оскаржуваному
рішенні правильно встановив характер
правовідносин сторін, норми
матеріального права, якими вони
регулюються, дав належну та об'єктивну
оцінку сукупності доказів у справі та
дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'яносербського районного
суду Луганської області від 23 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого Суду України
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: