Справа № 353/1174/13-ц
Провадження № 22-ц/779/79/2014
Головуючий у 1 інстанції Гавриш Я.М. Я.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Пнівчук О.В., Малєєва А.Ю.,

секретаря
Вилки І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування ?
частини спільно внесених коштів на
будівництво під час перебування в
шлюбі за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення
Тлумацького районного суду від 14
листопада 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тлумацького районного суду
від 14 листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про відшкодування ? частини спільно
внесених коштів на будівництво під час
перебування в шлюбі в розмірі 90000 грн.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_4 посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, представник апелянта
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким позов
ОСОБА_2 задовольнити.

Представник апелянта свої вимоги
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції неправомірно не взято до
уваги копію відомості, в якій чітко
обліковуються кошти подружжя, як такі,
що вони затратили із спільних коштів на
будівництво торгово-офісного
комплексу з житловими приміщеннями.

Також, суд не врахував обставини,
що вже встановлювались рішеннями
судів, зокрема рішенням Тлумацького
районного суду від 22.06.2012 року, ухвалою
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 28.09.2012 року. Згідно змісту
вказаних судових рішень, які ухвалені
значно раніше, відповідач визнавала
факт внесення спільних коштів на
будівництво торгово-офісного
комплексу з житловими приміщеннями.

Не можна погодитись із висновками
суду стосовно того, що ? частина
торгово-офісного комплексу не підлягає
поділу між подружжям, оскільки
належить ОСОБА_3, як підприємцю. Згідно
вимог ЦК України, майно фізичної
особи-підприємця вважається спільним
сумісним майном подружжя, як і інше
майно, набуте в період шлюбу, а тому
висновок Верховного Суду України з
цього приводу не відповідає вимогам
закону. Крім того, серед переліку
суб'єктів права власності немає такого
поняття, як "фізична особа-підприємець",
яке відмінне від поняття "фізична
особа". В той же час, суб'єктами права
приватної власності є фізичні та
юридичні особи, які можуть бути
власниками будь-якого майна, за
винятком окремих видів майна, які
відповідно до закону не можуть їм
належати. Тобто, правовий статус
фізичної особи є набагато ширшим ніж
правовий статус фізичної
особи-підприємця. Право на здійснення
підприємницької діяльності є правом
фізичної особи і набуття статусу
підприємця дозволяє фізичній особі
лише здійснювати господарську
діяльність. Таку позицію підтримав і
Конституційний Суд України в своєму
рішенні від 19.09.2012 року щодо офіційного
тлумачення положення ч.1 ст.61 СК
України.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та його представника,
заперечення відповідача та його
представника, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Як встановив суд першої інстанції та
вбачається з матеріалів справи,
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з серпня 1986 року. Згаданий шлюб
було розірвано у судовому порядку
20.10.2008 року. Спільне майно подружжя було
розділено між ними, згідно рішення
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 28.09.2012 року. При цьому, суд
апеляційної інстанції визначив, що
позов ОСОБА_2 в частині поділу ? частини
торгово-офісного комплексу не підлягає
задоволенню, оскільки майно приватного
підприємства чи фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя (а.с.11-17).
Дане рішення суду, згідно ст.223 ЦПК
України, набрало законної сили.

ОСОБА_3 разом із ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
будучи підприємцями, заснували
кооператив "Мозаїка" з метою
будівництва торгово-офісного
комплексу з житловими приміщеннями по
вул. О. Кобилянської у м. Тлумач. Таким
чином, вищенаведені особи-підприємці
являються пайовиками, які вносять
грошові кошти для будівництва
торгово-офісного комплексу.

Рішенням ХХІ-ої сесії Тлумацької
міської ради від 23.02.2006 року
затверджено матеріали попереднього
погодження місця розташування
земельної ділянки для будівництва
кооперативом "Мозаїка" торгового
комплексу з офісними приміщеннями по
вул. О. Кобилянської; надано дозвіл на
складання землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в оренду для
будівництва даного торгового
комплексу; рекомендовано звернутись
членам кооперативу в землевпорядну
організацію для оформлення
відповідної документації. 27.02.2008 року
Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю
Тлумацького району кооперативу
"Мозаїка" м. Тлумач вул. Незалежності,1
надано дозвіл №14 на виконання
будівельних робіт з будівництва
торгового комплексу з офісними
приміщеннями по вул. О. Кобилянської в
м. Тлумач.

Таким чином, ? частина торгово-офісного
комплексу по вул. О. Кобилянської не
може бути об'єктом права спільної
сумісної власності, та не підлягає
поділу між подружжям, оскільки
належить ОСОБА_3 як підприємцю та члену
кооперативу "Мозаїка".

Відповідно до Конституції України усі
суб'єкти права власності рівні перед
законом (частина четверта статті 13);
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю; право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом (частини перша, друга статті 41);
правовий режим власності визначається
виключно законами України (пункт 7
частини першої статті 92).

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом; законом можуть
бути встановлені умови використання
власником свого майна для здійснення
підприємницької діяльності (стаття 320
ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.29 постанови №11 від 21 грудня
2007 року "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", майно
приватного підприємства чи фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший із
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності.
Однак, такий позов ОСОБА_2 не заявлявся.

У засіданні колегії суддів
позивач не заперечував і не спростував
твердження відповідачки про те, що за
час перебування в шлюбі був збудований
тільки фундамент спірного приміщення.
Позивач не подав доказів скільки ж
коштує частка, на яку він претендує.

Спірне майно придбано
відповідачем, як фізичною особою
підприємцем, відповідно до положень ст.
ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, використовується для
здійснення підприємницької діяльності
а тому поділу, як об`єкт спільної
сумісної власності подружжя не
підлягає.

При цьому, ? частина
торгово-офісного комплексу по вул. О.
Кобилянської у м. Тлумачі ОСОБА_3
належить, як члену кооперативу, в той
час, як ОСОБА_2 членом кооперативу
"Мозаїка" не являється, а тому не мав
права та обов'язку на внесення
грошових коштів у його статутний
капітал. Крім того, як вбачається з
кредитного договору №104KU від 29.09.2008
року, ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі
100000 грн., який видається окремими
частинами - траншами на ремонт
нежитлового приміщення для
облаштування в ньому магазину та залу
для проведення урочистих подій (а.с.49-52).
Тобто частина таких коштів мала бути
виділена вже після розлучення сторін.
Обов'язок повернення даних коштів
покладений саме на ОСОБА_3, як
позичальника, а не на ОСОБА_2

Що стосується копії відомості, в
якій, на думку апелянта, чітко
обліковуються кошти подружжя, як такі,
що вони затратили із спільних коштів на
будівництво торгово-офісного
комплексу з житловими приміщеннями, то
колегія суддів не приймає її до уваги.

Як вбачається з даного документу
в ньому наявні дати, цифри та підписи.
Однак, взагалі не зрозуміло, яких подій
стосуються такі дати та чи цифри,
наведені у відомості, є відображенням
грошових коштів, а навіть якщо так, що
ці кошти, використовувались для оплати
зобов'язань у кооперативі "Мозаїка"
(а.с.18).

Не заслуговують на увагу також
доводи представника апелянта про те, що
відповідач визнавала факт внесення
спільних коштів на будівництво
торгово-офісного комплексу з житловими
приміщеннями, що підтверджується
рішенням Тлумацького районного суду
від 22.06.2012 року та ухвалою Апеляційного
суду Івано-Франківської області від
28.09.2012 року.

Рішення Тлумацького районного
суду від 22.06.2012 року було скасовано саме
ухвалою Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 28.09.2012
року, зокрема через невірне вирішення
спору в частині розподілу
торгово-офісного комплексу з житловими
приміщеннями по вул. О. Кобилянської у
м. Тлумач. А в ході апеляційного
перегляду ОСОБА_3 не визнавала факту, що
на будівництво торгово-офісного
комплексу з житловими приміщеннями
вносились спільні кошти подружжя.
Аналогічні доводи щодо обставин справи
відповідач надала у своєму запереченні
в даній справі та не визнала позовних
вимог ОСОБА_2 (а.с.34-35), а позивач не надав
жодного доказу на підтвердження своїх
позовних вимог, а тому, суд першої
інстанції обґрунтованого відмовив у
задоволенні його позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тлумацького районного суду від
14 листопада 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
О.В. Пнівчук

А.Ю. Малєєв