Ухвала

іменем україни

29 січня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Горелкіної Н.А.,
Ситнік О.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
фермерського господарства
«Відродження-2008», треті особи: державне
підприємство «Центр державного
земельного кадастру», відділ
Держземагентства в Оржицькому районі
про визнання правочинів недійсними, за
касаційною скаргою фермерського
господарства «Відродження-2008» на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 29 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом, у якому,
посилаючись на ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», просили визнати
недійсними договори оренди землі,
укладені 07 грудня 2008 року між ними та
фермерським господарством
«Відродження - 2008» (далі - ФГ
«Відродження-2008»).

Свої вимоги обґрунтовували тим, що
рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 18 червня 2013
року їм відмовлено в задоволенні
позову до ОСОБА_6 про повернення
земельних ділянок у зв'язку з
відсутністю доказів про їх знаходження
в користуванні останньої.

У подальшому їм стало відомо, що їх
земельні ділянки орендує ФГ
«Відродження-2008» відповідно до
зареєстрованих Оржицьким виїзним
офісом державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру» 20
листопада 2009 року договорів оренди
земельних ділянок.

Посилаючись на те, що вказаних
договорів вони не укладали та не
підписували, просили позов
задовольнити.

Рішенням Оржицького районного суду
Полтавської області від 26
вересня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від
29 жовтня 2013 року скасовано рішення
суду першої інстанції та ухвалено нове,
яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди
земельної ділянки (паю) площею 3,51 га,
укладений між ОСОБА_3 та ФГ
«Відродження-2008» та зареєстрований 20
листопада 2009 року в Оржицькому
виїзному офісі Полтавської
регіональної філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» за № 69.

Визнано недійсним договір оренди
земельної ділянки (паю) площею 3,51 га,
укладений між ОСОБА_4 та ФГ
«Відродження-2008» і зареєстрований 20
листопада 2009 року в Оржицькому
виїзному офісі Полтавської
регіональної філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» за №63.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі фермерське
господарство «Відродження-2008» просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення
місцевого суду від 29 жовтня 2013 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам постановлені
у справі судові рішення не
відповідають.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки площею 3,51 га,
розташованої на території Оржицької
селищної ради Оржицького району
Полтавської області й призначеної для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
на підставі державного акта на право
приватної власності на землю серії ПЛ
№ 010041, зареєстрованого 23 грудня 2003 року
за № 300 в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі (а.с.14).

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки
площею 3,49 га, розташованої на території
Оржицької селищної ради Оржицького
району Полтавської області й
призначеної для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
на підставі державного акта на право
приватної власності на землю серії ПЛ
№ 011981, зареєстрованого 09 листопада 2004
року в Книзі записів реєстрації
державних актів на право власності на
землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі за №? 547 (а.с.13).

07 грудня 2008 року ОСОБА_3 надала ФГ
«Відродження-2008» в строкове платне
користування земельну ділянку
сільськогосподарського призначення на
території Оржицької сільської ради
площею 3, 51 га строком на 10 років.
Договір зареєстровано в Оржицькому
районному відділенні Полтавської
регіональної філії центру ДЗК 20
листопада 2009 року за № 69.

07 грудня 2008 року ОСОБА_4 надала
ФГ «Відродження-2008» в
строкове платне користування земельну
ділянку сільськогосподарського
призначення на території Оржицької
сільської ради площею 3,49 га строком на
10 років. Договір зареєстровано в
Оржицькому районному відділенні
Полтавської регіональної філії центру
ДЗК 20 листопада 2009 року за
№ 63.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції посилався
на те, що позивачі були ознайомлені з
умовами оспорюваних правочинів з
моменту їх підписання, тому ними
пропущений трирічний строк позовної
давності для звернення до суду з
вищезазначеним позовом.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та визнаючи недійсними
спірні договори оренди земельних
ділянок, апеляційний суд виходив з
того, що в них відсутні істотні умови,
передбачені ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», зокрема умови щодо
порядку внесення орендної плати,
переліку кількості або частки
продукції та її якісні показники, а
також місце, умови, порядок, строки
поставки, до договорів не долучено акт
визначення меж земельних ділянок в
натурі на місцевості та проекти
відведення земельних ділянок.

Однак з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України «Про оренду землі»,
тощо.

Відповідно до положень ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що договір
оренди укладається у письмовій формі,
статтею 18 зазначеного Закону
встановлено, що договір оренди землі
набуває чинності після його державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, а також
порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Між тим, оскільки в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, суд повинен встановити,
чи дійсно порушуються права
орендодавців у зв'язку з відсутністю в
договорах оренди умов, передбачених
статтею 15 Закону України «Про оренду
землі», визначити істотність цих умов,
а також з'ясувати, у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав.

Така позиція висловлена Верховним
Судом України у справі від 25
грудня 2013 року № 6-78 цс13.

Проте апеляційний суд на зазначене
вище уваги не звернув.

Крім того, згідно зі ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

У зміненій позовній заяві (а.с.86-87)
позивачі, посилаючись на істотні
порушення умов договорів оренди землі
та на те, що не підписували їх, просили
визнати їх недійсними як на підставі
ст.215 ЦК України, так і на підставі ст.203
ЦК України.

Однак суд не звернув уваги на те, що
указані норми ЦК України є різними за
своєю правовою природою й кожна з них є
окремою підставою для пред'явлення
позову, тобто не визначився з
характером спірних правовідносин,
предметом позову та його правовою
підставою, та не з'ясував, чи
отримували позивачі орендну плату і
від кого.

З матеріалів справи, зокрема з заяви на
а.с. 130, вбачається, що ФГ
«Відродження-2008» просило застосувати
строк позовної давності до позовних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, проте в
матеріалах справи відсутні дані про те,
чи просили позивачі поновити їм цей
строк.

Зазначені обставини також залишено
судом без уваги.

Розгляд справи апеляційним судом
здійснюється за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими главою 1
розділу 5 ЦПК України, рішення
апеляційного суду має ґрунтуватися на
відповідних доказах, досліджених у
судовому засіданні, та містити доводи,
за якими відхилені ті чи інші докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим відповідно до ст. 338 ЦПК України
таке рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фермерського
господарства «Відродження-2008»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 29 жовтня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель

О.М. Ситнік