Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/596/14
Головуючий у 1 інстанції Мінгазов Р.В.
Суддя-доповідач Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.,

Суддів: Ломейка В.О.,

Кухаря С.В.,

При секретарі Камінській О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 03 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний
нотаріус Запорізького районного
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання договору дарування недійсним,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа: приватний нотаріус Запорізького
районного нотаріального оку круг
ОСОБА_7 про визнання договору дарування
недійсним.

В обґрунтування позову позивач
зазначала, що 06 липня 2013 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_6 було укладено договір
дарування 1/6 частини будинку АДРЕСА_1,
який було посвідчено приватним
нотаріусом Запорізького нотаріального
округу ОСОБА_7 та зроблено запис в
реєстрі № 4677.

Позивач вважає вказаний договір
фіктивним правочином, оскільки 1/6
частина будинку була відчужена на
безоплатній основі, також обдарований
є сином ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який до
укладення договору дарування не мав
самостійних джерел доходів та
знаходився на правому утриманні своєї
матері. Крім того з січня 2013 року
Запорізьким районним судом
Запорізької області слухається справа
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
припинення права власності на 1/6
частину у спільному майні та визнання
права власності.

Дійсною метою укладення зазначеного
договору дарування є утруднення або
унеможливлення припинення права
власності ОСОБА_5 на 1/6 частину спірного
будинку, оскільки саме це питання
розглядалось Запорізьким районним
судом Запорізької області. Спірний
правочин був укладений без наміру
створення правових наслідків, а
будинок фактично залишився у
користуванні ОСОБА_5

На підставі викладеного, позивач
просила суд, визнати зазначений
договір дарування недійсним.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 03 грудня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 в особі представника
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просять
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позивач в розумінні ст. 60 ЦПК
України не довів ті обставини, на які
він посилався, як на підставу своїх
позовних вимог.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

В апеляційній скарзі, як і в позові
ОСОБА_3, посилається на фіктивність
правочину, оскільки обдарованим є син
ОСОБА_5, який не має самостійних джерел
доходів та знаходиться на повному її
утриманні; що позивачка з приводу
спірного частки звернулася з позовом
до суду. Дійсною метою укладення
зазначеного договору дарування є
утруднення або унеможливлення
припинення права власності ОСОБА_5 на 1/6
частину спірного будинку.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, що 06 липня 2013 року між
відповідачами - ОСОБА_5, (дарувальник) та
ОСОБА_6, (обдарований) було укладено
договір дарування -1/6 частини будинку
АДРЕСА_1, який було посвідчено
приватним нотаріусом Запорізького
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зроблено відповідний запис в реєстрі №
4677(а/с 9-15).

За умовами договору дарувальник
передав нерухоме майно у власність
обдарованому безоплатно.

Предметом договору дарування є -1/6
частини будинку АДРЕСА_1.

Як зазначено у п. 2 Договору
дарування, вказана відчужувана частина
належить дарувальнику на підставі
Дублікату свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого
Запорізькою районною державною
нотаріальною конторою 13.02.1986 року, за
реєстром № 172, дублікат виданий
Запорізькою районною державною
нотаріальною конторою 20.06.2007року за
реєстровим № 1447(а/с 9).

Відповідно до ст. 182 ЦК У, право
власності на нерухомі речі підлягає
державній реєстрації.

Право власності за договором
дарування нерухомого майна, на відміну
від договорів купівлі-продажу, міни,
має інший момент переходу до набувача.
Відповідно до п. 2 ст. 719 ЦКУ договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню. Право
власності обдаровуваного на дарунок
виникає з моменту його прийняття.
Прийняттям дарунку є прийняття
обдаровуваним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) (ст. 722 ЦКУ). Закон не
передбачає державну реєстрацію таких
договорів.

Між тим, як убачається з Витягу про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, який виданий державним
реєстратором за № 5805600 від 06.07.2013року,
право власності на 1/6 частини будинку
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6(а/с 13).

Наведене свідчить про те, що
відповідач ОСОБА_5, скористалася
визначеними ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України
правами, розпорядився своїм майном (1/6
часткою нерухомості) на власний розсуд
та з дотриманням вимог ст.ст. 717, 719 ЦК
провела безоплатне відчуження своєї 1/6
частини будинку АДРЕСА_1 на користь
свого сина ОСОБА_6, на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування. На час укладення договору
дарування квартира під арештом та
забороною не перебувала.

З позову видно, що позивач просив
визнати недійсним цей договір
дарування на підставі ст. 234 ЦК України,
мотивуючи тим, що відповідач ОСОБА_5,
будучи обізнаною про те, що ОСОБА_3,
звернулась з позовом до ОСОБА_5 про
припинення права власності на 1/6
частину у спільному майні та визнання
права власності, з метою уникнути
відповідальності за не виконання
прийнятого в майбутньому рішення суду,
уклала фіктивний правочин дарування
спірно частини будинку на користь
свого сина.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Правочин - це дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Тому
відповідно до ст. 234 ЦК України
правочин, який вчиняється без наміру
створити будь-які наслідки, визнається
судом недійсним (фіктивним).

Для визнання правочину фіктивним
ознака вчинення його лише для вигляду
має бути властива діям обох сторін
правочину. Якщо одна сторона діяла лише
для вигляду, а інша - намагалася досягти
правового результату, такий правочин
не можна визнати фіктивним.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року за №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійними", - для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину.

Саме по собі невиконання правочину
сторонами не означає, що укладено
фіктивний правочин. Якщо сторонами не
вчинено будь-яких дій на виконання
такого правочину, суд ухвалює рішення
про визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Як убачається з матеріалів справи,
та вірно встановленно судом першої
інстанції ОСОБА_6, прийняв дарунок,
оскільки отримав, як обдаровуваний,
оригінальний примірник договору
дарування, здійснив державну
реєстрацію права власності,
зареєстрований у будинку за адресою
знаходження спірної частки АДРЕСА_1 та
фактично проживає там, про що зазначає
і апелянт.

Також не встановлено, що спірне
нерухоме майно перебувало у іпотеці,
заставі, що на нього в період укладення
спірних договорів дарування накладено
арешт чи заборону на відчуження.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до правильного
висновку про те, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, оскільки
вказаним договором дарування права
позивача не порушені, а рішення суду
про припинення права власності на 1/6
частину у спільному майні та визнання
права власності-відсутнє.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Отже, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, на підставі поданих
сторонами доказів, які належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно
виходив із того, що позивач не довів
передбачених ст. 234 ЦК України підстав
для визнання договору дарування
недійсним. Крім того, позивачем не
доведено, що обидві сторони договору
діяли умисно з метою укладення
фіктивного договору.

Таким чином, колегія суддів вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору,
тому підстав для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст.209, 218, 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 03 грудня 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: