АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/158/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/235/14
Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О.
Доповідач Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Акопян В.І., Триголова В.М.,

при секретарі Цилюрик М.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Полтавського районного
суду Полтавської області від 27 березня
2013 року у справі за позовом ПАТ КБ
«Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ПАТ КБ
«Приватбанк» звернулося до суду із
вказаним позовом, просило ухвалити
рішення, яким стягнути з відповідача на
його користь 3 791 грн. 16 коп.
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
боржником своїх зобов'язань.

Заочним рішенням Полтавського
районного суду Полтавської області від
27 березня 2013 року позов задоволений:
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» 3 791 грн. 16 коп.
заборгованості за кредитним договором,
вирішене питання про судові витрати.

Ухвалою Полтавського районного
суду Полтавської області від 06 грудня
2013 року заява ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення залишена без
задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального і матеріального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, справу повернути на новий
розгляд.

В обґрунтування вимог
апеляційної скарги зазначено, що при
вирішенні спору судом не виконані
вимоги, викладені у рішенні КСУ №
7-рп/2013 від 11 липня 2013 року щодо
урахування критеріїв розумності,
добросовісності, пропорційності і
розумності у правовідносинах
споживчого кредитування.

Колегія суддів, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково з наступних підстав:

Відповідно до ст.307 ч.1 п.3, ст.309 ч.1 п.4 ЦПК
України за результатами розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення суду першої
інстанції в разі неправильного
застосування судом матеріального
права.

Судом першої інстанції
встановлено, що 04 червня 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений
договір без номеру, згідно умов якого
останній отримав кредит у розмірі 4 250
грн. у виді кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 30% річних за
користування кредитними коштами.
Згідно п.9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, які є невід'ємною
частиною кредитного договору, останній
укладений строком на дванадцять
місяців і якщо протягом цього строку
жодна із сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично пролонгується на такий
же строк.

ОСОБА_1 свої зобов'язання належним
чином у повному обсязі не виконував, у
зв'язку з чим за станом на 26 грудня 2012
року заборгованість за кредитним
договором склала 3 791 грн. 16 коп., з яких
894 грн. 44 коп. - тіло кредиту, 2 240 грн. -
проценти за користування кредитом, 500
грн. - штраф (фіксована частина), 156 грн. 72
коп. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
обґрунтованості заявлених вимог.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів у повній мірі
погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства.

Не заперечуючи факту неналежного
виконання зобов'язань за кредитним
договором, ОСОБА_1 наполягає на тому, що
розмір нарахованого Банком боргу
суттєво перевищує суму фактично
наданого кредиту і його стягнення у
повному обсязі суперечитиме засадам
справедливості, добросовісності і
розумності.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Кредитний договір без номеру від 04
червня 2008 року укладений у
відповідності до вимог закону (глави
16,60,70,71 ЦК України), у ньому відсутні
положення, які згідно прямої указівки
закону є недійсними (нікчемними).

ОСОБА_1 вимоги про визнання недійсним
кредитного договору не заявлені, отже у
відповідності до ст.11 ЦПК України суд
позбавлений можливості за своєю
ініціативою досліджувати питання щодо
законності чи незаконності умов
кредитного договору. Окрім того, ОСОБА_1
не наведені обґрунтовані заперечення
правильності нарахування Банком
заборгованості за кредитним договором.

Що стосується посилань ОСОБА_1 на
рішення КСУ № 7-рп/2013 від 11 липня 2013
року, то у вказаному судовому рішенні
(його резолютивній частині) зазначено:
«Рекомендувати Верховній Раді України
законодавчо врегулювати питання щодо
встановлення справедливого розміру
неустойки за прострочення виконання
позичальниками - фізичними особами
грошових зобов'язань у відносинах
споживчого кредитування.»

Таким чином, судом конституційної
юрисдикції лише встановлені загальні
критерії засад справедливості,
добросовісності і розумності у
відносинах споживчого кредитування та
визнаний факт неврегульованості на
законодавчому рівні проблеми
відповідальності споживача за
прострочення виконання зобов'язання у
відносинах споживчого кредитування.

Одночасно слід звернути увагу, що
нараховані Банком штрафи у сумі 500 і 156,72
грн. за прострочення зобов'язань є
співмірними по відношенню до суми
боргу за кредитним договором, наведені
відповідачем обставини не дають
підстав для застосування судом
положень ч.3 ст.551 ЦК України.

У судовому засіданні відповідачем
подана заява про застосування строків
давності по відношенню до нарахованих
процентів.

Перевіряючи обґрунтованість поданої
заяви, колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленої до винесення ним рішення.

Судом першої інстанції по справі
ухвалене заочне рішення, отже
відповідач ОСОБА_1 фізично був
позбавлений можливості заявити суду
про застосування строків давності. За
таких обставин, колегія суддів вважає
можливим прийняти подану заяву і
розглянути по її суті.

Вирішуючи питання щодо строків
давності відносно нарахованих
процентів, відповідно до вимог ч.2 ст.214,
ст.360-7 ЦПК України колегія суддів
керується правовими висновками,
викладеними у постанові Верховного
Суду України від 06 листопада 2013 року по
справі №6-116цс13. При розгляді вказаної
справи Верховний Суд України
сформулював правову позицію, згідно
якої поряд зі встановленням строку дії
договору сторони можуть встановити і
строки виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. При цьому строк виконання
кожного щомісячного зобов'язання
згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку. Отже, перебіг строку позовної
давності для кожного окремого
зобов'язання (періодичного платежу)
починається з дати його виконання,
визначеної договором.

Як убачається з пункту 5.4. Умов і правил
надання банківських послуг, які є
невід'ємною частиною укладеного
кредитного договору (а.с.7), та
розрахунку заборгованості (а.с.4),
сплата процентів за користування
кредитом є періодичним платежем -
проценти нараховуються за кожен
місяць і мають сплачуватися у
наступному місяці за звітним.

Приймаючи до уваги загальний строк
позовної давності (три роки відповідно
до ст.257 ЦК України), період щомісячного
нарахування процентів (з 01 квітня 2008
року по 26 грудня 2012 року), колегія
суддів вважає за можливе задовольнити
вимогу ОСОБА_1 та відмовити Банку у
стягненні 637 грн. 38 коп. процентів,
нарахованих поза межами трирічного
строку - з 01 квітня 2008 року по 01 грудня
2012 року.

Нарахування Банком процентів
відповідно до п.5 Умов і правил надання
банківських послуг за період з 01 січня
2010 року по 26 грудня 2012 року за
підвищеною ставкою у розмірі 60% на
переконання колегії суддів не є
неустойкою у розумінні ст.549 ЦК України,
а тому вимога ОСОБА_1 про застосування
спеціальної позовної давності в один
рік до нарахованих процентів у сумі 536
грн. 67 коп. задоволенню не підлягає.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції слід змінити, а саме
загальний розмір заборгованості за
кредитним договором, що підлягає
стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку,
необхідно зменшити на 637 грн. 38 коп.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.4,
ст.316, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Заочне рішення Полтавського районного
суду Полтавської області від 27 березня
2013 року змінити: зменшити суму
заборгованості, що підлягає стягненню
з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк», з 3 791 грн. 16 коп. до 3 153 грн.
78 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
О.А. Лобов

Судді
В.І. Акопян

В.М. Триголов

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
О.А.Лобов