АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/696/14
Справа № 646/178/13
Доповідач - Котелевець А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

3 лютого 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Котелевець А.В.,

суддів - Кіпенка
І.С., Шаповал Н.М.,

за участю секретаря -
Варюшичевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 28 листопада 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення збитків; за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору
недійсним,

в с т
а н о в и л а:

В січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся у суд
із позовом до ОСОБА_2 про стягнення
збитків.

На обґрунтування вказав, що є
власником ? частини квартири АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 є власницею іншої ? частини
даного житла.

На підставі рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 25 вересня 2007 року
встановлений порядок користування:
йому виділена кімната житловою площею
18,0 кв. м., відповідачці виділені в
користування кімнати житловими
площами 15,4 кв. м. і 12,4 кв. м. Коридор,
кухня, ванна кімната, вбиральня,
вбудована шафа залишені в загальному
користуванні.

Проте відповідачка чинить
перешкоди у користуванні квартирою,
безпідставно відмовила у вселенні
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з якими він 2
листопада 2011 року уклав договори
оренди.

Цією ситуацією йому завдано
моральних страждань.

Посилаючись на вказані обставини,
просив стягнути з ОСОБА_2 на його
користь упущену вигоду в розмірі 30 600
грн. 00 коп., 24 990 грн. 00 коп. компенсації
за належну частину житла та 10 000 грн. 00
коп. на відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_2 позов не визнала, у
зустрічному позові просила усунути
перешкоди в користуванні власністю та
зобов'язати ОСОБА_1 розірвати договори
найму житлового приміщення, укладені 2
листопада 2011 року з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 Зазначала, що згоди на вселення
наймачів вона не давала, крім того
позивач за первісним позовом має
заборгованість по сплаті комунальних
послуг, в загальному користуванні
залишені коридор, кухня, ванна кімната,
вбиральня, вбудована шафа.

В уточнених вимогах ОСОБА_2 просила
визнати договори найму житлового
приміщення, укладені ОСОБА_1 2 листопада
2011 року з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
недійсними.

Ухвалою Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 27 травня
2013 року позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 28
листопада 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_1, зустрічного позову ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні
первісного позову, ухвалити нове
рішення про задоволення його позову в
повному обсязі. Зокрема, зазначає про
неповне з'ясування обставин щодо
наявності постійних перешкод з боку
відповідачки у користуванні належною
йому частиною квартири.

ОСОБА_2 в запереченнях на апеляційну
скаргу просить залишити рішення суду
першої інстанції без змін.

Відповідачі за зустрічним позовом
рішення суду першої інстанції не
оскаржили, своїх заперечень на
апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до

вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених у

суді першої інстанції - судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає

задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що
сторони є співвласниками квартири
АДРЕСА_1 згідно рішення
Червонозаводського районного суду

м. Харкова від 18 квітня 2005 року,
уточненого ухвалою цього ж суду від 31
серпня 2005

року, кожному виділено по ? частині
житла.

Заочним рішенням
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 25 вересня 2007

року визначено порядок користування
вказаною квартирою. На ідеальну ?
частину

кожного виділено: ОСОБА_1 - житлову
кімнату « 3» площею 18,0 кв. м., ОСОБА_2 -

житлові кімнати « 2» та « 8» площами
відповідно 15,4 кв. м. та 12,4 кв. м.,
підсобні

приміщення, а саме - коридор « 1»
площею 18,5 кв. м., кухню « 4» площею 7,9 кв.
м.,

ванну кімнату «5» площею 3,1 кв. м.,
вбиральню « 6» площею 1,2 кв. м., вбудовану
шафу

« 7» площею 1,1 залишено в загальному
користуванні (а. с. 6-12, 15-16).

Посилаючись на те, що відповідачка
чинить перешкоди у користуванні
квартирою, безпідставно відмовила у
вселенні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з якими
2 листопада 2011 року укладалися договори
оренди житлової кімнати « 3» площею 18,0
кв. м., позивач звернувся у суд із
відповідним позовом.

Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є відповідно до ст. 356
ЦК України спільною частковою
власністю.

Згідно вимог ст. 358 ЦК України
володіння, користування і
розпорядження майном при спільній
частковій власності провадиться за
згодою всіх учасників.

Отже, у зв'язку з тим, що кожному
учаснику спільної власності належить
обмежене право власності на спільну
річ, змістом внутрішніх правовідносин
спільної власності є право і обов'язок
кожного співвласника узгоджувати свою
поведінку щодо володіння, користування
і розпорядження спільним майном з
іншими власниками.

Тому висновок суду про те, що
ОСОБА_1 не мав права без згоди іншої
співвласниці

ОСОБА_2 укладати 2 листопада 2011 року з
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5 договори оренди кімнати « 3»
площею 18,0 кв. м. в АДРЕСА_1 ґрунтується
на вимогах закону.

У силу положень статей 21, 24, 41
Конституції України, статей 319, 358 ЦК
України

всі громадяни є рівними у своїх
правах усім власникам забезпечуються
рівні умови

здійснення цих прав, у тому числі щодо
захисту права спільної часткової
власності

Правовий режим спільної часткової
власності визначаться главою 26 ЦК
України з

урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження

частковою власністю здійснюється за
згодою всіх співвласників, а за
відсутності спір

вирішується судом. Незалежно від
розміру часток співвласники при
здійсненні

зазначених правомочностей мають
рівні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
кожен зі співвласників спільної
часткової

власності має право на виділ у натурі
частки, що є в спільній частковій
власності.

За неможливості такого виділу у
зв'язку з неподільністю речі (ч. 2 ст. 183
ЦК України)

співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників

грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.

Виходячи з аналізу зазначеної
норми у взаємозв'язку з положеннями
статей 21, 24, 41

Конституції України, статей 316, 317, 319,
358, 361 ЦК України, слід дійти висновку, що

передбачене ч. 2 цієї норми право
співвласника на виділ частки зі
спільного майна

шляхом отримання грошової
компенсації вартості частки в майні не
може бути обмежене

іншими співвласниками і такому його
праву співвласника, що виділяється,

кореспондується обов'язок інших
співвласників сплатити грошову
компенсацію, розмір

якої визначається з дійсної вартості
майна на час розгляду судом справа.

З позовом про припинення права
спільної часткової власності позивач
не звертався і

не позбавлений такої можливості.

Майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті (ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Частиною першою статті 16 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема,
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування моральної /немайнової/
шкоди (п. 9 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності,
при вирішенні спору про відшкодування
шкоди обов'язковому з'ясуванню
підлягають наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Таким чином, доказуванню у справах
про відшкодування збитків, завданих
майну фізичної або юридичної особи,
підлягають факти неправомірних дій
(бездіяльності) особи, яка завдала
шкоди, виникнення шкоди, а також
причинний зв'язок між неправомірними
діями (бездіяльністю) і заподіяння нею
шкоди.

Оскільки позов про стягнення збитків
та компенсації вартості частки у
спільній

власності задоволенню не підлягає,
підстав для стягнення моральної немає.

Справа розглянута в межах
заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги не є
суттєвими, висновків суду не
спростовують.

В іншій частині рішення не
оскаржене.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 28 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня її
проголошення безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді