АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/808/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2013 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді :
Гальянової І.Г.

суддів:
Колтунової А.І.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Московського районного
суду м.Харкова від 09 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа у справі : ОСОБА_6
про усунення перешкод в користуванні
квартирою та вселенні та позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи у справі:
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням та зняття з
реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИЛА :

17 червня 2013 року ОСОБА_5 звернувся
у суд з позовом, в якому просив визнати
ОСОБА_3 такою,що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1, який
ухвалою Московського районного суду
м.Харкова від 18 червня 2013 року було
залишено без руху, а ухвалою суду від 31
липня 2013 року повернуто позивачу (т.2
а.с.1-4,5,8).

Ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 03 вересня 2013
року ухвалу Московського районного
суду м. Харкова від 31 липня 2013 року , а
позовна заява позивача направлена до
суду першої інстанції зі стадії
відкриття провадження у справі та
ухвалою суді від 03.10.2013 року за вказаною
позовною заявою було відкрито
провадження у справі (т.2 а.с.25-26, 41).

22 липня 2013 року ОСОБА_3 звернулась
у суд з позовом, в якому просила усунути
перешкоди в користуванні зазначеною
квартирою шляхом вселити її в цю
квартиру .

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що
в спірній квартирі вона зареєстрована
як член сім»ї власників з 31.10.2007 року
після того, як продала належну їй
квартиру в м. Лисічанські Луганської
області та гроші від продажу якої
віддала своїй дочці ОСОБА_4.

Як на підставу своїх вимог позивач
зазначає на те, що з початку 2013 року
відповідачі стали здійснювати сварки
та виганяти її з квартири , вимагаючи
від неї знятись з реєстраційного
обліку в цій квартирі , внаслідок чого
вона була вимушена була забрати
носильні речі та піти з неї ( т.1 а.с.2-3).

05 серпня 2013 року ОСОБА_5 звернувся
у суд з позовом, в якому, з урахуванням
його уточнень, з посиланням на вимоги
ст.ст. 71. 72 ЖК України ст.391 ЦК України
просив визнати ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування спірною
квартирою та зняти її з реєстраційного
обліку в ній.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
спірна квартира належить йому, його
дружині ОСОБА_4 та їх дочці ОСОБА_6 на
праві спільної сумісної власності .

Позивач зазначає, що 31 жовтня 2007
року в зазначеній вище квартирі була
зареєстрована мати дружини, відповідач
ОСОБА_3, яка до жовтня 2007 року проживала
в м. Лисичанські та мала там квартиру,
яку продала з наміром переїхати на
постійне місце проживання до
Російської Федерації, де проживає її
друга дочка.

Позивач також зазначає, що у
зв»язку з продажем своєї квартири вона
знялась з реєстрації та для оформлення
документів для прийняття громадянства
Російської Федерації їй була потрібна
реєстрації в Україні, що і стало
підставою для її реєстрації в спірній
квартирі,однак відповідач з моменту
реєстрації в зазначеній квартирі
наміру проживати в ній не мала та і не
могла мати, оскільки площа квартири не
дозволяє проживання в ній відповідача.

Як на підставу своїх вимог позивач
зазначає на те, що з моменту реєстрації
та до цього часу відповідач в квартирі
не проживає, квартирою не цікавиться,
витрати по сплаті комунальних послуг
не несе.

Ухвалами суду від 30 вересня та 04
листопада 2013 року вказані позовні
заяви були об»єднані в одне
провадження ( т.1 а.с.57-58, т.2 а.с.95-96).

В судовому засіданні суду першої
інстанції ОСОБА_3 та її представник
підтримали вказані позовні вимоги,
проти позову ОСОБА_5 заперечували з
зазначених вище підстав та просили
задовольнити свій позов. При цьому
ОСОБА_3 також пояснила, що приїздила з
Москви до Харкова на 2-3 місяці і жила у
відповідачів в спірній квартирі, а
20.05.2013 року відповідачі її вигнали з
квартири .

В судовому засіданні суду першої
інстанції ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та їх
представник проти позову ОСОБА_3
заперечували, просили задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_5 з зазначених
вище підстав.

Третя особа у справі : ОСОБА_6 проти
позову ОСОБА_3 заперечувала,
підтримавши позовні вимоги свого
батька.

Рішенням Московського районного
суду м.Харкова від 09 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5
задоволені частково. Суд визнав ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
зазначеним житловим приміщенням. В
задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати вказане рішення суду
та ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги
обґрунтовує невідповідність висновків
суду обставинам справи та зазначає, що
її реєстрація в спірній квартирі була
не формальною. Оскільки відповідачі
користувались її пільгами при оплаті
комунальних послуг та зазначає, що до
травня 2013 року вона користувалась
спірною квартирою, після чого у них
виник конфлікт щодо користування нею.

В запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_5 , посилаючись на
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та
безпідставність доводів апеляційної
скарги, просить рішення суду першої
інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які з»явились,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
апеляційну скаргу, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_3 в
задоволенні позовних вимог та
задовольняючи частково позовні вимоги
позивача ОСОБА_5 суд першої інстанції,
з посиланням на вимоги ст.ст. 71, 150 ЖК
України виходив з того, що ОСОБА_3 з
моменту реєстрації в спірній квартирі
в неї не вселялась, в квартирі ніколи не
проживала , до спірної квартири ніколи
не відносилась як до свого постійного
місця проживання , а проживала у Москві
у своєї дочки.

Однак погодитись з такими
висновками суду не можна.

Так, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що спірна квартира
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло № 5-97-101594, виданого міським
центром приватизації державного
житлового фонду 28 листопада 1997 року (
а.с.32).

Матеріали справи також свідчать
про те, та цей факт сторони не
заперечують, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є
матір»ю ОСОБА_4, іншого житла не має та
за згодою всіх співвласників
зазначеного житлового приміщення
31.10.2007 року була постійно зареєстрована
в спірній квартирі, за вказаною адресою
отримувала пенсію, користувалась
пільгами щодо оплати комунальних
послуг.

За змістом, ст. 29 ЦК України,
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» визначають, що
місцем постійного проживання особи, є
місце її реєстрації.

Достовірних доказів того, що
ОСОБА_3 , будучи за згодою співвласників
квартири постійно зареєстрованою в ній
з моменту реєстрації не заселилась в
зазначену квартиру, матеріали справи
не містять.

Вказані обставини справи та
вимоги норм матеріального права
свідчать про те, що

постійно зареєструвавши ОСОБА_3 в
спірній квартирі як члена сім»ї
власника, її дочка, зять та онука
визначили, що постійним місцем
проживання ОСОБА_3 є спірна квартира.

Згідно до вимог ст. 405 ЦК України,
члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Член сім»ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім»ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

В ч.1 ст. 156 ЖК України встановлено,
що члени сім»ї власника житлового
будинку (квартири)які проживають разом
з ним в будинку (квартирі) що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку ( квартири), якщо при їх
вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.

В правових позиціях, які
містяться в п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року, з наступними змінами «Про деякі
питання,що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», у справах про визнання
наймача або членів його сім»ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням, необхідно з»ясувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду, тощо)
суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, обов»язковою умовою
для визнання особи такою, що втратила
право користування житлом, є її
відсутність в житловому приміщенні
протягом року без поважних причин .

Як свідчать інформація
Головного центру обробки спеціальної
інформації № 42992 від 15.11.2013 року ,
починаючи з 2009 року виїздила до Москви
та її перебування на території
Російської Федерації не перевищували
одного року( а.с. 139).

Матеріали справи також свідчать
про те, та цей факт сторони не
заперечують, що за домовленістю між
власниками спірного житла ОСОБА_3
тимчасово проживала у своєї сестри,
яка потребувала догляду, а також онука
ОСОБА_7 та онуки ОСОБА_6, які мають
власне житло.

Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі , виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Доказів того, що причини
відсутності в спірній квартирі ОСОБА_3
були не поважними та остання , не маючи
власного житла, втратила інтерес до
спірного житла, матеріали справи не
містять, а сам факт періодичного не
проживання позивача в спірній квартирі
, про який в судовому засіданні суду
першої інстанції підтвердили свідки,
не є таким доказом, оскільки , виїзд
ОСОБА_3 за межі України, догляд за
сестрою , неприязнені стосунку , які
склались між позивачем та її дочкою
ОСОБА_6 , відсутність у позивача
самостійного доступу до спірного
житла, свідчать про поважність причин
її відсутності в спірній квартирі.

Матеріали справи також свідчать
про те та цей факт сторонами не
заперечується, що вільного доступу в
спірне житло ОСОБА_3 не має, оскільки
відповідача за її позовом цьому
перешкоджають ( а.с. 5).

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи та вимоги норм
матеріального права уваги не звернув
та прийшов до помилкового висновку про
те, що ОСОБА_3. втратила право на
користування зазначеним жилим
приміщенням , у зв2язку з чим не має
право на вселення в це приміщення, при
цьому не вірно застосував до виниклих
між сторонами правовідносин ст.. 71 ЖК
України, хоча вказані правовідносини
між співвласниками спірного житла та
ОСОБА_3 як члена їх сім»ї регулюються
ст. 405 ЦК України

За таких обставин рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню
з підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи та наявним у
справі доказам та порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
щодо усунення перешкод у користуванні
спірним житлом, шляхом її вселення та
відмови ОСОБА_5 в задоволенні позовних
вимог, з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218
ЦПК України , судова колегія -,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Скасувати рішення Московського
районного суду м.Харкова від 09 грудня
2013 року.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити,
усунути перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_1, щляхом її вселення в
зазначену квартиру.

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні
позовних вимог.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді: