АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3828/2013
Головуючий у 1 інстанції - Захарчук
Доповідач - Слободянюк
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді - Слободянюк
С.В.,

суддів - Корчевного Г.В.,
Лапчевської О.Ф.,

при секретарі - Мурга М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, на ухвалу
Подільського районного суду м. Києва
від 15 січня 2014 року про відмову в
задоволені скарги ОСОБА_2 на постанову
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві Вангородського
Сергія Миколайовича, заінтересована
особа - ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду зі скаргою на постанову
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві від 20 вересня 2013 року
про накладання на неї штрафу у розмірі
170 грн., у зв'язку з невиконанням рішення
суду на підставі актів державного
виконавця від 02 вересня 2013 року та від 20
вересня 2013 року.

Ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 15 січня 2014 року відмовлено в
задоволені скарги ОСОБА_2 на постанову
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві Вангородського С.М.
від 20 вересня 2013 року, заінтересована
особа - ОСОБА_4

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою,
ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2,
подала апеляційну скаргу в якій з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування оскаржуваної ухвали,
постановлення нової ухвали про
задоволення скарги ОСОБА_2 на постанову
державного виконавця ВДВС
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві Вангородського С.М
від 20 вересня 2013 року.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримали, ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_6 скаргу не визнали.

В судове засідання представник відділу
державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві не з'явилось, про
дату, час та місце судового засідання
повідомлені належним чином, про що
свідчить зворотне повідомлення про
вручення поштового відправлення
(а.с.201).

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарги
з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволені скарги ОСОБА_2 виходив з
того, що вимоги скаржника не знайшли
свого доведення, тобто не надано
доказів, які б вказували на те, що
державний виконавець ВДВС
Подільського районного управління у м.
Києві Вангорський С.М. незаконно виніс
постанову від 20 вересня 2013 року .

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Стаття 124 Конституції України
визначає, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Зі змісту статей 6, 11 Закону України
«Про виконавче провадження»,
вбачається, що державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб, вживати заходів
необхідних для своєчасного і в повному
обсязі примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасного і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

При аналізі зазначених норм Закону
вбачається, що належне виконання
державним виконавцем покладених на
нього обов'язків гарантує, зокрема
непорушність майнових прав як
стягувача так і боржника.

Враховуючи вищевикладене, а також ту
обставину, що судом було чітко
визначено спосіб та порядок виконання
судового рішення, судова колегія
вважає що дії державного виконавця в
межах виконавчого провадження були
вчинені ним на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

02 вересня 2013 року та 20 вересня 2013 року
державним виконавцем були складені
акти про невиконання ОСОБА_8 рішення
суду та на підставі цих актів державним
виконавцем було винесено постанову про
накладання на ОСОБА_2 штрафу у розмірі
170 грн.

Відповідно до довідки від 27 вересня 2013
року донька як 02 вересня 2013 року, так і
20 вересня 2013 року відвідувала школу.
Температура була нормальна і донька
могла перебувати з ним, як то
передбачено рішенням суду, а тому
посилання ОСОБА_2 на те, що у зв'язку з
хворобою доньки, останню неможливо
було надати йому для побачень не може
бути прийнято до уваги.

За весь період виконавчого провадження
державним виконавцем станом на 01
листопада 2013 року було складено 7 актів
про невиконання ОСОБА_2 рішення суду і
винесено з постанови про накладання
штрафу за невиконання рішення суду від
08 серпня 2013 року, від 20 вересня 2013 року
та від 30 вересня 2013 року.

Посилаючись на зазначені обставини,
вказали на відсутність в діях
державного виконавця порушень Закону
України «Про виконавче провадження» та
просили відмовити у задоволенні скарги
у повному обсязі (160-162).

Судом першої інстанції встановлено, що
02 вересня 2013 року державним виконавцем
ВДВС Подільського районного
управління юстиції у м. Києві
Вангородським С.М. складений акт,
відповідно до якого при виході
державного виконавця на адресу:
АДРЕСА_1 було встановлено, що ОСОБА_8 не
було надано доньку ОСОБА_9 для
побачення з батьком ОСОБА_4(а.с.32)

На телефонні дзвінки боржник не
відповідала, двері квартири АДРЕСА_1
ніхто не відчиняв (а.с.95-96).

20 вересня 2013 року державним виконавцем.
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві Вингородським С.М.
складений акт, відповідно до якого при
виході державного виконавця на адресу:
АДРЕСА_1 було встановлено те, що боржник
ОСОБА_2 відмовилася надавати доньку
ОСОБА_9 батьку без її присутності
(а.с.100).

20 вересня 2013 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві Вингородським С.М.
була винесена постанова про накладання
штрафу на ОСОБА_2 у розмірі 170 грн. на
підставі ст.ст. 11, 89 Закону України «Про
виконавче провадження», у зв'язку з
невиконанням боржником рішення суду на
підставі актів від 02 вересня 2013 року та
від 20 вересня 2013 року (а.с. 102).

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_12
зазначала, що державним виконавцем
необґрунтовано було складено акти від
02 вересня 2013 року та 20 вересня 2013 року,
оскільки дитина хворіла та не могла
зустрітися з батьком.

Апелянт зазначає, 02 вересня 2013 року
ОСОБА_4 дізнавшись від неї, що дитині в
школі стало погано і дитина вирвала,
прийшов на побачення до дитини зранку в
непризначений судом часу о 10:30, саме
коли вона з донькою збиралася в
поліклініку. ОСОБА_4 в поліклініку їх не
пустив, мотивуючи це тим, що краще вони
сходять в поліклініку ввечері після
роботи. Коли вона з донькою були в
поліклініці ввечері 02 вересня 2013 року
ОСОБА_4 навмисно викликав державного
виконавця, знаючи, що вона з донькою
знаходиться в лікарні, для фіксування
того, що йому нібито чиняться перешкоди
у спілкуванні з дитиною.

В свою чергу державний виконавець, не
знаючи про факт хвороби дитини і те, що
вона з донькою знаходилися в лікарні,
розцінивши такі дії як чинення нею
перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з
дитиною.

20 вересня 2013 року державний виконавець
Вангородський С.М., який прибув для
фіксування виконання рішення, склав
акт, однак викладенні обставини в акті
не відповідають дійсності. Так,
державний виконавець Вангородський
С.М. та ОСОБА_4 були повідомленні нею про
те, що у дитини болить горло та було
надано довідку лікаря, що донька хвора.
Незважаючи на це, державний виконавець
та ОСОБА_4 наполягали на виконанні
рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом установлено, що відповідно до
довідки середньої загальноосвітньої
школи № 262 від 27 вересня 2013 року, яка
міститься в матеріалах виконавчого
провадження, учениця 1-А класу ОСОБА_13, 13
квітня 2007 року, в період з 02 вересня 2013
року по 26 вересня 2013 року не
відвідувала школу тільки 03 вересня, 04
вересня 2013 року за станом здоров'я
(а.с.110).

Доказів того, що державний виконавець,
при складанні актів, був повідомлений
про хворобу ОСОБА_9 02 вересня 2013 року та
20 вересня 2013 року з наданням останньому
відповідних медичних довідок, ОСОБА_2
не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
виконавче провадження» вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Відповідно до положень ст. 5 Закону
України «Про виконавче провадження»
(далі: Закон) державний виконавець:
здійснює необхідні заходи щодо
своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом; надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження та їх
клопотання; заявляє в установленому
порядку про самовідвід за наявності
обставин, передбачених цим Законом;
роз'яснює сторонам їх права і обов'язки;
проводить оцінку (переоцінку) майна в
порядку, встановленому законодавством
про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність.

Особам, які беруть участь у виконавчому
провадженні або залучаються до
проведення виконавчих дій, повинні
бути роз'яснені державним виконавцем
їх права відповідно до вимог цього
Закону.

Дії державного виконавця, його відмова
від вчинення певної виконавчої дії,
зволікання з вчиненням виконавчих дій,
а також відмова у задоволенні заяви про
відвід державного виконавця можуть
бути оскаржені особами, які беруть
участь у виконавчому провадженні або
залучаються до виконання виконавчих
дій у встановленому цим Законом
порядку ( ст. 7 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до вимог ст.85 Закону
України «Про виконавче провадження» у
виконавчому провадженні на дії
(бездіяльність) державного виконавця
та інших посадових осіб державної
виконавчої служби по виконанню рішення
або відмову у здійсненні передбачених
цим Законом дій стягувачем чи
боржником може бути подана скарга до
начальника відповідного органу
державної виконавчої служби, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до
відповідного суду.

Згідно з ч. 2 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
невиконання зазначених вимог без
поважних причин державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до статті 89 цього Закону і не пізніше
п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Закону України
«Про виконавче провадження» у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Частиною 3 ст. 387 ЦПК України
передбачено, що якщо оскаржувані
рішення, дії чи бездіяльність були
прийняті або вчинені відповідно до
закону, в межах повноважень державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби і права чи
свободи заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

Враховуючи те, що доказів, які б
вказували на те, що державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби Подільського
районного управління юстиції у м. Києві
Вангородський С.М. незаконно виніс
постанову від 20 вересня 2013 року суду не
надано. Судом установлено, що державний
виконавець при винесені зазначеної
постанови діяв відповідно до вимог
чинного законодавства, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення скарги.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
стосовно того, що оскаржувана
постанова прийнята відповідно до вимог
ЗУ «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги, залишення ухвали
суду першої інстанції без змін, як
такої, що постановлена з дотриманням
норм матеріального процесуального
права, доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312,313 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, відхилити

Ухвалу Подільського районного суду м.
Києва від 15 січня 2014 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: