Справа №587/2003/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Степаненко О. А.Номер
провадження 22-ц/788/50/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 5
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А., Собини О. І.,

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду
Сумської області від 25 листопада 2013
року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
1/2 частину житлового будинку разом з
надвірними будівлями і земельну
ділянку та

за самостійним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6
до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
визнання права власності на земельну
ділянку та житловий будинок разом з
надвірними спорудами, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 25 листопада 2013
року задоволено позов ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_2

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину земельної ділянки, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_3 в доход держави 801,02
грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 300
грн. сплаченого судового збору.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5
та ОСОБА_6.

Зазначене рішення суду відповідач
ОСОБА_3 оскаржила в апеляційному
порядку.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким визнати за
ОСОБА_4 право власності на 1/5 частину
спірного житлового будинку та
земельної ділянки, як набутого під час
шлюбу з нею майна, а також задовольнити
позовні вимоги батьків ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 про стягнення з неї
заборгованості за договором цільової
позики за рахунок цього майна, визнавши
за ними право власності на спірний
житловий будинок та земельну ділянку.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що місцевий суд взагалі
не з'ясував та не досліджував обставин
будівництва спірного житлового
будинку та фінансової участі в його
будівництві позивача ОСОБА_4,
враховуючи, що на час будівництва
житлового будинку колишній чоловік не
мав постійного місця роботи та
самостійного доходу, тому не мав
можливості фінансово приймати участь у
його будівництві. Враховуючи, що
недобудований житловий будинок та
земельну ділянку було придбано не за
рахунок спільних коштів подружжя, а за
рахунок коштів її батьків ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, отриманих ними від продажу
квартири по АДРЕСА_1, тому, на її думку,
відсутні підстави для задоволення
первісного позову ОСОБА_4, однак є всі
підстави для задоволення самостійного
позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Зокрема, як
посилається в апеляційній скарзі
відповідач, це підтверджується
укладеним між позивачами ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та нею договором цільової
позики від 26 лютого 2004 року, за яким
батьки позичили їй кошти на вказані
цілі, а в якості забезпечення виконання
даного зобов'язання має виступити
спірне майно. Після звернення
колишнього чоловіка до суду з позовом
про визнання за ним права власності на
1/2 частину спірного житлового будинку
та земельної ділянки її батькам стало
зрозуміло про неможливість повернення
позики, тому, на думку відповідачки, їх
позов є обґрунтованим на підлягає
задоволенню, чого безпідставно не
врахував суд.

Відповідачка також посилається на те,
що оскаржуваним судовим рішенням щодо
визнання за ОСОБА_4 права власності на
1/2 частину спірного нерухомого майна
порушені права її неповнолітніх дітей,
так як суд мав збільшити її частку у
цьому майні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3, її представника
ОСОБА_7, позивача ОСОБА_5 про
задоволення апеляційної скарги,
пояснення позивача ОСОБА_4 і його
представника ОСОБА_8 про залишення
рішення суду без змін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 з 31
серпня 2002 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4, 19).

За час шлюбу відповідно до договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
27 квітня 2004 року відповідач ОСОБА_3
купила земельну ділянку, яка була
надана у власність продавцю для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_2 на підставі якого їй був
виданий державний акт про право
власності на вказану земельну ділянку
від 10 квітня 2006 року серії ЯА № 521635
(а.с.27, 28).

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 09 листопада 2006
року, яке набрало законної сили,
визнано за ОСОБА_3 право власності на
самочинно збудований житловий будинок
з господарськими будівлями і спорудами
за адресою: АДРЕСА_2 вказане право
власності зареєстроване за
відповідачем в КП «Сумське міське БТІ»
відповідно до рішення про реєстрацію
цього права від 07 грудня 2006 року, а
також складений технічний паспорт на
цей житловий будинок, в якому його
власником зазначена відповідач по
справі ОСОБА_3 (а.с.33, 34-37, 38).

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 16 серпня 2010 року
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано
(а.с.6).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив з того, що
спірне майно було набуте подружжям
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за час їх шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю, тому
підлягає розподілу між позивачем та
відповідачем у рівних частках,
оскільки іншого не доведено.

Відмовляючи у задоволенні
самостійного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
суд першої інстанції послався на
необґрунтованість вимог.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Виходячи з вимог ч.3 ст.368 ЦК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.65 Сімейного
кодексу України передбачено що,
дружина і чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
побутового.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як вбачається з роз'яснень, викладених
у п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України за №11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Виходячи з матеріалів справи та на
підставі вказаних норм матеріального
права, висновок місцевого суду про те,
що спірне нерухоме майно, а саме:
земельна ділянка та розташований на
ній житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, є правильним, так як
вказане майно було набуте саме
сторонами за час їх шлюбу і
протилежного відповідач не довела, а
судом цього не встановлено,
спростовуванням чого не є її посилання
і на договір цільової позики від 26
лютого 2004 року, про який позивачу
ОСОБА_4 нічого не було відомо на момент
розгляду справи, що встановлено судом.

Крім того, обставини того, що договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 27 квітня 2004 року був
вчинений за письмовою згодою другого з
подружжя (ОСОБА_4) (п.5.4 вказаного
договору), свідчить про те, що інший з
подружжя (ОСОБА_3.) визнавала, що вказане
нерухоме майно є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
що ґрунтується на аналізі норм ст.65 СК
України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач ОСОБА_4 на час придбання
спірного нерухомого майна ніде не
працював і не мав самостійного доходу,
а також не брав участі у будівництві
спірного будинку висновків місцевого
суду стосовно того, що вказане майно є
спільною сумісною власністю сторін, не
спростовують, так як не підтверджені
належними і допустимими доказами,
враховуючи і обставини того, що в
апеляційній скарзі відповідачка
визнала за позивачем право власності
на частину спірного нерухомого майна,
хоча і в розмірі 1/5 його частини, а також
в судовому засіданні суду апеляційної
інстанції не заперечувала, що житловий
будинок разом з господарськими
спорудами був добудований і за рахунок
трудових затрат ОСОБА_4 також.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що оскаржуваним судовим рішенням
порушені права неповнолітніх дітей
ОСОБА_3, так як суд безпідставно не
збільшив частку ОСОБА_3 у праві
власності на спірне нерухоме майно, не
заслуговують на увагу колегії суддів,
оскільки умови щодо цього, як про це
зазначено у ст.70 СК України, не
підтверджені належними, допустимими,
обґрунтованими та переконливими
доказами, враховуючи і те, що з такими
самостійними вимогами відповідачка до
суду не зверталась.

Також місцевий суд дійшов правильного
висновку про те, що безпідставними є
вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання за
ними права власності на спірне
нерухоме майно внаслідок неможливості
повернення коштів за договором
цільової позики з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Як передбачено ст.1052 ЦК України, у разі
невиконання позичальником обов'язків,
встановлених договором позики, щодо
забезпечення повернення позики, а
також у разі втрати забезпечення
виконання зобов'язання або погіршення
його умов за обставин, за які
позикодавець не несе відповідальності,
позикодавець має право вимагати від
позичальника дострокового повернення
позики та сплати процентів, належних
йому відповідно до статті 1048 цього
Кодексу, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно з вимогами ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Виходячи з матеріалів справи,
укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3
договір цільової позики від 26 лютого 2004
року, відповідно до умов якого
відповідачці від батьків в якості
позики були передані грошові кошти в
сумі 97000 грн. терміном на 25 років, які
вони отримали від продажу належної їм
квартири АДРЕСА_1, для придбання і
добудови незакінченого будівництвом
жилого будинку АДРЕСА_2, вчинений у
простій письмовій формі (а.с.20, 21, 26), з
умов якого не вбачається, що відповідач
ОСОБА_3 при цьому діяла за згодою свого
чоловіка ОСОБА_4, так як письмова заява
останнього з цього приводу відсутня і
він заперечує факт укладення цього
договору цільової позики.

Отже, у випадку невиконання умов
договору позики стосовно повернення
грошових коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають
діяти у відповідності з вимогами ст.1050
ЦК України.

Що стосується звернення стягнення на
майно, придбане внаслідок отримання
позики, шляхом визнання на нього права
власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як
забезпечення повернення позики, то
вказана вимога, на що у рішенні
правильно послався суд першої
інстанції, задоволенню не підлягає, так
як позивачі не довели підстави для
цього, про що йдеться у п.6.3 договору
цільової позики, а саме: неможливість
повернення позичальником суми позики,
враховуючи термін надання позики.

Крім того, як вбачається із змісту п.6.3
договору цільової позики, у ньому
зазначено, що забезпечення виконання
вказаного договору можливе за рахунок
заставленого майна, що у відповідності
до вимог ст.577 ЦК України потребує
укладення відповідного договору, який
підлягає нотаріальному посвідченню і
відповідній реєстрації, чого сторонами
дотримано не було.

Доводи апеляційної скарги про
протилежне вказаних висновків суду не
спростовують, а свідчать лише про
помилковість позиції відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду також не спростовують і
не містять посилань на такі порушення,
що б могли бути підставою для зміни чи
скасування законного і обґрунтованого
рішення суду.

З урахуванням вищезазначеного,
апеляційна скарга на рішення суду
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Сумського районного суду
Сумської області від 25 листопада 2013
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -