У Х В А Л А

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Аудиторсько-консалтінгова група
«Експерт», третя особа - ОСОБА_4, про
стягнення заробітної плати та
компенсації середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, відшкодування
невикористаної відпустки та моральної
шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 2 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аудиторсько-консалтінгова група
«Експерт» (далі - ТОВ
«Аудиторсько-консалтінгова група
«Експерт»), третя особа - ОСОБА_4, про
стягнення заробітної плати та
компенсації середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, відшкодування
невикористаної відпустки та моральної
шкоди.

В процесі розгляду справи позивач
збільшив позовні вимоги та просив
стягнути понесені витрати на правову
допомогу.

Посилався на те, що відповідач порушив
вимоги ст. ст. 47, 116 КЗпП України та до
цього часу не виплатив йому
заборгованість по заробітній платі в
розмірі 13 281 грн 51 коп. Згідно зі ст. 117
КЗпП України відповідач повинен
виплатити йому компенсацію за затримку
виплати заробітної плати в розмірі 24 016
грн 04 коп. Відповідно до ст. 44 КЗпП
України при припиненні трудових
відносин внаслідок порушення
власником або уповноваженим ним
органом законодавства про працю (ст. 38
КЗпП України) власник зобов'язаний
сплатити вихідну допомогу в розмірі не
менше тримісячного середнього
заробітку, що становить 3 294 грн. Крім
того, неправомірними діями відповідача
позивачу завдано моральну шкоду, яку
він оцінює в розмір 3 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 2 жовтня 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
26 листопада 2013 року рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 2 жовтня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 2 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року та
направити справу на новий судовий
розгляд, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що доводи позивача є
необґрунтованими та безпідставними

Однак з такими висновками судів
попередніх судових інстанцій не можна
погодитись з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 11
червня 2007 року по 30 червня 2007 року та з 2
липня 2007 року по 19 грудня 2011 року
працював в ТОВ «Аудиторська компанія
«ЕКСПЕРТ», з 25 вересня 2007 року на посаді
асистента аудитора ТОВ
«Аудиторсько-консалтингова група
«ЕКСПЕРТ».

19 грудня 2011 року ОСОБА_3 було звільнено
з роботи з посади асистента аудитора за
власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП
України на підставі наказу № 57/11 від 19
грудня 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Суди на порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315
ЦПК України не з'ясували дійсні
обставини у справі, не перевірили
належним чином докази, не визначилися
із характером спірних правовідносин,
не дали їм оцінки та не вирішили їх.
Посилаючись на те, що у відповідача
відсутня заборгованість по виплаті
заробітної плати, судом не надано
оцінки відомостям про виплату
заробітної плати, де відсутній підпис
позивача. Крім того, не перевірені
належним чином доводи сторін, а саме
посилання відповідача щодо крадіжки
фінансових документів, не витребувані
відповідні документи із податкових
органів та не перевірені доводи сторін.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 2 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26
листопада 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна Судді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко