Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/696/14
Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Свинаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання договору купівлі-продажу
нерухомості дійсним, визнання права
власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що в
період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4
за спільні кошти у листопаді 1996 року
придбали через товарну біржу
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 У зв'язку
із розірванням шлюбу у грудні 2011 р. він
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про поділ майна подружжя і визнання за
ним право власності на 1/2 частку
вказаної квартири, проте його позов був
залишений без задоволення, оскільки, як
зазначено в судовому рішенні, договір
купівлі-продажу квартири не
посвідчений нотаріально, а тому
являється неукладеним і за ним у
покупця не виникло права власності на
придбане майно.

Посилаючись на те, що договір
купівлі-продажу був укладений у
відповідності з вимогами ст.15 Закону
України „Про товарну біржу",
зареєстрований в Запорізькому
міжміському бюро технічної
інвентаризації, сторони договору
виконали усі його умови, з січня 1997 року
вони разом з дружиною зареєструвалися
в спірній квартирі і постійно
проживали в ній, несли витрати з її
утримання, просив на підставі ст.ст. 220
ч.2, 328, 368 ЦК України, ст.60 СК України
визнати дійсним договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
визнати його покупцем та власником 1/2
частки квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2013 року
ОСОБА_3 у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведений факт
ухилення відповідачів від
нотаріального посвідчення договору, а
відтак відсутні підстави для
застосування правил ст.47 ч.2 ЦК УРСР в
редакції закону на момент виникнення
спірних правовідносин, а отже, і
визнання за позивачем права власності
на ? частку спірної квартири.

Дійшовши обґрунтованого висновку про
те, що на спірні правовідносини правила
ст.47 ч.2 ЦК УРСР не розповсюджуються, суд
на порушення ст.ст.213, 214 ЦПК України не
встановив дійсні обставини справи і не
застосував закон, який підлягає
застосуванню.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач при зверненні до суду з даним
позовом, посилаючись на вимоги ст. ст. 220
ч.2, 328 ЦК України, ст.47 ч.2 ЦК УРСР, при
цьому зазначав про відповідність
спірної угоди вимогам ст.9 ЖК УРСР та
ст.ст.8,9,15 Закону України „Про товарну
біржу", а також на те, що судовим
рішенням від 20 квітня 2012 року йому
відмовлено у розподілі вказаної
квартири як спільного майна подружжя
через недотримання сторонами
нотаріальної форми договору, а відтак -
його неукладеності. Фактично вимоги
ОСОБА_3 зводилися, в тому числі, і про
визнання його права власності на майно,
набуте в період шлюбу, оскільки це
право оспорюється (не визнається) іншою
особою (ст.192 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд на порушення вимог
ст. ст. 213, 214, ЦПК України зазначених
положень закону не врахував, не уточнив
позовні вимоги ОСОБА_3, не з'ясував
предмет і підстави заявленого ним
позову, унаслідок чого в достатньому
обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин й правовою
нормою, що підлягає застосуванню; не
встановив та не зазначив у рішенні які
права, свободи чи законні інтереси
позивача порушені й яким чином вони
можуть бути відновлені.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК
України суд взагалі не сприяв повному й
всебічному з'ясуванню обставин справи
й фактично обмежився лише формальною
підставою для відмови у позові -
недоведеність позивачем факту
ухилення відповідачів від
нотаріального посвідчення договору.

Встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 4
квітня 1980 року перебували у шлюбі, який
розірвано судовим рішенням від 18
грудня 2008 року (а.с.9).

20 листопада 1996 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на Запорізькій
універсальній біржі „Україна" був
укладений договір купівлі-продажу
нерухомості, відповідно до якого
відповідач ОСОБА_8 купила трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 за 8 989 грн. (а.с.6).

На виконання вимог ст.227 ч.2 ЦК УРСР 25
листопада 1996 року договір був
зареєстрований в Запорізькому
міжміському бюро технічної
інвентаризації, відповідні відомості
про нового власника ОСОБА_4 були
внесені в технічний паспорт на
квартиру (а.с.6 зворот, 7-8).

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України 2003 року,
що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Згідно із частиною першою Прикінцеві
положення Сімейного кодексу України
цей Кодекс набрав чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом
України, тобто з 1 січня 2004 року.

Таким чином на спірні правовідносини
поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року,
та КпШС УРСР, чинних на час їх
виникнення, що вірно встановлено
судами.

Відповідно до ст. 49 Закону України „Про
власність", чинного на час виникнення
спірних правовідносин, володіння
майном вважається правомірним, якщо
інше не буде встановлено судом.

За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР , право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором. Договір вважається
укладеним, коли між сторонами в повній
у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.
Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася
обов'язкова нотаріальна форма договору
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) і його реєстрація органами
місцевого самоврядування.

Згідно ст. 15 Закону України "Про
товарні біржі" не підлягали
нотаріальному посвідченню угоди, які
зареєстровані на біржі, якщо вони
являють собою купівлю-продаж, поставку
та обмін товарів, допущених до обігу на
товарній біржі.

Відповідно до статей 16, 17 Закону
України "Про власність", статті 22 КпШС
України спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
їх частки є рівними.

Реєстрація Запорізьким міжміським
бюро технічної інвентаризації
за ОСОБА_4 права власності на спірну
квартиру на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого біржею, а
не нотаріусом, станом на листопад 1996
року не суперечила чинному
законодавству. Правила державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
що знаходяться у власності юридичних
та фізичних осіб, затверджені наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 13 грудня 1995, зареєстровані в
Міністерстві юстиції України 19 січня
1996 року за № 31, передбачали підставу
для державної реєстрації договорів
купівлі-продажу, зареєстрованих
біржею.

Відповідно до п. 5 ст. З Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" від
01.07.2004р. за №1952-1 право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою. На
підставі цього Закону реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень здійснюється лише в разі
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, а також за заявою власника
(володільця) нерухомого майна.

Оскільки покупець повністю виконала
умови договору купівлі-продажу
квартири, сплатила за придбане майно 8
989 грн., разом зі своєю сім'єю з 1997 року
зареєструвалася в спірній квартирі,
договір у відповідності з вимогами ч.2
ст.227 ЦК УРСР зареєстрований в ЗМБТІ, у
передбаченому законом порядку угода
купівлі-продажу з підстав недотримання
нотаріальної форми судом не
визнавалася недійсною, ОСОБА_4 на
підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49
Закону України „Про власність" набула
право власності на спірну квартиру і
правомірно володіє нею. Передбачених
законом підстав для визнання дійсним
неоспореного договору купівлі-продажу
спірної квартири в судовому порядку не
має.

Статтею 392 діючого ЦК України
передбачено право власника майна на
пред'явлення позову про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

Зважаючи на те, що спірна квартира була
набута ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_3,
вона у відповідності з вимогами ст.22
КпШС і ст.16 Закону України „Про
власність" являється спільною сумісною
власністю подружжя, а відтак позивач у
відповідності зі ст.28 КпШС має право на
її ? частку.

Вимоги ОСОБА_3 про визнання його
покупцем ? частки квартири суперечать
ст. 224 ЦК УРСР і не відповідають умовам
договору купівлі-продажу, в якому
зазначено, що покупцем являється
ОСОБА_4 Право спільної власності у
позивача як у подружжя покупця на
спірну квартиру виникло в силу закону
незалежно від того, що він не
зазначений у договорі в якості покупця.

Посилання ОСОБА_4 на пропуск позивачем
строку позовної давності безпідставні,
оскільки, як правильно встановлено
судом першої інстанції, фактично його
право порушено (не визнається) з 2011
року, з відповідним позовом до суду він
звернувся у серпні 2013 року.

Викладене свідчить про те, що при
вирішенні спору суд першої інстанції
допустився порушень норм
матеріального і процесуального права,
а тому оскаржуване рішення на підставі
ст.ст.307 ч.1 п.2, 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення позову і визнання
за ОСОБА_3 права власності на ? частку
спірної квартири.

Керуючись ст. ст.307 ч.1 п.2, 309, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2013 року
по цій справі скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
(одну другу) частку квартири АДРЕСА_1.
Право власності на іншу ? її частку
залишити за ОСОБА_4.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.