АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції -
Доповідач - Міхеєва В.Ю.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2013 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої
В.Ю.

суддів Красвітної
Т.П., Макарова М.О.

при секретарі
Бондаренко В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 19 липня 2013 року
по справі

за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Креді
Агріколь Банк» про стягнення
невиплачених сум при розрахунку та
компенсації середнього заробітку, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернувся
з позовом до Публічного акціонерного
товариства «Креді Агріколь Банк» (далі
- ПАТ «Креді Агріколь Банк») про
стягнення невиплачених сум при
розрахунку та компенсації середнього
заробітку.

В обґрунтування своїх вимог
посилався на те, що він з 04 серпня 2008
року працював у відповідача та згідно
наказу ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 03
січня 2012 року був звільнений за ст.38
КЗпП України, за власним бажанням у
зв'язку з переїздом на нове місце
проживання з 04 січня 2012 року.

Оскільки на час звільнення з ним не
в повному обсязі був проведений
розрахунок, в остаточній редакції
позову від 01 липня 2013 року, просив
стягнути з відповідача на свою користь
252392,74 грн., з яких - 561,76 грн. -
невиплачена сума медичного
страхування з урахуванням індексації;
1716,14 грн. - невиплачена компенсація за
щорічні відпустки; 24362,11 грн. -
невиплачена заробітна плата за роботу
у вихідні дні з урахуванням індексації;
222838,72 грн. - компенсація середнього
заробітку за час затримки розрахунку;
1514,01 грн. - моральна шкода; 1400 грн. -
витрати на правову допомогу (а.с.183).

Рішенням Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2013
року у задоволенні позовних вимог було
відмовлено у повному обсязі з підстав
пропуску позивачем тримісячного
строку для звернення до суду,
визначеного ст. 233 КЗпП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
тих обставин, що позивачем пропущено
тримісячний строк для звернення до
суду, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП
України, оскільки ОСОБА_1 був
звільнений 03 січня 2012 року, а з позовом
до суду звернувся 09 квітня 2012 року та
будь яких клопотань про поновлення
строку для звернення до суду за
захистом своїх порушених прав не
надавав.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 був звільнений з 04 січня 2012 року
на підставі наказу ПАТ «Креді Агріколь
Банк» № 1-к від 03 січня 2012 року. З
наказом про звільнення позивач
ознайомився 04 січня 2012 року та у цей же
день з ним було проведено розрахунок
(а.с.40, 178).

Позовну заяву ОСОБА_1 направив поштою 02
квітня 2012 року, що підтверджується
поштовим конвертом, копією квитанції
та рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення
(а.с.14,45).

Згідно ч.6 ст. 70 ЦПК України строк не
вважається пропущеним, якщо до його
закінчення заява, скарга, інші
документи чи матеріали або грошові
кошти здано на пошту чи передані іншими
відповідними засобами зв'язку.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд помилково дійшов
висновку щодо пропуску позивачем
строку звернення до суду та відмовив у
задоволенні позовних вимог з цих
підстав при не повному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права, що у
відповідності з п.п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України є підставами для скасування
рішення та ухвалення судом апеляційної
інстанції нового рішення по суті
позовних вимог.

Розглядаючи справу в межах заявлених
позовних вимог, на підставі наданих
сторонами доказів, колегія суддів
дійшла висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04 серпня
2008 року працював у відповідача на
посаді регіонального менеджера з
підтримки продажів управління
підтримки продаж та комерційних акцій
департаменту мережі продаж та з 04 січня
2012 року звільнений за власним бажанням
у зв'язку з переїздом на нове місце
проживання, ст. 38 КЗпП України.

Зазначені обставини
підтверджуються копіями наказів № 1038-к
від 04 серпня 2008 року «З особового
складу» та № 1-к від 03 січня 2012 року «Про
звільнення» та записами у трудовій
книжці позивача (а.с. 6-12, 22,40).

Відповідно до положень ст. 47 КЗпП
України роботодавець зобов'язаний
виплатити працівникові при звільненні
всі суми, що належать йому від
підприємства, установи, організації, у
строки, зазначені в статті 116 КЗпП
України, а саме в день звільнення або не
пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок.

Не проведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Як убачається з матеріалів справи -
копії розрахункового листа за січень
2012 року та витягу з рахунку ОСОБА_1,
відповідачем було здійснено
розрахунок у день звільнення позивача
та 04 січня 2012 року перераховано на
рахунок ОСОБА_1 4060,00 грн. (а.с.59 на
звороті, 178).

Доводи позивача, що при звільненні
відповідач не виплатив всі належні
йому суми - медичного страхування,
компенсації за щорічні відпустки,
заробітну плату за роботу у вихідні дні
колегія суддів не може взяти до уваги з
огляду на наступне.

Зазначаючи про несвоєчасну виплату
йому суми медичного страхування,
позивач посилався на розрахунковий
лист за березень 2012 року, у якому
зазначено про нарахування
відповідачем йому у цьому місяці
медичного страхування у сумі 561,76 грн.
та на інформацію Межрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників про нараховані,
виплачені суми доходів та нараховані і
перераховані суми податку з доходів
фізичних осіб по ОСОБА_1 за період з 01
серпня 2008 року по 30 червня 2012 року за
даними форм № 1ДФ, поданих ПАТ «Креді
Агріколь Банк» до органу ДПС, у якій за
1-й квартал 2012 року відображено
нарахування та виплата 561,76 грн. (а.с.59
на звороті, 124,125).

Відповідно до п.13.1.4 Колективного
договору ПАТ «Креді Агріколь Банк»,
схваленого зборами трудового
колективу працівників ПАТ «Креді
Агріколь Банк», Протокол № 1 від 12
грудня 2011 року (далі - Колективний
договір), адміністрація зобов'язалася
забезпечувати, за наявності фінансової
можливості, працівників Банку медичним
страхуванням (а.с.60-66).

Між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та
Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «УНІКА» 24 березня
2011 року було укладено Договір №
001345/1101/0000055 добровільного медичного
страхування (безперервного
страхування здоров'я) (далі - Договір
страхування) зі строком дії з 01 квітня
2011 року по 31 березня 2012 року, за умовами
якого Банк сплачує страхові платежі за
своїх працівників (застрахованих осіб)
на користь Страхової компанії, а
Страховик здійснює добровільне
медичне страхування цих осіб.

Згідно копії довідки відповідача № 529к
від 23 грудня 2013 року, ОСОБА_1 в період
роботи в ПАТ «Креді Агріколь Банк» був
застрахований за корпоративною
програмою Добровільного медичного
страхування відповідно до Договору
страхування.

Доводи позивача, що відображена у
розрахунковому листі сума медичного
страхування входить до складу
заробітної плати не ґрунтуються на
законі та суперечать положенням ст.ст.
1,2, 34 Закону України «Про оплату праці»
та п.2.3 Інструкції зі статистики
заробітної плати, затвердженої Наказом
Державного комітету статистики
України від 13 січня 2004 року № 5,
оскільки ці суми не входять до складу
заохочувальних та компенсаційних
виплат та відповідно не входять до
складу заробітної плати.

Відповідно до п.14.1.47 Податкового
кодексу України додаткові блага -
кошти, матеріальні чи нематеріальні
цінності, послуги, інші види доходу, що
виплачуються (надаються) платнику
податку податковим агентом, якщо такий
дохід не є заробітною платою та не
пов'язаний з виконанням обов'язків
трудового найму або не є винагородою за
цивільно-правовими договорами
(угодами), укладеними з таким платником
податку (крім випадків, прямо
передбачених нормами розділу ІV цього
Кодексу).

Витрати по медичному страхуванню,
включаючи податок з доходів фізичних
осіб несе Банк, а для працівника
медичне страхування є додатковим
благом у не грошовій формі у розумінні
Податкового кодексу України.

У розрахункових листах, форма яких
затверджена Наказом Державного
комітету статистики України № 489 від 05
грудня 2008 року «Про затвердження
типових форм первинної облікової
документації зі статистики праці»,
сума по медичному страхуванню
відображається інформаційно в
останньому місяці кожного кварталу для
відображення у звітах 1ДФ до Державної
податкової служби з ознакою доходу як
додаткове благо.

Вимога позивача щодо стягнення з
відповідача на його користь 561,76 грн.
невиплаченої суми медичного
страхування з урахуванням індексації,
не ґрунтується на законі та
задоволенню не підлягає.

Вимогу позивача щодо стягнення з
відповідача компенсації за
невикористану щорічну додаткову
відпустку тривалістю 4 дні колегія
суддів вважає безпідставною та
відхиляє доводи апеляційної скарги, що
суд першої інстанції не врахував
часткове визнання представником
відповідача позовних вимог щодо
здійснення компенсації за
невикористані дні додаткової щорічної
відпустки у розмірі 0,27 дні, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КЗпП України
щорічна основна відпустка надається
працівникам за відпрацьований робочий
рік, який відлічується з дня укладення
трудового договору.

Надання працівникам Банку додатково
оплачуваних 4 календарних дні до
щорічної відпустки встановлено п.11.9
Колективного договору як компенсацію
за напруженість у роботі, роботу за ПК
значний період часу впродовж робочого
дня, необхідність періодичного
виконання службових завдань понад
встановлену тривалість робочого часу.

Як зазначалося вище, Колективний
договір було схвалено зборами
трудового колективу Банку 12 грудня 2011
року. Тобто, до свого звільнення 04 січня
2012 року під час дії Колективного
договору позивач пропрацював 24 дні.

При розрахунку кількості днів
щорічної додаткової відпустки,
передбаченої ст. 11.9 Колективного
договору, виходячи з принципу
розрахунку основної відпустки,
виходить 0,27 дні (24 х 4 : 355 = 0,27).

Оскільки підстави для стягнення
компенсації за 4 дні щорічної
додаткової відпустки відсутні, а
компенсація за частину дня відпустки
діючим законодавством України не
передбачена, вимога позивача про
стягнення 1716,14 грн. невиплаченої
компенсації за щорічну додаткову
відпустку задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не вбачає правових
підстав і для задоволення вимоги
позивача про стягнення грошової
компенсації за роботу у вихідні дні з
урахуванням індексації у розмірі 24362,11
грн., виходячи з наступного.

Висуваючи зазначену вимогу, позивач
посилався на ті обставини, що у період
2009-2011 років він на підставі наказів
відповідача виконував службові
доручення у відрядженнях, у тому числі,
відпрацював 29 вихідних днів, за які
відповідач не надав йому додаткові дні
відпочинку та не оплатив роботу у
вихідні дні.

Відповідно до ст. 71 КЗпП України робота
у вихідні дні забороняється. Залучення
працівників до роботи у вихідні дні
провадиться за письмовим наказом
(розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу.

У відповідності із ст. 72 КЗпП України
робота у вихідний день може
компенсуватися, за згодою сторін,
наданням іншого дня відпочинку або у
грошовій формі у подвійному розмірі.
Оплата за роботу у вихідний день
обчислюється за правилами статті 107
цього Кодексу.

Гарантії і компенсації працівникам
при службових відрядженнях, порядок
оформлення відряджень та облік
понесених витрат регулюються
положеннями ст. 121 КЗпП України,
Інструкцією про службові відрядження в
межах України та за кордон,
затвердженої Наказом Міністерства
фінансів України від 13 березня 1998 року
№ 59 (далі - Інструкція).

Відповідачем відповідно до чинного
законодавства розроблено Положення
про службові відрядження, затверджене
рішенням Правління Банку від 25 травня
2005 року (далі - Положення) та Правила
оформлення та обліку службових
відряджень, які є додатком до
розпорядження № 1536 від 29 листопада 2011
року (далі - Правила).

Відповідно до змісту п.п.10,11 Інструкції
компенсація за роботу у вихідні або
святкові й неробочі дні виплачується
відповідно до чинного законодавства
працівникам, спеціально відрядженим
для роботи у ці дні. Якщо працівник
відбуває у відрядження у вихідний день,
то йому після повернення з
відрядження в установленому порядку
надається інший день відпочинку.

Згідно п.12 Інструкції якщо наказом про
відрядження передбачено повернення

працівника з відрядження у вихідний
день, то працівникові може надаватися
інший день відпочинку відповідно до
законодавства у сфері регулювання
трудових відносин.

Як убачається з копій наказів про
відрядження ОСОБА_1, відповідач
спеціально не відряджав позивача у
вихідні дні для виконання службових
завдань.

Дні вибуття або повернення із
відрядження, які збігаються з
вихідними, святковими або неробочими
днями, не вважаються такими, у які
працівник спеціально відряджений для
роботи, отже, компенсація за роботу у ці
дні, передбачена ст.ст. 72,73, 107 КЗпП
України, не виплачується.

Оскільки при звільненні позивача
відповідач провів з ним повний
розрахунок, підстави для задоволення
вимоги про стягнення компенсації
середнього заробітку за час затримки
розрахунку відсутні.

В ході розгляду справи судовою
колегією не встановлено порушення прав
позивача у сфері трудових відносин, а
тому позовні вимоги про стягнення з
ПАТ «Креді Агріколь Банк» моральної
шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
задоволенню не підлягають.

Вимоги позивача щодо стягнення витрат
на правову допомогу у сумі 1400 грн. є
безпідставними та недоведеними,
оскільки матеріали справи не місять
будь-яких доказів на їх підтвердження.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів відмовляє у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України
судові витрати підлягають компенсації
за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 314, 316 ПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Креді Агріколь Банк» про
стягнення невиплачених сум при
розрахунку та компенсації середнього
заробітку відмовити у повному обсязі.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді