інстанції Величко В.П.Провадження №
22-ц/780/1710/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Кашперської Т.Ц.,
Сліпченка О.І.,

при секретарі Власенко О.В.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 25 листопада 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
вселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням,-

в с
т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про вселення, посилаючись на те,
що її колишній чоловік (відповідач по
даній справі ОСОБА_3) та її донька
ОСОБА_4 замінили замок на броньованих
дверях, чим позбавили її можливості
мати доступ до будинку.

Вказувала, що вона є співвласницею
даного будинку і зареєстрована у ньому
від 1983 році, однак на даний час змушена
проживати у своєї матері. Тому для
усунення перешкод у користуванні
власним майном просила вселити її в
належний на праві власності будинок.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про визнання її
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, посилаючись на те,
що шлюб між сторонами було розірвано ще
в 1997 році, однак позивачка продовжувала
користуватися належним йому на праві
власності житловим будинком, як член
сім'ї власника.

Стверджував, що у 2012 році до будинку
вселилася дочка ОСОБА_2 ОСОБА_4, яка зі
своїм чоловіком розпочала проводити
ремонтні роботи в будинку, внаслідок
чого у них склались неприязні стосунки
з ОСОБА_2 і тому вона на початку серпня
2012 року залишила житловий будинок та
переїхала жити до своєї матері. де і
досі проживає.

Посилаючись на те, що позивачка, як член
сім'ї власника житла втратила право на
користування цим житлом, оскільки
минуло більше року з часу, як вона
переїхала жити до своєї матері, просив
виселити ОСОБА_2 з належного йому на
праві власності будинку.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 25 листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2
задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав
порушення судом норм матеріального і
процесуального права ставиться
питання про скасування рішення та
ухвалення нового, яким задовольнити її
позовні вимоги та відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити,
виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 є власником спірного будинку, що
знаходиться з адресою: АДРЕСА_1. Це
підтверджується виданим свідоцтвом
про право особистої власності на жилий
будинок №4678 від 06 червня 1983 року, який
видано виконавчим комітетом
Бориспільської міської ради народних
депутатів та зареєстровано в
Бориспільському міжміському БТІ за
№4864 (а.с.14).

Вказане підтверджується також і чинною
на той час Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року.

Як вбачається з копії державного акту
на право власності на земельну ділянку
серії ЯД №793951 від 17 листопада 2009 року,
зареєстрований у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №48,
право власності на земельну ділянку, на
якій знаходиться спірний житловий
будинок, виникло у ОСОБА_3 на підставі
рішення Бориспільської міської ради
№1527 від 05 липня 2007 року (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про вселення та
задовольняючи зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_2 без поважних
причин не проживає у спірному будинку
від літа 2012 року, тобто, більше одного
року, а тому суд першої інстанції
визнав її такою, що втратила право
користування зазначеним житловим
будинком.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з таким висновком, оскільки
відповідно до матеріалів справи не
підтверджується факт відсутності
ОСОБА_2 як члена сім'ї власника житла
без поважних причин понад 1 рік, так як
відповідно до висновку в.о. начальника
Бориспільського МВ ГУМВС України в
Київській області від 13 серпня 2013 року
підтверджується факт проживання
ОСОБА_2 станом на 7 серпня 2008 року, що
виключає можливість застосування ч.2
ст.405 ЦК України, що не було взято до
уваги судом першої інстанції при
визнанні ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України та з
урахуванням вимог ч.1 ст.405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному власником.

За ч.4 ст.156 ЖК України припинення
сімейних відносин з власником будинку
квартири не позбавляє членів його сім'ї
права користування займаним
приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад 1 рік, якщо інше не
встановлено домовленістю з власником
чи законом. До поважних причин закон
може віднести строкову службу в армії,
навчання, роботу за кордоном,
лікування, тривалі відрядження, тощо.

Свідоцтво про право власності на жилий
будинок отримано ОСОБА_3 у травні 1983
року і Державний акт на землю отримано
ним 17 листопада 2009 року.

15 січня 1997 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 за рішенням суду було розірвано
(а.с.16).

ОСОБА_2 є співвласницею ? частини
домоволодіння і свою частину будинку
передала в іпотеку, надаючи згоду
своєму чоловікові ОСОБА_3 на передачу
будинку та земельної ділянки в іпотеку
(а.с.3).

Виходячи з гарантованого кожному
Конституцією України права на житло та
беручи до уваги доведеність факту
проживання ОСОБА_2 в спірному будинку, в
якому вона зареєстрована і є його
співвласницею, колегія суддів вважає
за необхідне задовольнити її позов про
вселення до житлового будинку АДРЕСА_1.

При цьому вимога ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
задоволенню не підлягає, оскільки факт
відсутності ОСОБА_2 без поважних причин
понад 1 рік не підтверджується
матеріалами справи і вона є
співвласницею будинку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку щодо
необхідності скасувати рішення і
ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2
задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в житловий будинок
АДРЕСА_1.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його
позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання
її такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 172
грн. 05 коп. сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 25 листопада 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 задовольнити

Вселити ОСОБА_2 в житловий будинок
АДРЕСА_1.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його
позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання
її такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 172
грн. 05 коп. сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду Київської
області набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:
Олійник В.І.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Сліпченко О.І.