Справа № 352/3339/13-ц
Провадження № 22-ц/779/358/2014
Головуючий у 1 інстанції Гургула В.Б.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Меленко О.Є., Фединяка В.Д.,

секретаря
Мельник О.В.,

з участю:
відповідача - ОСОБА_2

та
його представника - ОСОБА_3,

позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тисменицького районного суду від 25
грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_2 про повернення
коштів. Позовні вимоги мотивовані тим,
що на підставі усної домовленості між
сторонами 23.07.2011 року він передав
ОСОБА_2 через ОСОБА_5 в присутності
свідка ОСОБА_6 3400 доларів США для
придбання автомобіля «Жигулі». Дану
суму коштів ОСОБА_2 зобов'язався
повернути через тиждень або передати
йому у власність придбаний автомобіль.
Посилаючись на те, що на день подачі
позову відповідач не повернув ані
позичені кошти, ані автомобіль, просив
позов задовольнити та стягнути з
ОСОБА_2 на його користь 3400 доларів США,
що по курсу НБУ на момент звернення з
позовом становить 27176 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду
від 25 грудня 2013 року позов задоволено.
Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 борг у сумі 3400 доларів
США, що згідно з офіційним курсом НБУ на
момент звернення з позовом складає 27176
грн. Також постановлено стягнути з
ОСОБА_2 272 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
На його думку, судом не було враховано
його пояснення про те, що жодної
домовленості про позику 3400 доларів США,
що еквівалентно 27176 грн, між ним і
ОСОБА_4 не було. Апелянт вважає, що суд
прийшов до помилкового висновку про
стягнення з нього на користь позивача
27176 грн, оскільки ОСОБА_4 не представив
суду жодних письмових доказів передачі
йому вищевказаної суми - ані розписки,
ані договору позики. А тому, на думку
ОСОБА_2, показання свідків, які суд
прийняв до уваги, є недопустимими,
оскільки при доведенні чи спростуванні
факту укладення правочину, для якого
обов'язкова письмова форма, рішення
суду не може ґрунтуватися на
показаннях свідків. Посилаючись на
вищенаведене, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник апеляційну скаргу
підтримали з мотивів, наведених у ній.
Рішення в даній справі вважають
незаконним, просять його скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4

ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав та
пояснив, що він дійсно 23 липня 2011 року в
присутності свідків через ОСОБА_5
передав ОСОБА_2 в борг 3400 доларів США. Не
заперечив, що письмового договору про
отримання позики коштів між ним та
ОСОБА_2 не укладалось, і відповідач
боргову розписку йому не давав. Однак,
вважає рішення в даній справі про
стягнення боргу законним, просить
залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, представника відповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1)чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, 3) які правовідносини
випливають із встановлених обставин, 4)
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що між
сторонами виникли договірні відносини,
які випливають із договору позики, і
враховуючи показання свідків, стягнув
із відповідача на користь позивача 3400
доларів США. Однак, на думку колегії
суддів, з таким висновком погодитись не
можна.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Розписка не замінює сам договір позики
і не є письмовою формою договору
позики. Однак, розписка є важливим
документом, який може підтвердити
існування договору позики, розмір
фактично одержаних майна або грошей, а
також розмір плати за користування
позикою.

З матеріалів справи та пояснень сторін
вбачається, що між сторонами договір
позики не укладався. Розписки про
отримання коштів в борг ОСОБА_2
відповідачу теж не давав.

Із змісту ст.218 ЦК України вбачається,
що при розгляді справи у суді не
допускається посилання на показання
свідків в підтвердження договору
позики.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
позивачем ОСОБА_4 в передбаченому
законом порядку не доведено факту
відносин між сторонами, які випливають
із договору позики, а тому його позов не
підлягав до задоволення. Оскільки
рішення в даній справі не є законним і
обгрунтованим, воно не може бути
залишено в силі. По даній справі є
правові підстави для ухвалення нового
рішення.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст.1046, 1047 ЦК України; ст. ст. 218, 307, 309,
313, 314, 319, 324, 325 ЦПК України колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду
від 25 грудня 2013 року в даній справі
скасувати.

Ухвалити нове рішення. В задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили після
його проголошення, однак може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання ним законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
О.Є. Меленко

В.Д. Фединяк