Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара
В.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О.,

Олійник А.С.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Інгулецького районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 8 листопада 2012 року
та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 червня
2013 року,

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
на рішення Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 8 листопада 2012 року,
додаткове рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від
6 грудня 2012 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 червня 2013 року,

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Інгулецького районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 8 листопада 2012 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
«УкрСиббанк») звернулося до суду із
указаним позовом, мотивуючи вимоги тим,
що 24 листопада 2006 року між АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кошти у
розмірі 388 000 швейцарських франків зі
сплатою 8, 49 % річних строком до
23 листопада 2017 року. Виконання
зобов'язань за кредитним договором
забезпечено порукою ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 за окремими договорами від 27
грудня 2006 року.

Посилаючись на те, що внаслідок
порушення позичальником порядку та
строку погашення кредиту станом на 26
квітня 2012 року утворилася
заборгованість у розмірі 351 256, 16
швейцарських франків, позивач просив
стягнути указану суму із відповідачів
у солідарному порядку.

Рішенням Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 8 листопада 2012 року позов
задоволено. Стягнуто солідарно із
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
користь ПАТ «УкрСиббанк» 3 083 079, 99 грн
заборгованості за кредитним договором.
Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 6 грудня
2012 року уточнено склад заборгованості
за кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 червня
2013 року (ухваленим за результатом
розгляду апеляційних скарг
представників ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5)
скасовано рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 8
листопада 2012 року та додаткове рішення
Інгулецького районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 6
грудня 2012 року у частині стягнення
солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на
користь ПАТ «УкрСиббанк»
3 083 079, 99 грн заборгованості за
кредитним договором та судового збору.
У цій частині ухвалено нове рішення про
відмову у позові. У частині стягнення
заборгованості за кредитним договором
солідарно із ОСОБА_3 рішення суду
залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
листопада 2013 року (постановленою за
результатом розгляду апеляційної
скарги ОСОБА_6) рішення
Інгулецького районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 8
листопада 2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від
8 листопада 2012 року, рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 червня 2013 року та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк»
просить скасувати рішення
Інгулецького районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від
8 листопада 2012 року та додаткове
рішення Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 6 грудня
2012 року у частині позову до ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, стягнувши заборгованість за
кредитом із кожного із поручителів
окремо, скасувати рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 13
червня 2013 року, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від
8 листопада 2012 року, ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 6 листопада 2013 року та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові щодо нього, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарг та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд розглянув справу із
порушенням указаних норм.

У справі встановлено, що 24 листопада 2006
року між АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кошти у
розмірі 388 000 швейцарських франків зі
сплатою 8, 49 % річних строком до 23
листопада 2017 року. Виконання
зобов'язань за кредитним договором
забезпечено порукою ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 за окремими договорами від 27
грудня 2006 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Пунктом 9.2. кредитного договору
передбачено умови та порядок зміни
розміру процентної ставки у сторону
збільшення, за яким банк може змінити
розмір процентної ставки у сторону
збільшення у разі настання будь-якої із
наступних обставин, а саме: а) порушення
позичальником кредитної дисципліни
(тобто, неналежного виконання умов
цього договору та/або умов договорів,
за яким надано забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за цим
договором); б) погіршення фінансового
стану позичальника, документально
підтвердженого в результаті щорічного
моніторингу, що проводиться банком
відповідно до внутрішніх нормативних
документів на підставі довідки про
доходи, тощо, а також даних із виконання
позичальником кредитної дисципліни,
тобто, своєчасного погашення
заборгованості та/або виконання інших
зобов'язань, передбачених цим
договором; в) здійснення поточних
коливань процентних ставок за вкладами
та/або кредитами, або зміни у
грошово-кредитній політиці НБУ
(наприклад, девальвація курсу гривні до
курсу долара США більше, ніж на 5 % у
порівнянні з курсом гривні до курсу
долара США, встановленого НБУ на дату
укладення цього договору чи останнього
перегляду процентної ставки;
підвищення процентної ставки за
кредитами банків у відповідній валюті
(за статистикою НБУ); підвищення ставки
на 3 (три) відсоткових пункти за
бланковими кредитами «овернайт» НБУ з
дати укладення цього договору чи
останнього перегляду процентної
ставки.

При цьому банк не пізніше, ніж за 14
(чотирнадцять) календарних днів до дня
зміни процентної ставки у сторону
збільшення, повідомляє позичальника
про встановлення нової процентної
ставки із зазначенням її розміру та
дати початку дії такої ставки шляхом
направлення поштою відповідного
рекомендованого листа (повідомлення
банку) за адресою позичальника, що
вказана у розділі 12 цього договору, або
за іншою адресою, яку позичальник
письмово повідомив банку при зміні
адреси; такий новий розмір процентної
ставки за цим договором починає
застосовуватись з дати, що буде вказана
у повідомленні банку до позичальника,
без укладення сторонами відповідної
угоди про внесення змін до цього
договору.

У разі незгоди із новим розміром
процентної ставки позичальник у строк,
не пізніше ніж за 7 (сім) календарних
днів до дати початку дії нової ставки,
зобов'язується надати на зазначену у
договорі адресу банку письмове
повідомлення (відповідь) про свою
незгоду із такою новою ставкою. У
випадку отримання банком такого
письмового повідомлення (відповіді)
від позичальника, банк набуває право
вимоги дострокового повернення
кредиту та нарахованих процентів,
комісій у порядку, встановленому
розділом 11 цього договору.

Сторони погодили, що факт неподання
позичальником повідомлення
(відповіді) позичальника про його
незгоду із такою новою ставкою
вважається згодою позичальника на
встановлення банком такого нового
розміру процентної ставки з дати, що
зазначена у повідомленні банку.

Про збільшення процентної ставки банк
протягом 7 (семи) календарних днів з
дати її збільшення письмово повідомляє
позичальника шляхом направлення
останньому поштою відповідного
повідомлення банку за адресою
позичальника, що вказана у розділі 12
цього договору, або за іншою адресою,
яку позичальник письмово повідомив
банку при зміні адреси. У такому
повідомленні банком зазначається
новий розмір процентної ставки та дата,
з якої розпочато застосування нового
розміру ставки.

Умови кредитного договору у редакції
від 24 листопада 2006 року розрізняють
строкові проценти - проценти за
користування кредитом, при сплаті яких
не порушено передбачені договором
терміни їх погашення, та прострочені
проценти, тобто такі, що не сплачені у
передбачені договором терміни їх
погашення (Т 1, а. с. 5). Процедура
нарахування прострочених процентів у
редакції кредитного договору від 24
листопада 2006 року договірними
положеннями передбачена не була.

Пунктом 1.3.1. кредитного договору
визначено розмір процентної ставки
(строкові проценти), який станом на
момент укладення кредитного договору
та договору поруки становив 8, 49 %
річних.

Зі змісту листа ПАТ «УкрСиббанк» від 22
лютого 2008 року № 141423 вбачається, що з 12
березня 2008 року банком запроваджується
нарахування подвійної процентної
ставки на прострочену суму основного
боргу у разі порушення позичальником
умов кредитної дисципліни, зокрема
неналежного виконання умов кредитного
договору у випадку прострочення
платежу (Т. 2, а. с. 144).

Докази отримання позичальником такого
повідомлення у матеріалах справи
відсутні. Разом з тим, нарахування
подвійної процентної ставки у розмірі
16, 98 % почалося із 31 березня 2008 року.

Погоджуючись із висновками суду першої
інстанції щодо розміру кредитної
заборгованості боржника, апеляційний
суд не перевірив відповідність
повідомлення позичальника щодо дії
простроченої процентної ставки
встановленому п. 9.2. кредитного
договору порядку та не навів доводів на
відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3 у
цій частині.

31 липня 2008 року розмір строкової
процентної ставки збільшено до
10, 49 %, простроченої - до 20, 98 % на
підставі п. 9.2. кредитного договору
(здійснення поточних коливань
процентних ставок за кредитами та
зміни у грошово-кредитній політиці
НБУ).

31 травня 2010 року між банком та
позичальником було укладено додаткову
угоду № 6 до кредитного договору, якою
розмір процентної ставки визначено у 9,
49 % річних. Положеннями додаткової
угоди сторони також узгодили, що за
користування кредитними коштами понад
встановлений договором термін
встановлюється процентна ставка у
подвійному розмірі від ставки, що діє
для строкової суми основного боргу на
дату виникнення такого прострочення.
Такий розмір процентної ставки
застосовується до всієї простроченої
суми основного боргу позичальника за
цим договором. Нарахування подвійної
процентної ставки на прострочену суму
основного боргу починається із дати
виникнення прострочення, а саме з
наступного дня після несплати або не
повної сплати платежу, встановленого у
договорі. Проценти нараховуються на
прострочену суму основного боргу за
підвищеною ставкою до моменту
погашення такої заборгованості Т. 2, а.
с. 108).

За ст. 553 ЦК України поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором своїм особистим майном за
порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Особи, які спільно дали поруку,
відповідають перед кредитором
солідарно, якщо інше не встановлено
договором поруки (ч. 3 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

За роз'ясненнями, викладеними у п. 22
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
відповідно до частини першої статті 559
ЦК припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати тощо без додаткового
повідомлення поручителя та укладення
окремої угоди, то ця умова договору
стала результатом домовленості сторін
(банку і поручителя), а, отже, поручитель
дав згоду на зміну основного
зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови
сторонами не узгоджені, а з обставин
справи не вбачається інформованості
поручителя і його згоди на збільшення
розміру його відповідальності, то
відповідно до положень частини першої
статті 559 ЦК порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

У п. 2.1 договорів поруки сторонами
передбачено, що кредитор не вправі без
згоди поручителя змінювати умови
основного договору з боржником,
внаслідок чого збільшується обсяг
відповідальності поручителя. Під
«згодою поручителя» розуміють
візування поручителем змін до
основного договору (шляхом
проставлення підпису уповноваженої
особи та печатки поручителя, якщо
останній є юридичною особою) та/або
отримання його письмової згоди з
такими змінами та/або шляхом обміну
листами, факсимільними повідомленнями
та/або укладення поручителем
додаткової угоди до цього договору
щодо внесення відповідних змін.

Додатковими угодами від 25 травня 2010
року до договорів поруки
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали згоду
на зміну процентної ставки до 9, 49 %
річних (Т. 2, а. с. 111, 112, 113). Доказів
узгодження із поручителями введення
подвійної процентної ставки до
розрахунків у березні 2008 року
відповідно до п. 2.1 договорів поруки,
так само, як і отримання згоди
поручителів на підвищення процентної
ставки (строкової) на 2 % річних до
10, 49 %, а простроченої до 20, 98 % у
липні 2008 року, нарахування за якими
проведено раніше, матеріали справи не
містять.

Встановивши те, що нарахування
подвійної процентної ставки на
прострочену суму основного боргу із 31
березня 2008 року, підвищення строкової
та простроченої процентної ставки на 2 %
річних 31 липня 2008 року та подвійної
процентної ставки із 25 травня 2010 року
відбулося із порушенням порядку
погодження із поручителем змін до
основного договору, які збільшують
обсяг його відповідальності,
передбаченого п. 2.1. договору,
апеляційний суд дійшов висновку щодо
припинення поруки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за
виконання ОСОБА_3 кредитних
зобов'язань.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув
уваги на ті обставини, що солідарно
перед кредитором відповідають лише
особи, які спільно дали поруку (ч. 3 ст. 554
ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що між
банком та поручителями було укладено
окремі договори поруки, тому вони не є
солідарними боржниками між собою.
Кожен з них несе солідарну
відповідальність з боржником.

Дійшовши висновку про те, що порука
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинилася,
апеляційний суд у мотивувальній
частині рішення від 13 червня 2013 року,
яке було ухвалено за результатами
розгляду апеляційних скарг
представників ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
одночасно дійшов висновку про те, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню у частині стягнення
кредитної заборгованості
солідарно з поручителів

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а в частині стягнення
солідарно з ОСОБА_3 підлягає залишенню
без змін.

При цьому апеляційний суд не
мотивував, у якому солідарному
стягненні із ОСОБА_5 відмовлено - із
поручителів між собою, оскільки вони не
є солідарними боржниками, чи із
поручителів та боржника внаслідок
припинення поруки ОСОБА_5, а відповідно,
забезпечення ними кредитного
зобов'язання.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції у частині стягнення
солідарно із ОСОБА_3 заборгованості за
кредитним договором, апеляційний суд
не вказав, солідарно із ким
заборгованість підлягає стягненню із
боржника.

Задовольняючи вимоги банку до
поручителя ОСОБА_6, суд першої
інстанції виходив із обґрунтованості
позовних вимог у цій частині та
виникнення у поручителя солідарного
обов'язку із боржником перед
кредитором.

Погоджуючись із висновками суду
першої інстанції, апеляційний суд
виходив із того, що збільшення
процентної ставки за кредитним
договором відбулося за згоди ОСОБА_6 як
поручителя, оскільки згідно змісту
укладених 31 серпня 2009 року та 25 травня
2010 року додаткових угод до договору
поруки сторони досягли згоди відносно
розміру, строку і порядку виконання
зобов'язань, що забезпечуються
відповідно до цього договору,
розуміючи при цьому можливість зміни
розміру зобов'язань у більшу та/або
меншу сторону.

Проте із такими висновками погодитися
не можна.

Спростовуючи доводи ОСОБА_6,
апеляційний суд посилався на положення
укладених 31 серпня 2009 року та 25 травня
2010 року додаткових угод до договору
поруки.

Додатковою угодою № 1 від 31 серпня 2009
року до договору поруки від 24 листопада
2006 року № 0/П/1 продовжено кінцевий
термін повернення кредиту до 23 січня 2018
року; доповнено договір п. 5.11.: «Сторони
ознайомлені з усіма умовами договору
(ів), що обумовлюють основне
зобов'язання, в тому числі стосовно
можливості зміни розміру зобов'язань у
більшу та/або меншу сторону, строку і
порядку його виконання, забезпеченого
цим договором та/або договорами.
Сторони досягли згоди відносно
розміру, строку і порядку виконання
зобов'язань, що забезпечуються
відповідно до цього договору,
розуміючи при цьому можливість зміни
розміру зобов'язань у більшу та/або
меншу сторону, строку і порядку його
виконання у випадках, передбачених
умовами договору (ів), що обумовлюють
основне зобов'язання. Сторони
підтверджують, що згідно цього
договору забезпечуються також і розмір
зобов'язань, строк і порядок їх
виконання, який може бути змінено
відповідно до умов вищевказаних
договору (ів), що обумовлюють основне
зобов'язання» (Т 1, а. с. 20).

Додатковою угодою № 2 від 25 травня 2010
року поручитель надав згоду на зміну
процентної ставки до 9, 49 % річних;
продовжено кінцевий термін повернення
кредиту до 23 березня 2018 року; доповнено
договір п. 1.6.: «Сторони ознайомлені з
усіма умовами договору (ів), що
обумовлюють основне зобов'язання, в
тому числі стосовно можливості зміни
розміру зобов'язань у більшу та/або
меншу сторону, строку і порядку його
виконання, забезпеченого цим договором
та/або договорами. Сторони досягли
згоди відносно розміру, строку і
порядку виконання зобов'язань, що
забезпечуються відповідно до цього
договору, розуміючи при цьому
можливість зміни розміру зобов'язань у
більшу та/або меншу сторону, строку і
порядку його виконання у випадках,
передбачених умовами договору (ів), що
обумовлюють основне зобов'язання.
Сторони підтверджують, що згідно цього
договору забезпечуються також і розмір
зобов'язань, строк і порядок їх
виконання, який може бути змінено
відповідно до умов вищевказаних
договору (ів), що обумовлюють основне
зобов'язання» (Т 2, а. с. 111).

Зміст доповнень до договору поруки не
змінює та не відміняє порядок
погодження із поручителем змін до
основного договору, які збільшують
обсяг його відповідальності,
передбачений п. 2.1. договору, що
свідчить про те, що умови п. 2.1.
підлягають застосуванню.

Положення додаткових угод про те, що
сторони ознайомлені з усіма умовами
договору (ів), що обумовлюють основне
зобов'язання, в тому числі стосовно
можливості зміни розміру зобов'язань у
більшу та/або меншу сторону, не
свідчать про згоду поручителя на
збільшення об'єму його
відповідальності, у тому числі щодо
підвищення процентної ставки, за
будь-якими майбутніми договорами,
оскільки умови та порядок виконання
договору поруки передбачено п. 2.1.
договору та іншими договірними нормами
не змінено.

У порушення вимог ст. ст. 60, 214, 303 ЦПК
України апеляційний суд не звернув
уваги на встановлені у справі
обставини й погоджений сторонами
порядок підвищення процентів за
кредитом та дійшов передчасного
висновку щодо згоди ОСОБА_6 на внесення
змін до основного договору, які
збільшують обсяг його
відповідальності.

При постановленні ухвали від 6
листопада 2013 року апеляційним судом
допущені й інші порушення норм закону.

В силу положень ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК
України апеляційний суд уповноважений
ухвалювати судове рішення лише щодо
оскаржених вимог, за винятком обставин,
передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 303 ЦПК України.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено ст. 315 ЦПК
України, у якій, зокрема, зазначаються:
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_6
на рішення суду першої інстанції у
частині солідарного стягнення із нього
кредитної заборгованості, у
резолютивній частині ухвали
апеляційний суд залишає без змін
ухвалене районним судом рішення у
повному обсязі, не уточнивши при цьому,
у яких межах ним переглянуто справу.

З урахуванням наведеного, рішення
апеляційного суду від 13 червня
2013 року та ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від
6 листопада 2013 року підлягають
скасуванню з підстав, передбачених
ст. 338 ЦПК України, із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3, публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»,
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 червня
2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 6 листопада
2013 року скасувати, справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
кредитним договором направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.П. Гончар

Судді:
Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

В.О. Савченко