Справа №584/115/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Токарєв Сергій
МиколайовичНомер провадження 22-ц/788/11/14
Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Шевченка В. А., Бойка В. Б.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Путивльського районного
суду Сумської області від 16 вересня 2013
року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3

про визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної власності подружжя,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з зазначеним позовом й, уточнивши
02.09.2013 року свої вимоги, просила визнати
автомобільний причеп «ПГ-02Б», 2006 року
випуску, державний номер НОМЕР_1,
вартістю 4000 грн., легковий автомобіль
«Аudi-80», 1988 року випуску, державний
номер НОМЕР_2, вартістю 36000 грн., а також
незакінчене будівництво житлового
будинку по АДРЕСА_2 на земельній
ділянці площею 600 кв.м, - об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя,
поділити це майно, виділивши
відповідачу ОСОБА_3 зазначені причеп,
автомобіль та 19/40 частин будинку з
господарськими спорудами, а їй
виділити і визнати за нею право
власності на 21/40 частину будинку з
господарськими спорудами,
компенсувавши за рахунок відповідача
112,55 грн. різниці вартості часток
нерухомого майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в
період з 28.04.1990 року по 12.12.2012 року
перебувала з відповідачем у шлюбі та за
час спільного подружнього життя за
спільні кошти були придбані спірні
причеп та автомобіль. Крім того, разом з
відповідачем вели будівництво
житлового будинку, 12% готовності якого
була особистою власністю ОСОБА_3 на
підставі договору дарування, а решта
незавершеного будівництва будинку - 86%
будувалися за спільні подружні кошти
та спільною працею, в результаті чого
нерухоме майно істотно збільшилося у
своїй вартості, тому є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Путивльського районного суду
Сумської області від 16 вересня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної
сумісної власності майно подружжя:

- автомобільний причеп марки «ПГ-02Б», 2006
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
вартістю 2000 грн.;

- незакінчений (98% готовності)
будівництвом житловий будинок (літ. А-1),
площею 66,5 кв.м з сінями (літ. а-1), площею
27,1 кв.м, тамбуром (літ. а1-1), площею 2,8
кв.м, а також господарські споруди:
літня кухня (літ. Б), площею 31,8 кв.м,
сарай (літ. б), площею 16.4 кв.м, гараж - 91%
готовності (літ. Г), площею 25,7 кв.м,
погріб (літ. п/г), площею 25,7 кв.м, огорожу
(літ. №1-2), що знаходяться у АДРЕСА_2 на
земельній ділянці площею 600 кв.м (0,06 га).

Виділено та визнано право власності за
ОСОБА_4 на 29/50 частин незакінченого (98%
готовності) будівництвом житлового
будинку (літ. А-1), площею 66,5 кв.м з сінями
(літ. а-1), площею 27,1 кв.м, тамбуром (літ.
а1-1), площею 2,8 кв.м та господарськими
спорудами: літня кухня (літ. Б), площею
31,8 кв.м, сарай (літ. б), площею 16.4 кв.м,
гараж - 91% готовності (літ. Г), площею 25,7
кв.м, погріб (літ. п/г), площею 25,7 кв.м,
огорожу (літ. №1-2), оціночною вартістю
231300 грн., що знаходяться у АДРЕСА_2 на
земельній ділянці площею 600 кв.м (0,06 га).

Виділено та визнано право власності за
ОСОБА_3 на автомобільний причеп марки
«ПГ-02Б», 2006 року випуску, державний
номер НОМЕР_1, вартістю 2000 грн. та на 21/50
частину незакінченого (98% готовності)
будівництвом житлового будинку (літ.
А-1), площею 66,5 кв.м з сінями (літ. а-1),
площею 27,1 кв.м, тамбуром (літ. а1-1),
площею 2,8 кв.м та господарськими
спорудами: літня кухня (літ. Б), площею
31,8 кв.м, сарай (літ. б), площею 16.4 кв.м,
гараж - 91% готовності (літ. Г), площею 25,7
кв.м, погріб (літ. п/г), площею 25,7 кв.м,
огорожу (літ. №1-2), оціночною вартістю
231300 грн., що знаходяться у АДРЕСА_2 на
земельній ділянці площею 600 кв.м (0,06 га).

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість ухваленого рішення,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначене рішення скасувати і
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити повністю.

При цьому, вказує, що суд безпідставно
врахував вартість рухомого майна у
вартість часток сторін у праві
власності на недобудоване нерухоме
майно. Суд не взяв до уваги, що під час
подружнього життя будівництво
житлового будинку проводилося
виключно за рахунок матеріалів, що були
придбані батьками відповідача, а також
коштів, отриманих внаслідок продажу
квартири, яка була подарована
відповідачу його батьками. Вважає, що
позивачка не надала достатньо доказів,
які б давали підстави вважати
достатньою її трудову та матеріальну
участь у будівництві будинку для
визначення часток рівними. Крім того,
закон забороняє визнавати право
власності на незавершене будівництво,
питання технічної можливості виділу
частини незавершеного будівництва суд
не вирішував. Зазначає, що літня кухня
«Б» з прибудовою «б» (сараєм) є його
особистою власністю, тому їх вартість
слід враховувати в частку відповідача.
Автомобільний причеп фактично вибув з
його користування, оскільки був
проданий ОСОБА_5 за 1800 грн., які
витрачені на потреби сім'ї. Також
просить вирішити питання розподілу
судових витрат.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_6, які підтримали доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що з 28.04.1990 року по 12.12.2012
року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Путивльського районного суду
Сумської області від 12.12.2012 року шлюб
між ними розірвано. Вказане рішення
набрало законної сили 25.12.2012 року.

За час подружнього життя сторонами
придбано автомобільний причеп «ПГ-02Б»,
2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1
та легковий автомобіль «Аudi-80», 1988 року
випуску, державний номер НОМЕР_2.

20.04.2013 року, тобто після пред'явлення
позивачкою позову до суду, спірний
автомобіль був знятий з обліку для
наступного його продажу та
реалізований відповідачем, а 30.04.2013
року зареєстрований в Сумському ОРЕВ
на ім'я ОСОБА_7 Належних та допустимих
доказів, які б підтверджували, що
відчуження цього автомобіля здійснене
ним зі згоди позивачки, а виручені
кошти були використані в інтересах
сім'ї чи на її потреби, ОСОБА_3 суду не
надав.

Факт придбання та вартість вказаного
рухомого майна на момент його поділу, а
саме: причепу - 2000 грн., легкового
автомобіля - 29781 грн., сторонами визнано
та не заперечуються, а тому відповідно
до ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.60, ч.1 ст.61 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

За таких обставин та враховуючи, що до
складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно, наявне у
нього на час розгляду справи, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що причеп є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя , в якому частки
сторін є рівними та обґрунтовано
відмовив у визнанні об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
проданий автомобіль.

При поділі причепу місцевий суд
врахував, що він є річчю неподільною та
ним фактично користується відповідач,
тому правильно присудив його ОСОБА_3
Поділ цього майна проведений у спосіб
погоджений сторонами, що відповідає
вимогам ч.2 ст.71 СК України.

Виходячи з вартості спірного причепу,
яка становить 2000 грн., грошова
компенсація позивачці замість її
частки у цьому майні складає 1000 грн. (2000
грн.:2) та підлягає стягненню з
відповідача на її користь. Проте, суд
першої інстанції помилково визначив її
у сумі 2000 грн. та приєднав до вартості
частки позивачки в нерухомому майні.

Доводи відповідача про те, що суд
безпідставно не врахував показання
свідка ОСОБА_5, який в суді підтвердив
факт придбання ним спірного причепу у
подружжя під час знаходження їх у шлюбі
та помилково вважав спірний причеп
об'єктом спільної сумісної власності, є
безпідставними. Зазначений доказ у
відповідності до вимог ч.2 ст.59 ЦПК
України не є допустимим, а тому
місцевий суд правильно його відхилив.
Крім того, показання свідка
заперечуються довідкою Центру надання
послуг, пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів, з
обслуговування Путивльського та
Буринського районів УДАІ УМВС України
в Сумській області від 03.09.2013 року №453,
згідно з якою спірний причеп
зареєстрований за відповідачем.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду щодо
врахування вартості автомобіля у сумі
29781 грн. при поділі майна подружжя,
оскільки його відчуження здійснене
відповідачем без згоди позивачки і
виручені кошти використані ним не в
інтересах сім'ї, а на власні потреби.
Виходячи з рівності часток подружжя в
цьому майні, частка позивачки в ньому
складає 14890, 50 грн. та підлягає
компенсації їй за рахунок відповідача,
але місцевий суд помилково приєднав
всю його вартість у сумі 29781 грн. до
вартості частки позивачки в нерухомому
майні.

Частково задовольняючи позов в частині
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя спірного
незавершеного будівництва житлового
будинку та його поділу, суд першої
інстанції виходив з того, що за час
перебування сторін у шлюбі незавершене
будівництво, яке відповідач отримав у
дар від своєї матері, істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових та грошових затрат, а
тому воно є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
сторін в якому становлять:
позивачки-29/50, а відповідача 21/50. При
визначенні розміру частки позивачки
суд врахував вартість рухомого майна у
вартість її частки в будинку, а при
визначенні частки відповідача -
вартість будинку до його поліпшення.

Проте, з таким висновком повністю
погодиться не можна, оскільки він не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, на підставі
договору дарування від 07.04.2006 року
відповідач набув у дар від своєї матері
ОСОБА_8 нерухоме майно, яке складалося з
недобудованого житлового будинку
садибного типу, відсоток готовності
якого складав 12%, літньої кухні "Б" з
прибудовою "б", що знаходяться по
АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 600
кв. м., яка знаходиться у комунальній
власності Путивльської міської ради та
надана в користування для будівництва
житлового будинку (а.с.81-84).

На момент дарування повністю була
збудована літня кухня з
прибудовою-сараєм, а також зведений
фундамент житлового будинку, дерев'яні
стіни без даху, вікон та дверей, що
підтверджується показаннями свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та не заперечується
сторонами.

Згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування, є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових або
грошових затрат або затрат другого з
подружжя , воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.23 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкта.

На зазначене суд першої інстанції
уваги не звернув та в порушення вимог
ч.4 ст.10 ЦПК України не вжив заходів щодо
всебічного та повного з'ясування
обставин справи, не роз'яснив сторонам
їх права та обов'язки щодо необхідності
з'ясування дійсної вартості спірного
майна до його поліпшення та наслідки
вчинення чи відмови у вчиненні
процесуальних дій, а помилково
визначив його шляхом арифметичної дії -
12% від вартості будинку на час розгляду
справи.

Як вбачається з технічного паспорту на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок по АДРЕСА_2 виготовленого
Путивльським БТІ станом на 10 січня 2010
року та на 30 травня 2013 року, на
земельній ділянці площею 600 кв.м
знаходиться житловий будинок «А1», сіни
«а1», тамбур «а1-1», літня кухня «Б»,
сарай «б», гараж «Г», погріб «Пг»,
огорожа №1.2. Житловий будинок
складається з коридору «1», площею 6,6
кв.м, ванної «2» - 4,8 кв.м, жилих кімнат «3»
- 9,9 кв.м, «4» - 11, 9 кв.м, «5» - 24,9 кв.м,
коридору «6» - 4,6 кв.м, кухні «7» - 9,7 та
тамбуру «І» - 2,1 кв.м (а.с.23-25).

В оригіналах інвентаризаційної справи
відсутні дані щодо
проектно-кошторисної документації та
наявності дозволів на будівництво,
проте, вона, технічний паспорт і копії
планових матеріалів не містять
інформації відносно наявності
самочинно збудованих споруд.

З показань свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, допитаних судом та
висновку проведеної у справі судової
будівельно-технічної експертизи №598/599
від 20.08.2013 року, вбачається, що з моменту
дарування відповідачу незавершеного
будівництвом житлового будинку, тобто
з 07.04.2006 року, його добудовано сторонами
за час подружнього життя за спільні
кошти та їх працею, господарським
способом, тобто без залучення
будівельних організацій, збудовано
гараж, льох, шиферний паркан, проведено
внутрішній та зовнішній ремонти
будинку, газифіковано його, поставлено
газовий котел та колонку, проведено
водопостачання та водовідведення,
облаштовано санітарні вузли, подвір'я,
проведено електрифікацію та, з
урахуванням невиконаних робіт з
монтажу п'яти радіаторів опалення,
відсоток готовності будинку склав 98%.
Відсоток готовності гаражу «Г» з
урахуванням відсутності його
внутрішнього оздоблення складає 91%. По
льоху «Пг» незавершених робіт не
виявлено. Ринкова вартість зазначеного
нерухомого майна станом на 20.08.2013 року,
тобто після його поліпшення, складає
231300 грн.

Дійсна вартість недобудованого
будинку до поліпшення згідно з
висновком додаткової
будівельно-технічної експертизи від
16.12.2013 року становить 93000 грн.

Отже, вартість спірного об'єкта
незавершеного будівництва після його
поліпшення збільшилася на 138300 грн. (231300
грн.-93000 грн.), тобто майже у 2,5 рази, що
дає підстави вважати, що його цінність
істотно збільшилася.

Доказів того, що зазначені вище
поліпшення були здійсненні лише за
рахунок особистих коштів відповідача,
матеріали справи не містять.

Його доводи про те, що будівництво
проводилося за рахунок коштів
виручених від продажу подарованої йому
батьками квартири, є безпідставними. З
договору купівлі-продажу квартири від
04.05.2006 року вбачається, що квартира
АДРЕСА_1, яка продавалася відповідачем
належала йому на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
нотаріусом 20.02.2002 року, тобто була
спільною сумісною власністю подружжя,
так як була придбана під час шлюбу.

Таким чином, позивачкою доведено, що
належний відповідачу об'єкт
незавершеного будівництва будинку,
істотно збільшився у своїй вартості
саме внаслідок здійснених за період
шлюбу поліпшень, проведених за рахунок
спільних трудових і грошових затрат
подружжя, а не тенденцій до загального
подорожчання об'єктів нерухомості, а
тому він є об'єктом спільної сумісної
власності сторін на підставі ст.60 СК
України. Така правова позиція щодо
можливості визнання незавершеного
будівництва будинку об'єктом спільної
сумісної власності подружжя
висловлена Верховним Судом України в
постановах від 20.06.2012 року в справі № 6-56
цс-12 та від 15.05.2013 року в справі №6-37 цс-13.

Задовольняючи в цій частині позов, суд
першої інстанції визнав об'єктом
спільної сумісної власності сторін,
незакінчений (98% готовності)
будівництвом житловий будинок (літ. А-1),
площею 66,5 кв.м з сінями (літ. а-1), площею
27,1 кв.м, тамбуром (літ. а1-1), площею 2,8
кв.м, а також господарські споруди:
літня кухня (літ. Б), площею 31,8 кв.м,
сарай (літ. б), площею 16.4 кв.м, гараж - 91%
готовності (літ. Г), площею 25,7 кв.м,
погріб (літ. п/г), площею 25,7 кв.м, огорожу
(літ. №1-2), що знаходяться у АДРЕСА_2 на
земельній ділянці площею 600 кв.м (0,06 га).

Враховуючи, що у ст.331, 876 ЦК України та
Законі України «Про державну рєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» законодавець застосовує
термінологію «об'єкт незавершеного
будівництва» або «об'єкт будівництва»,
колегія суддів вважає за необхідне
змінити рішення місцевого суду в цій
частині, застосувавши вище зазначену
термінологію.

Не може погодитись колегія суддів з
висновком суду в частині виділення та
визнання права власності за позивачкою
на 29/50 частин об'єкта незавершеного
будівництва, а за відповідачем - на 21/50,
оскільки він є помилковим.

Так, визнавши спірне майно об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
місцевий суд безпідставно визначив
частки подружжя у цьому майні та визнав
право власності на них, оскільки
визнання права власності на об'єкт
незавершеного будівництва (на
недобудоване нерухоме майно) в
судовому порядку ЦК України не
передбачено.

З цих підстав доводи відповідача щодо
відсутності законних підстав для
визнання права власності на
незавершене будівництво у зв'язку з
тим, що воно фактично в експлуатацію не
приймалося, є обґрунтованими.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає положенням
ст.213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, а тому відповідно до
п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині
поділу та визнання права власності на
нерухоме майно підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні цих вимог, а у частині
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності спірного
нерухомого майна, вирішення вимог про
поділ рухомого майна - зміні.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України
розподіл судових витрат також
необхідно змінити.

З відповідача на користь позивачки
підлягають стягненню понесені нею та
документально підтверджені судові
витрати у сумі 6883,20 грн. (1215,45 судового
збору за розгляд справи в місцевому
суді +4896 грн. за проведення
експертизи+771,75 грн. частково за
проведення додаткової експертизи), а з
позивачки на користь відповідача 152
грн. на повернення судового збору за
розгляд справи в апеляційному суді.
Таким чином, з відповідача на користь
позивачки слід стягнути судові витрати
на загальну суму 6731 грн. 20 коп. (6883,2
грн.-152 грн.), а також в доход держави 100
грн. судового збору недосплаченого
позивачкою при пред'явленні позову.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.3, 4 ч.1 ст.309,
ч.2 ст.314, ст.ст.316, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р
і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Путивльського районного суду
Сумської області від 16 вересня 2013 року
в частині поділу та визнання права
власності на нерухоме майно скасувати
та в задоволенні цих вимог відмовити.

У частині визнання об'єктом права
спільної сумісної власності
незакінченого (98% готовності)
будівництвом житлового будинку з
господарськими спорудами по АДРЕСА_2
Сумської області рішення змінити.

Визнати об'єктом права спільної
сумісної власності сторін незавершене
будівництво по АДРЕСА_2.

У частині вирішення вимог про поділ
рухомого майна та судових витрат
змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 15890
грн. 50 коп. компенсації вартості
причепу та автомобіля.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у
рахунок відшкодування понесених
судових витрат 6731 грн. 20 коп., а не 6511
грн. 45 коп., як зазначено в рішенні суду
першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 в доход держави 100
грн. судового збору, а не 117 грн. 25 коп.,
як вказано в рішенні місцевого суду.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -