ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

представника позивача
ОСОБА_1;

представника відповідача 1
ОСОБА_2;

відповідач 2
не з'явилась;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
визнання договору про відступлення
права вимоги недійсним -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач,
ОСОБА_3.) звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 1,
ОСОБА_4.) та ОСОБА_5 (далі по тексту -
відповідач 2, ОСОБА_5.) про визнання
договору про відступлення права вимоги
недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що 20.08.2010 року між ним
та відповідачем 2 укладено попередній
договір купівлі-продажу частки в
статутному капіталі Товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми
«Валентина, ЛТД», за умовами якого,
сторони зобов'язались в майбутньому, а
саме до 20.09.2010 року, укласти договір
купівлі-продажу частки в статутному
капіталі ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» у
розмірі 100%. На виконання умов вказаного
договору, зокрема його п. 5.1, ОСОБА_5
передано позивачу завдаток у сумі 236 709
грн.

В обумовлений попереднім договором
строк, на думку позивача, основний
договір укладено не було саме з вини
відповідача 2. В подальшому, 05.09.2013 року,
без згоди позивача, між відповідачами
укладено договір про відступлення
права вимоги, за яким ОСОБА_5 передала, а
ОСОБА_4 прийняла право грошової вимоги
за попереднім договором від 20.08.2010 року
у розмірі 237 709 грн., а також право вимоги
інших санкцій, пов'язаних із боргом, що
передбачені законодавством або
договором.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 є
боржником за умовами попереднього
договору, а відповідно до чинного
законодавства боржник у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою лише
за згодою кредитора, якої надано не
було, позивач вказує на те, що укладений
між відповідачами договір про
відступлення права вимоги суперечить
вимогам закону, а тому має бути
визнаний недійсним.

Ухвалою суду від 04.12.2013 року відкрито
провадження у даній справі та
призначено її до розгляду у судовому
засіданні.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
вважав їх обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Представник відповідача 1 - ОСОБА_4 у
судовому засіданні заявлені позовні
вимоги не визнала, надавши при цьому
заперечення на позов, в якому просила
відмовити у його задоволенні.

Відповідач 2 - ОСОБА_5 у судове засідання
не з'явилась, однак надіслала на адресу
суду заяву про розгляд справи за її
відсутності, додавши до нього
заперечення на позов, в якому також
просила відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
представників сторін та враховуючи, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Як встановлено судом, 20.08.2010 року між
позивачем та відповідачем 2 укладено
попередній договір купівлі-продажу
частки в статутному капіталі
Товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми
«Валентина, ЛТД», за умовами п. 1.1 якого,
сторони зобов'язались в майбутньому, в
обумовлений п. 6.1 цього договору строк,
а саме до 20.09.2010 року, укласти і належним
чином оформити договір купівлі-продажу
частки в статутному капіталі ТОВ ВКФ
«Валентина, ЛТД» у розмірі 100% на умовах
і в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 5.1 вищезазначеного
попереднього договору, до його
підписання, в рахунок належних за
основним договором платежів, з метою
реалізації своїх намірів щодо
купівлі-продажу частки в статутному
капіталі Товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми
«Валентина, ЛТД» ОСОБА_5 передала, а
ОСОБА_3 отримала суму завдатку у
розмірі 236 709 грн., що за офіційним
курсом Національного банку України
станом на 20.09.2010 року є еквівалентом 30 000
доларів США.

В подальшому, 05.09.2013 року між
відповідачами укладено договір про
відступлення права вимоги, за умовами
якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_4
прийняла право грошової вимоги за
попереднім договором від 20.08.2010 року у
розмірі 236 709 грн., а також право вимоги
інших санкцій, пов'язаних із боргом, що
передбачені законодавством або
договором.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. А частиною другою цієї статті
передбачені загальні умови, додержання
яких необхідно для чинності правочину,
в тому числі: особа яка вчинила
правочин, повинна мати необхідних
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо
виконання досягнутих домовленостей,
тобто виконання прийнятих на себе прав
і покладених обов'язків за угодою, є
виконанням угоди.

Відповідно до приписів ЦК України
особа, яка вважає, що її права, речові
права порушені, має право звернутися до
суду з вимогами про визнання правочину
недійсним, вказавши конкретну підставу
для визнання його недійсним (ст. ст. 215 -
235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 Цивільного процесуального кодексу
України (далі по тексту - ЦПК України)
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу недійсності
правочину.

В свою чергу, позивач, оспорюючи
дійсність укладення зазначеного
договору про відступлення права
вимоги, вказує на порушення вимог
цивільного законодавства, зокрема ст.
520 ЦК України при його укладенні,
оскільки не допускається заміна
боржника у зобов'язанні іншою особою
без згоди кредитора.

Однак, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК
України.

Так, відповідно до чч. 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Як встановлено вище, укладаючи
попередній договір купівлі-продажу
частки в статутному капіталі позивач
та відповідач 2 обумовили у ньому
укладення основного договору до 20.09.2010
року шляхом передачі однією стороною
частки у статутному капіталі, а іншою
стороною прийняття її та сплати
вартості цієї частки. На виконання умов
вказаного договору, зокрема його п. 5.1,
ОСОБА_5 передано позивачу завдаток у
сумі 236 709 грн.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Нормами
ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частинами 1 та 3 ст. 510 ЦК України
визначено, що сторонами у зобов'язанні
є боржник і кредитор. Якщо кожна із
сторін у зобов'язанні має одночасно і
права, і обов'язки, вона вважається
боржником у тому, що вона зобов'язана
вчинити на користь другої сторони, і
одночасно кредитором у тому, що вона
має право вимагати від неї.

Тобто, за вказаним вище попереднім
договором на обумовлених його
сторонами умовах, позивач у даному
зобов'язанні виступає кредитором, а
відповідач 2 його боржником.

Однак, судом встановлено та
підтверджено представниками сторін у
судовому засіданні, що позивачем та
відповідачем 2 умови попереднього
договору щодо укладення основного
договору купівлі-продажу частки в
статутному капіталі ТОВ ВКФ
«Валентина, ЛТД» у визначений у ньому
термін, як і протягом наступних років,
фактично виконано не було.

Водночас, відповідно до частини 1 ст. 635
ЦК України попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором. А
частиною 3 цієї статті встановлено, що
зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

Таким чином, враховуючи, що умови
попереднього договору стосовно
укладення основного договору у
визначений у ньому строк, сторонами не
виконано, суд дійшов висновку, що
обумовлене сторонами попереднього
договору зобов'язання відносно
передачі однією стороною частки у
статутному капіталі, а іншою стороною
прийняття її та сплати вартості цієї
частки є припиненим, а відтак
відповідач 2 набула право грошової
вимоги до позивача щодо повернення
сплаченого завдатку та стала її
кредитором, а остання боржником у цьому
зобов'язані.

У зв'язку з наведеним посилання
позивача на те, що ОСОБА_5 є боржником
ОСОБА_3 за попереднім договором станом
на момент укладення договору
відступлення права вимоги є
безпідставними.

При цьому, за змістом ч. 1 ст. 512 ЦК
України внаслідок передання
кредитором своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги)
відбувається заміна кредитора у
зобов'язанні іншою особою. Відповідно
до ст. 514 ЦК України до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі й на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Частиною 1 ст. 516 цього Кодексу,
якою регламентовано порядок заміни
кредитора у зобов'язанні, передбачено,
що заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Судом встановлено, що в даному випадку
відсутні підстави, визначені стст. 203, 215
ЦК України, за яких спірний договір має
бути визнано недійсним, оскільки вони
укладені на підставі статей 512- 519 ЦК
України, тобто в порядку відступлення
права вимоги. Порядок заміни кредитора
у зобов'язанні визначений в статті 516
цього Кодексу. Так, заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Суд критично оцінює викладені у
позовній заяві твердження позивача
стосовно того, що невиконання
зобов'язання за попереднім договором
стосовно укладення основного договору
у визначений у ньому строк сталося з
вини відповідача 2, а тому саме вона є
боржником за попереднім договором,
оскільки позивач не навів жодного
доказу наявності її вини у невиконанні
зазначених зобов'язань.

Разом з тим, відповідно до приписів ст.
10 ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Крім того, умовами укладеного між
відповідачами договору відступлення
права вимоги не передбачалося
обмеження щодо заміни сторін у
зобов'язанні. Позивача належним чином
повідомлено про заміну кредитора, що
підтверджується матеріалами справи.
Форма договору відповідає
встановленим законом вимогам, а дефект
волі відсутній.

Таким чином, враховуючи наведені вище
обставини, суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги у зв'язку з
відсутністю для цього правових
підстав.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд,
відмовляючи в задоволенні цивільного
позову, також відмовляє позивачу у
стягненні з відповідача на його
користь суми сплаченого судового
збору.

Керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209,
212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.