Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 116/7632/13-ц

Провадження № 2/116/327/14

25.02.2014 року
м. Сімферополь

Сімферопольський районний суд
Автономної Республіки Крим

у складі: головуючої судді
Пакули М.Р.

при секретарі
Єрмакової Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про збільшення розміру
відшкодування шкоди у наслідок
збільшення мінімальної заробітної
плати та стягнення вартості
путівки,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернулася до
Сімферопольського районного суду
Автономної Республіки Крим з
позовом до ОСОБА_2 про збільшення
розміру відшкодування шкоди у
наслідок збільшення мінімальної
заробітної плати та стягнення
вартості путівки. Позовні вимоги
мотивовані тим, що 24 червня 2002 року
ОСОБА_2 здійснив наїзд на позивачку
ОСОБА_1, у наслідок чого остання
отримала тяжкі тілесні ушкодження
та у жовтня 2002 року їй була
визначена перша група інвалідності.
Рішенням Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 14
серпня 2006 року з відповідача ОСОБА_2
на користь позивачки ОСОБА_1 була
стягнута матеріальна шкода на
придбання ліків у розмірі 4 689 гривень
18 копійок, втрачений заробіток у
розмірі 9 000 гривень, на постійний
сторонній догляд та побутове
обслуговування у зв'язку із
перебування на інвалідності першої
групи з 2002 року по 2004 рік 5 205
гривень 55 копійок, моральна шкода у
розмірі 5 000 гривень. Втрачені доходи
та витрати на постійний сторонній
догляд і побутове обслуговування
розраховувалося виходячи із розміру
мінімальної заробітної плати, яка
на той час становила 375 гривень.
Окрім цього позивачка ОСОБА_1
потребує санаторно-курортного
лікування, але немає на це коштів.
Рішенням Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від
12 грудня 2011 року у зв'язку зі
збільшенням мінімальної заробітної
плати до 985 гривень, розмір
відшкодування, стягнутий з
відповідача ОСОБА_2 був збільшений до
23 106 гривень 25 копійок згідно зі ст.
1208 Цивільного кодексу України. На
сьогоднішній день згідно зі ст. 8
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2013 рік» мінімальна
заробітна плата з 1 грудня 2013 року
складає 1 218 гривень, різниця між нею
та сумою відшкодування, стягнутої за
рішенням Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2011 року становить (1 218
гривень - 985 гривень) х 37, 88
мінімальних заробітних плат = 8 826
гривень 04 копійки. На підставі
викладеного позивачка просить
збільшити розмір стягнення з
відповідача ОСОБА_2 по втраченим
доходам, а також витратам на постійний
сторонній догляд та побутове
обслуговування у період перебування
на інвалідності першої групи у
2002-2004 роках на суму 8 826 гривень 04
копійки у зв'язку зі збільшенням
мінімальної заробітної плати з 1
грудня 2013 року, та стягнути вартість
путівки на санаторно-курортне
лікування у розмірі 15 840 гривень.

У судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримав у повному об'ємі.

Відповідач та його представник позов
не визнали, вказавши на його
необґрунтованість.

Вислухавши доводи учасників процесу,
перевіривши матеріали позову, суд
вважає, що заявлені позовні вимоги
ОСОБА_3 підлягають частковому
задоволенню в силу наступних підстав.

Частинами 1, 3 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України
регламентовано, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Відмова від права на
звернення до суду за захистом є
недійсною. Способами захисту цивільних
прав та інтересів відповідно до ч. 2
ст. 16 Цивільного кодексу України може
бути, зокрема, відшкодування збитків
та інші способи відшкодування майнової
шкоди.

Згідно зі ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. У ст. ст. 10, 60
Цивільного процесуального кодексу
України визначено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

За ст. 61 Цивільного процесуального
кодексу України обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню. Обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ,
у яких беруть участь ті самі особи
або особа, щодо якої встановлено ці
обставини. Вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили, або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
вирок або постанову суду, з питань, чи
мали місце ці дії та чи вчинені вони
цією особою.

Так, судом встановлено, що 24 червня
2005 року близько 21 год. 30 хв. ОСОБА_2,
керуючи транспортним засобом «ГАЗ 31029»
та рухаючись по вул.
Севастопольській в м. Сімферополь зі
швидкістю, що перевищує встановлену
для руху в населених пунктах - 79
км/год., не прийняв відповідних
заходів до зниження швидкості та
скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1, у
наслідок чого останній були
спричинені тілесні ушкодження у виді
закритої черепно-мозкової травми у
формі забиття головного мозку 2-3
ступеня, відкритого перелому нижньої
челюсті в області підборіддя та
кута нижньої челюсті справа,
закритого перелому сідничної кістки
зліва, закритого перелому лівої
променевої кістки у типовому місці,
закритого перелому шиловидного
відростку лівої ліктьової кістки,
закритого перелому правової
променевої кістки, закритих
внутрішньо суглобних переломів обох
кісток лівої голені, травмованого
розриву зовнішньої бокової зв'язки
ліктьового колінного суглоба, забитої
рани лівої скроневої області, правого
передпліччя, лівої клубової області,
саден обличчя, тулуба, кінцівок,
травматичного шоку тяжкого степеня,
що відноситься до тяжких тілесних
ушкоджень, які є небезпечними для
життя в момент спричинення.
Постановою Центрального районного
суду м. Сімферополя від 21 вересня 2005
року кримінальне провадження,
порушене за вказаним фактом за ч. 2
ст. 286 Кримінального кодексу України
було закрито на підставі п. «б» ст. 1
Закону України «Про амністію» від 31
травня 2005 року (а.с. 8).

Рішенням Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 14
серпня 2006 року було постановлено
стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 у
відшкодування втрачених доходів 9 000
гривень, витрати на сторонній догляд і
побутове обслуговування 5 205 гривень 55
копійок, на придбання ліків 4 689
гривень 18 копійок, у відшкодування
моральної шкоди 5 000 гривень, а усього
23 894 гривні 73 копійки. На виконання
зазначеного рішення 15 вересня 2009 року
Центральним районним судом
Автономної Республіки Крим було
видано виконавчий лист № 2-367/2006 (а.с.
9-11).

Рішенням Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про збільшення розмірі
відшкодування шкоди були задоволені
частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
було стягнено 23 106 гривень 25 копійок.
На виконання зазначеного рішення
Сімферопольським районним судом
Автономної Республіки Крим 21 лютого
2012 року було видано виконавчий лист №
2-2099/11 (а.с. 15, 47, 48).

Однак як вбачається з листа Відділу
державної виконавчої служби
Сімферопольського районного
управління юстиції Автономної
Республіки Крим від 10 грудня 2013 року
№ 7141/03-21 грошові кошти,
визначені у виконавчих листах №
2-367/2006 та № 2-2099/11, відповідачем ОСОБА_2
на користь позивачки ОСОБА_1 у повному
об'ємі не сплачені. За період з 10
грудня 2012 року по 10 грудня 2013 року
розмір виплаченої суми становив 421
гривню 35 копійок (а.с. 26, 46). Той факт,
що відповідач ОСОБА_2 до
сьогоднішнього дня не відшкодував
позивачці ОСОБА_1 у повному об'ємі
визначену рішеннями суду шкоду,
спричинену в наслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
підтверджено у судовому засіданні і
учасниками процесу.

В силу ч. 2 ст. 1208 Цивільного кодексу
України за заявою потерпілого у разі
збільшення розміру мінімальної
заробітної плати розмір відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю,
підлягає відповідному збільшенню на
підставі рішення суду.

Беручи до уваги встановлені факти та
відповідні їм правовідносини, а
також оцінюючи надані докази, суд
вважає, що вимоги позивачки ОСОБА_1 про
збільшення розміру шкоди,
визначеної рішенням Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 14
серпня 2006 року, у зв'язку із
збільшенням мінімальної заробітної
плати, яка за ст. 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»
з 1 грудня 2013 року становить 1 218
гривень, підлягають задоволенню на
суму 8 826 гривень 04 копійки. При цьому
суд погоджується із розрахунком,
проведеним позивачкою, а саме (1 218
гривень (мінімальна заробітна плата
станом на 1 грудня 2013 року) - 985 гривень
(мінімальна заробітна плата станом
на 1 грудня 2011 року) х 37, 88 мінімальних
заробітних плат (розмір відшкодування,
визначений рішенням Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 14
серпня 2006 року) = 8 826 гривень 04 копійки.

Статтями 440, 455 Цивільного кодексу УРСР,
діючого на час завдання шкоди,
визначено, що шкода, заподіяна особі
або майну громадянина підлягає
відшкодуванню особою, яка заподіяла
шкоду, у повному об'ємі, за винятком
випадків, передбачених
законодавством. Той, хто заподіяв
шкоду, звільняється від її
відшкодування, якщо доведе, що шкоду
заподіяно не з його вини. У разі
завдання каліцтва чи іншого
пошкодження здоров'я організація або
громадянин, відповідальні за шкоду,
повинні відшкодувати потерпілому
витрати, викликані ушкодженням
здоров'я (підвищення харчування,
протезування, сторонній догляд).

В силу ч. 1 ст. 1195 Цивільного кодексу
України фізична або юридична особа,
яка завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я фізичній особі,
зобов'язана відшкодувати потерпілому
заробіток (дохід), втрачений ним
внаслідок втрати чи зменшення
професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у
п. 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року №
6 «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (з наступними
змінами та доповненнями) якщо в
потерпілого у зв'язку з ушкодженням
здоров'я є потреба у додаткових
витратах на медичну та соціальну
допомогу, ці витрати підлягають
стягненню з особи, відповідальної за
шкоду, на підставі ст. 455 Цивільного
кодексу УРСР (в редакції 1963 року). При
вирішенні таких вимог судам належить
виходити з того, що розмір витрат на
ліки, лікування, протезування (крім
протезів із дорогоцінних металів),
предмети догляду за потерпілим
визначається на підставі виданих
лікарями рецептів, довідок або
рахунків про їх вартість. За медичним
висновком потерпілому, який став
інвалідом, періодично, але не рідше
одного разу на три роки, а інвалідам I
групи - щорічно надається безоплатно
путівка для санаторно-курортного
лікування; у разі самостійного
придбання путівки її вартість
компенсується Фондом у розмірі,
встановленому його правлінням.
Стягнення додаткових витрат
потерпілого може бути проведено й
на майбутній час у межах строків,
зазначених у висновку МСЕК або
судово-медичної експертизи. При
стягненні сум витрат на протезування,
придбання путівки на
санаторно-курортне лікування,
автомобіля суд повинен зазначити в
рішенні, що присуджені суми
підлягають перерахуванню відповідній
організації, яка має надати ці послуги
потерпілому.

Як вбачається з індивідуальної
програми реабілітації інваліда № 3324
від 28 жовтня 2013 року ОСОБА_1 потребує
санаторно-курортне лікування, яке
може пройти в м. Саки, м. Євпаторії,
«Чорні води» (а.с. 16-17). Відповідно до
рахунку - фактури № С/М-000173 від 28
листопада 2013 року вартість путівки у
Дочірньому підприємстві
«Спеціалізований спинальний
санаторій ім. М.Н. Бурденка» Закритого
акціонерного товариства
«Укрпрофоздоровниця» на грудень 2013
року становить 15 840 гривень (а.с. 28).
Однак як пояснив у судовому
засіданні представник позивачки
ОСОБА_1 за відсутністю грошових
коштів вона не має можливості пройти
необхідне їй санаторне лікування.

Таким чином, приймаючи до уваги те,
що позивачка ОСОБА_1 не проходила
санаторно-курортного лікування у
Дочірньому підприємстві
«Спеціалізований спинальний
санаторій ім. М.Н. Бурденка» Закритого
акціонерного товариства
«Укрпрофоздоровниця» і відсутні які
не будь належні та допустимі докази
того, що вона потребує проходження
реабілітаційних заходів саме в
цьому закладі, а також відсутні дані
щодо рекомендованої тривалості
лікування, його періодичності,
заявлені вимоги щодо відшкодування
15 840 гривень на санаторно-курортне
лікування суд находить
безпідставними.

В силу ч. 1 ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України з
відповідача ОСОБА_2 на користь
позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню
судовий збір у розмірі 229 гривень 40
копійок.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
збільшення розміру відшкодування
шкоди у наслідок збільшення
мінімальної заробітної плати та
стягнення вартості путівки
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 у
зв'язку зі збільшенням розміру
мінімальної заробітної плати шкоду
на суму 8 826 гривень 04 копійки (вісім
тисяч вісімсот двадцять шість
гривень чотири копійки).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
проживаючої за адресою: АДРЕСА_2
судовий збір у розмірі 229 гривень 40
копійок (двісті двадцять дев'ять
гривень сорок копійок).

У задоволенні решта вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через
Сімферопольський районний суд
Автономної Республіки Крим протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 3 березня 2014 року.

Суддя
М.Р. Пакула