РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Собослой Г.Г., Куцина М.М.,

при секретарі - Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на
рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 30
жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року представник
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк»,
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
яким просить стягнути з відповідача
ОСОБА_2 заборгованість за кредитним
договором у розмірі 27 665,69 грн. та
судові витрати у розмірі 276,66 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно
укладеного договору №DNH4KP99800376 від
13.04.2006 року ОСОБА_2 13 квітня 2006 року
отримала кредит в розмірі 2 830,09 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом 25,08% річних на суму залишку
заборгованості за кредитом строком на
24 місяці та кінцевим терміном
погашення 14.04.2008 року. Однак, у
порушення умов договору відповідач
свої зобов'язання за вказаним
договором не виконала та станом на 25
липня 2013 року має заборгованість в сумі
27 665,69 грн. (заборгованість за кредитом
- 2 249,49 грн., 9 330,28 - заборгованість по
відсотках за користування кредитом, 14
292,32 грн. пеня та штрафи: 500,00 грн. -
фіксована частина і 1 293,60 грн. -
процентна складова).

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 30
жовтня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» суму заборгованості в
розмірі 14 373,37 грн. та судові витрати в
розмірі 276,66 грн. В задоволені решті
позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, якою просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення, яким
у позові відмовити, а провадження по
справі закрити. Апеляційна скарга
мотивована порушенням судом норм
матеріального та процесуального права,
а також вказав, що згідно кредитного
договору, кредит надано строком на 24
місяці та кінцевим терміном погашення
14.04.2008 року і оскільки цивільним
законодавством встановлено
трьохрічний строк позовної давності,
вважає, що позивач пропустив такий
строк. Однак, суд першої інстанції не
взяв до уваги дану обставину та ухвалив
помилкове рішення.

В судовому засіданні апелянт підтримав
доводи апеляційної скарги з наведених
в ній підстав.

Представник позивача вважає, що
підстав для задоволення скарги немає,
оскільки ст. 267 ЦК України передбачає
порядок застосування строку давності ,
який не дотримано відповідачем, просив
таку відхилити, а рішення суду залишити
без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони
та їх представників, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.2, 3 ст.213 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає вказаним вимогам
закону з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
особа може звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу у межах строку позовної
давності.

Згідно ст.257, ч.5 ст.261, 262 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Заміна сторін у
зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності.

Як вбачається з Заяви позичальника та
Договору №DNH4KP99800376 від 13.04.2006 року,
позичальник зобов'язалася повернути
кредитні кошти до 14.04.2008 року, а тому
трьохрічний строк позовної давності
закінчився 15.04.2011 року. Проте, позивач
звернувся до суду з позовом лише 01.08.2013
року, що вказує на пропуск ним строку
позовної давності.

Згідно п.1.2 кредитного договору
№DNH4KP99800376 від 13.04.2006 року та інформації
про товар кредитні кошти надавались
позичальнику для придбання
холодильника Snaige RF 310 та електричного
бойлера Gorenije BE80. Таким чином, із змісту
договору вбачається, що такий за своєю
природою є договором про надання
споживчого кредиту, а тому дані
правовідносини регулюються одночасно
ЦК України та ЗУ «Про захист прав
споживачів», як спеціальним Законом.

За змістом пункту 23 статті 1 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
кошти, що надаються кредитодавцем
(банком або іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції
вважаються споживчим кредитом.

Згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів»
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Відповідно до роз'яснень Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п.31 постанови «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
№5 від 30.03.2012 року, у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення п. 7 ч.11 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
застосовуються й до додаткових вимог
банку (іншої фінансової установи).

Суд, першої інстанції на зазначені
обставини уваги не звернув та не
застосував норму матеріального права,
яка підлягала застосуванню, тому
судове рішення не відповідає вимогам
ст.213 ЦПК щодо законності й
обгрунтованості, а зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ч.1 п.4 ст.309
ЦПК України є підставою для скасування
рішення з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Вимога апелянта щодо закриття
провадження у справі є необґрунтованою
та безпідставною, в зв'язку з чим до
задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України судова колегія, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 30
жовтня 2013 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
споживчим кредитом - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: