У Х В А Л А

іменем україни

2 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Печерськ Інвест» (далі - ТОВ «Печерськ
Інвест»), товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
інвестиційно-будівельний холдинг»
(далі - ТОВ «Український
інвестиційно-будівельний холдинг»),
третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання права
власності та визнання договору іпотеки
недійсним за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 9
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 17 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 11 лютого 2008 року
вона уклала з ТОВ
«Печерськ Інвест» договір про участь у
фонді фінансування будівництва.
Об'єктом інвестування за цим договором
є однокімнатна квартира АДРЕСА_1. На
виконання умов договору 13 лютого 2008
року нею на рахунок ТОВ «Печерськ
Інвест» було внесено 269 654 грн, що
становить 100 % внеску. Однак, починаючи з
2009 року, у відповідачів почалися
фінансові проблеми, наслідком яких
стало повне невиконання своїх
зобов'язань за договором та фактичне
припинення будівництва. Зазначала, що
оскільки кошти згідно договору нею
були сплачені в повному обсязі, то вона
набула права власності на указану
квартиру. Також, указувала, що 31 липня
2008 року між ТОВ «Печерськ Інвест» та
ТОВ «Український
інвестиційно-будівельний холдинг»
було укладено договір іпотеки майнових
прав на об'єкт будівництва, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вважала, що даний договір укладено у
порушення вимог закону, оскільки
іпотекодавець не був власником
майнових прав та не мав згоди
інвесторів на передачу їх в іпотеку.
Крім того, на час укладення спірного
договору передача в іпотеку майнових
прав не була передбачена чинним
законодавством.

У зв'язку з цим позивачка просила
визнати за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1 та визнати зазначений
договір іпотеки недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 9
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 17 лютого 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати указані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов в частині вимог
про визнання частково недійсним
договору іпотеки майнових прав.

В іншій частині указані судові рішення
не оскаржуються, тому в силу
ч. 1 ст. 335 ЦПК України в касаційному
порядку судові рішення в цій частині не
переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
відсутні підстави, передбачені ст. ст.
203, 215 ЦК України, для визнання договору
іпотеки недійсним, оскільки умови
договору та необхідні платежі були
погоджені сторонами правочину. Також
зазначив, що згідно витягу за 2011 рік
відсутня заборона на відчуження
указаного об'єкта. З таким висновком
погодився й суд апеляційної інстанції,
при цьому зазначив, що ОСОБА_3 не є
стороною оспорюваного договору
іпотеки, крім того, він є способом
забезпечення виконання зобов'язань за
іншим договором.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення в оскаржуваній частині не
відповідають.

Судом встановлено, що 11 лютого 2008 року
між ОСОБА_3 та ТОВ
«Печерськ Інвест» укладено договір про
участь у фонді фінансування
будівництва. Об'єктом інвестування за
цим договором є однокімнатна квартира
АДРЕСА_1. На виконання умов договору 13
лютого 2008 року нею на рахунок ТОВ
«Печерськ Інвест» було внесено 269 654
грн, що становить 100 % внеску до фонду
фінансування будівництва.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Судом установлено, що предметом
іпотеки за зазначеним іпотечним
договором від 31 липня 2008 року є майнові
права на об'єкт будівництва, який має
бути споруджений за адресою: буд.
АДРЕСА_1 (а. с. 72-73).

У силу положень ст. 177 ЦК України
об'єктами цивільних прав є речі, у тому
числі гроші та цінні папери, інше
майно, майнові права, результати
робіт, послуги, результати
інтелектуальної, творчої діяльності,
інформація, а також інші матеріальні і
нематеріальні блага.

Згідно зі ст. 190 ЦК Україна майном як
особливим об'єктом вважаються окрема
річ, сукупність речей, а також майнові
права та обов'язки. Майнові права є
неспоживною річчю. Майнові права
визнаються речовими правами.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 575 ЦК України застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи, є іпотекою. Правила про іпотеку
землі та інші окремі види застав
встановлюються законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України
заставодавцем може бути власник речі
або особа, якій належить майнове право,
а також особа, якій власник речі, або
особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку»
(у редакції, яка була чинною на час
укладення спірного договору) указаний
вичерпний перелік об'єктів, які могли
бути предметом іпотеки за іпотечним
договором.

Предметом іпотеки могли бути один або
декілька об'єктів нерухомого майна за
таких умов: нерухоме майно належить
іпотекодавцю на праві власності або на
праві господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом.

Згідно ст. ст. 1, 5 Закону України «Про
іпотеку» (у редакції, яка була чинною на
час укладення договору іпотеки)
застава майнових прав на нерухомість,
будівництво якої не завершено,
регулюється за правилами, визначеними
цим Законом.

Об'єкт незавершеного будівництва або
інше нерухоме майно, яке стане
власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови, що іпотекодавець може
документально підтвердити право на
набуття ним у власність відповідного
нерухомого майна в майбутньому може
бути предметом іпотеки.

Стаття 5 Закону України «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» установлює, що
іпотека виникає відповідно до цього
Закону та Закону України «Про іпотеку»
щодо нерухомого майна, об'єктів
незавершеного будівництва та майнових
прав на нерухомість, будівництво якої
не завершено.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт
незавершеного будівництва або інше
нерухоме майно, яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець може документально
підтвердити право на набуття ним у
власність відповідного нерухомого
майна у майбутньому.

Розпорядження цими правами будь-ким,
крім особи інвестора або без його згоди
на передачу майнових прав у заставу,
порушує права інвестора й не
відповідає вимогам частини другої
статті 583 ЦК України та статті 5 Закону
України «Про іпотеку» (у редакції, яка
була чинною з 23 лютого 2006 року до 25
грудня 2008 року).

Аналогічна правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
17 квітня 2013 року № 6-8цс13 та від 12 червня
2013 року № 6-45цс13, які згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для
всіх судів України.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України
судами не враховані наведені вище
норми закону, не встановлено фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, дійсних
прав і обов'язків, які випливають з
договору іпотеки майнових прав, та
дійшли передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову в частині
вимог про визнання частково недійсним
договору іпотеки майнових прав.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення в частині
вимог про визнання частково недійсним
договору іпотеки від 31 липня 2008 року,
укладеного між ТОВ «Печерськ Інвест»
та ТОВ «Український
інвестиційно-будівельний холдинг», не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 9
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 17 лютого 2014
року в частині позову ОСОБА_3 про
визнання частково недійсним договору
іпотеки скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко