Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/671/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.07.2014 року
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області в особі
головуючого - судді Леньо В.В., при
секретарі - Дорда Д.В., за участі
позивача - ОСОБА_1, представника
позивача - адвоката ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, представника відділу ДВС
Виноградівського РУЮ у Закарпатській
області - Гошта Д.І., представника
третьої особи ОСОБА_5 - адвоката
ОСОБА_6, при розгляді у відкритому
судовому засіданні в місті Виноградів
цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, відділу державної виконавчої
служби Виноградівського районного
управління юстиції у Закарпатській
області, третя особа ОСОБА_7, про
встановлення права власності на
приміщення та земельну ділянку,
виключення з опису та звільнення з-під
арешту,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Виноградівського
районного суду Закарпатської
області з позовом до ОСОБА_3, відділу
державної виконавчої служби
Виноградівського районного управління
юстиції у Закарпатській області, третя
особа ОСОБА_7, про встановлення права
власності на приміщення та земельну
ділянку, виключення з опису та
звільнення з-під арешту.

До початку розгляду справи по суті
позивач подала до суду уточнення до
позовної заяви, згідно якого просить
ухвалити рішення, яким визнати за нею
право власності на 1/2 частину вказаного
вище торгового комплексу та 1/2 частину
земельної ділянки для його
обслуговування, а також виключити з
опису та звільнити з-під арешту
відповідні частини згаданих
приміщення та земельної ділянки.

В уточненні до позовної заяви решту із
заявлених первинно позовних вимог
позивач просила залишити без розгляду.
Ухвалою Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 23.06.2014
року за клопотанням представника
позивача позовні вимоги в частині
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину торгового комплексу та 1/2
частину земельної ділянки в АДРЕСА_1
залишено без розгляду.

У ході судового розгляду справи
ухвалами суду від 31.03.2014 року,
занесеними до журналу судового
засідання, до участі в справі в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача було залучено
ОСОБА_7 та відділ ДВС Виноградівського
РУЮ. В подальшому ухвалою суду від
23.06.2014 року за клопотанням представника
позивача відділ ДВС Виноградівського
РУЮ залучено до участі в справі в
якості співвідповідача.

Позивач обгрунтовує позовні вимоги
тим, що 15.07.1986 року уклала шлюб з
відповідачем ОСОБА_3, що зареєстровано
в Хмельницькому міському відділі ЗАГСу
Вінницької області, актовий запис № 116.
За час перебування в шлюбі з
відповідачем вони спільно придбали
торговий комплекс, який розташований в
АДРЕСА_1, та зареєстрований за
відповідачем відповідно до Свідоцтва
про право особистої власності на

торговий комплекс, виданого на
підставі розпорядження голови
Виноградівської РДА № 81 від 12.02.2002 року.
Свідоцтво зареєстровано в реєстровій
книзі № 2-гр за реєстровим № 197 від
12.02.2002 року. Загальна площа торгового
комплексу становить 235 кв.м, вартість
приміщення - 64151 гривень.

27.12.2005 року куплено від Чепівської
сільської ради на ім'я відповідача
земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
загальною площею 1181 кв.м., яка
розташована в АДРЕСА_1 для
обслуговування магазину. Вартість
земельної ділянки становить суму 25698,56
гривень.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 02.12.2009 року торговий комплекс
по АДРЕСА_1, як об'єкт спільної сумісної
власності подружжя, поділено між нею,
позивачем, та відповідачем. Їй виділено
в натурі наступні приміщення торгового
комплексу: торговий зал 52.1 кв.м.; два
склади №2 розміром 29,3 кв.м. та № 5
розміром 22.4 кв.м.; торговий зал № 3
розміром 16.5 кв.м. Відповідачу виділено
в натурі такі приміщення торгового
комплексу: торговий зал № 4 розміром 24.3
кв.м.; складське приміщення № 6 розміром
26 кв.м.; торговий зал № 7 розміром 64.5
кв.м. Також поділено земельну ділянку,
розташовану в АДРЕСА_1 під торговим
центром в рівних долях.

На час звернення з позовом до суду
право власності на торгове приміщення
по АДРЕСА_1 зареєстровано за
відповідачем. Вона, позивач, не може
зареєструвати право власності на свою
частку по тій причині, що рішенням
Виноградівського районного суду від
02.12.2009 року виділено в натурі майно, але
не встановлено право власності за
кожним із сторін по половині, не
визначено частини. Тому це майно
вважається спільною сумісною
власністю подружжя, яка зареєстрована
за відповідачем.

У відповідності до ст. 60, ч.1 ст. 70 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить їм на праві спільної
сумісної власності. А отже, їй,
позивачеві, належить на праві
власності 1/2 частина торгового
приміщення та 1/2 частина земельної
ділянки під магазином, та це випливає з
рішення суду від 02.12.2009 року.

Вважає, що трьохрічний строк давності
на звернення до суду нею не пропущено,
оскільки вона постійно користувалась
та користується своєю частиною майна,
спір про право власності між нею та
відповідачем не виникав. Крім того,
згідно ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. Про те,
що вона не може зареєструвати право
власності на свою частку майна, їй
стало відомо у 2014 році, коли вона
звернулася до державного реєстратора
для реєстрації права власності.

Також позивач вказує на те, що 28.04.2014
року третьою особою ОСОБА_5 надано в
судовому засіданні заперечення на
позовну заяву, до якого приєднано Витяг
про реєстрацію в Єдиному реєстрі
заборони відчуження об"єктів
нерухомого майна від 21.06.2012 року. З
цього документу, їй, позивачеві, стало
відомо, що 20.09.2011 року державним
виконавцем ВДВС Виноградівського РУЮ
винесено постанову про арешт
нерухомого майна відповідача та
оголошено заборону на його відчуження.
Арешт накладено на торговий комплекс
та земельну ділянку, в тому числі і на
її, позивача, особисте майно. У
відповідності до ч. 1 ст. 60 Закону
України "Про виконавче провадження"
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

З огляду на наведені обставини, з метою
захисту своїх прав як власника майна
вимушена звернутись до суду з позовом
про визнання права власності на 1/2
частину спірних торгового комплексу та
земельної ділянки, виключення даного
майна з опису та зняття з нього арешту.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
згідно договору від 05.02.2014 року -
адвокат ОСОБА_2 (а.с.18) в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
зіславшись на обставини, викладені в
уточненій позовній заяві. Просять суд
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов визнав та пояснив, що дійсно 1/2
частина торгового комплексу та 1/2
частина земельної ділянки під ним, що
розташовані в АДРЕСА_1, є власністю
позивача, він цього не заперечував та
не заперечує. Оскільки дане майно
зареєстровано за ним, то в ході
виконання судового рішення про

стягнення з нього заборгованості по
сплаті аліментів на користь ОСОБА_5, яка
є третьою особою у справі, постановою
державного виконавця на все майно
накладено арешт, в тому числі і на те,
яке належить позивачеві. Вважає, що
позовні вимоги є підставними та
обгрунтованими, та просить позов
задовольнити.

Представник відповідача - відділу ДВС
Виноградівського РУЮ у Закарпатській
області - Гошта Д.І. в судовому
засіданні позов не визнала та пояснила,
що про рішення суду, яким поділено
майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 їй не відомо.
Згідно документів, які є в матеріалах
виконавчого провадження, відкритого з
примусового виконання рішення суду про
стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по
сплаті аліментів, він є власником майна
та на дане майно накладено арешт.
Просить в задоволенні позову
відмовити.

Третя особа ОСОБА_5, будучи належним
чином повідомленою про день та час
розгляду справи в судове засідання не
з'явилася.

Представник третьої особи ОСОБА_5 -
адвокат ОСОБА_6 згідно довіреності від
31.01.2014 року (а.с. 40) в судовому засіданні
проти позову заперечив та просив суд
відмовити в його задоволенні з підстав,
викладених в долученому до матеріалів
справи письмовову запереченні ОСОБА_5
на позовну заяву від 28.04.2014 року,
зокрема, з мотивів пропущення
позивачем строку звернення до суду (а.с.
50-52).

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, пояснення представника
третьої особи, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до наступного висновку.

Загальними засадами диспозитивності
цивільного судочинства, встановленими
ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні належними
доказами достовірно встановлено, що
сторони у справі уклали шлюб, який
зареєстровано 15.07.1986 року в
Хмельницькому міському відділі ЗАГСу
Вінницької області, актовий запис № 116.

Під час спільного подружнього життя
ними придбано торговий комплекс в
АДРЕСА_1 та земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
загальною площею 1181 кв.м. за цією ж
адресою для обслуговування торгового
комплексу.

Право власності на торговий комплекс
зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3
відповідно до Свідоцтва про право
особистої власності на торговий
комплекс, виданого Виноградівською
районною державною адміністрацією
Закарпатської області на підставі
розпорядження голови Виноградівської
РДА № 81 від 12.02.2002 року. Свідоцтво
зареєстровано комунальним
підприємством "Виноградівське районне
бюро технічної інвентаризації" в
реєстровій книзі № 2-гр за реєстровим №
197 від 12.02.2002 року (а.с. 11, 12).

27.12.2005 року згідно договору
купівлі-продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення,
укладеного між Чепівською сільською
радою та ОСОБА_1, яка діяла на підставі
довіреності від імені ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Виноградівського районного
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстровано в реєстрі за № 4457,
сторонами було придбано земельну
ділянку для обслуговування торгового
комплексу, право власності на яку також
зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3
(а.с. 13, 14)

Рішенням Виноградівського районного
суду від 02.12.2009 року, ухваленим у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя та виділ
частки в натурі, вирішено розділити між
сторонами торговий комплекс, як об"єкт
спільної сумісної власності подружжя,
розташований в АДРЕСА_1 в рівних долях
та розділити між сторонами земельну
ділянку, яка розташована за цією ж
адресою під торговим центром, в рівних
долях (а.с. 15).

Даним рішенням позивачці ОСОБА_1 було
виділено в натурі наступні приміщення
торгового комплексу: торговий зал 52,1
кв.м.; два склади №2 розміром 29,3 кв.м. та
№ 5 розміром 22,4 кв.м.; торговий зал № 3
розміром 16,5 кв.м. Відповідачу ОСОБА_3
виділено в натурі наступні приміщення
торгового комплексу: торговий зал № 4
розміром 24,3 кв.м.; складське приміщення
№ 6 розміром 26,0 кв.м.; торговий зал № 7
розміром 64,4 кв.м.

З пояснень позивача та відповідача
ОСОБА_3 в судовому засіданні
вбачається, що ними не було здійснено
перереєстрацію права власності на
виділені кожному з них в натурі
приміщення торгового комплексу та
частини земельної ділянки згідно
рішення суду від 02.12.2009 року з причин
неможливості такої перереєстрації.

Зокрема, позивач пояснила, що державний
реєстратор відмовив їй у реєстрації
права власності на її частину спірного
майна з тих причин, що судовим рішенням,
яким виділено майно в натурі та
фактично такий поділ проведено по
половині, не визначено, які саме частки
із спільного майна подружжя належать
кожній із сторін, та не визнано право
власності на ці частки.

Відтак, на час звернення позивача з
позовом до суду та на час судового
розгляду справи право власності на
торговий комплекс та земельну ділянку
зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3

Також судом встановлено, що у відділі
ДВС Виноградівського РУЮ
Закарпатської області перебуває на
виконанні виконавче провадження №
28800934 з примусового виконання
виконавчого листа, виданого на
підставі судового рішення про
стягнення з відповідача ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5, яка є третьою особою у
справі, заборгованості по сплаті
аліментів. 20.09.2011 року державним
виконавцем відділу ДВС
Виноградівського РУЮ у даному
виконавчому провадженні винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, якою накладено арешт на все
нерухоме майно відповідача ОСОБА_3

Дані обставини стверджуються
поясненнями осіб, які беруть участь у
справі, та дослідженими судом
письмовими доказами, а саме:
матеріалами виконавчого провадження №
28800934 та копією Витягу про реєстрацію в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об"єктів нерухомого майна, виданого
Закарпатською філією державного
підприємства "Інформаційний центр"
Міністерства юстиції України за № 36598800
від 21.06.2012 року (а.с. 53).

Суд констатує, що правовідносини, що
виникли між сторонами, врегульовані
нормами Конституції України,
Цивільного кодексу України, Сімейного
кодексу України, Закону України "Про
виконавче провадження".

Так, стаття 41 Конституції України
закріплює, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності (ч.
1). Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом (ч. 2). Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним (ч. 4).

Конституційний принцип непорушності
права власності розкрито законодавцем
у ст.ст. 319 (здійснення права власності),
321 (непорушність права власності)
Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

У відповідності до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, яка
регламентує розмір часток майна
дружини та чоловіка при поділі майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, вказано, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Та обставина, що спірні торговий
комплекс та земельна ділянка належали
позивачеві та відповідачеві ОСОБА_3, як
подружжю, на праві спільної сумісної
власності, не потребує доведення,
оскільки встановлена судовим рішенням,
що набрало законної сили, а саме:
рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 02.12.2009
року, ухваленим у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя та виділ частки в
натурі.

Рівність часток сторін, на думку суду,
також є доведеною як згаданим вище
судовим рішенням, в резолютивній
частині якого вказано про розділ
спільного сумісного майна (торгового
комплексу та земельної ділянки) між
сторонами в рівних долях, так і
визнанням позову

відповідачем ОСОБА_3 Останній, зокрема,
пояснив, що 1/2 частина торгового
комплексу та 1/2 частина земельної
ділянки є власністю позивача та
позивач фактично користується цими
частками, спору з цього приводу між
ними немає.

Визнаючи доведеними згадані вище
обставини, суд керувався положеннями
ст. 61 ЦПК України.

Так, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, яка
визначає підстави звільнення від
доказування, обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Принцип рівності часток передбачає, що
при поділі спільного майна, кожний із
співвласників стає власником половини
даного майна, тобто, 1/2 частини.

Відтак, внаслідок поділу торгового
комплексу та земельної ділянки, що були
об"єктом права спільної сумісної
власності позивача та відповідача
ОСОБА_3, виходячи із того, що судом
встановлено рівність їх часток,
кожному з них належить по 1/2 частині
даного майна. Тому позовні вимоги в
частині визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину майна, що є
предметом спору, є підставними та
підлягають задоволенню.

Визнання права власності на майно, на
думку суду, позивачем вірно обрано в
якості способу захисту свого
невизнаного права, та в результаті
визнання права власності позивач зможе
оформити правовстановлюючі документи
на це майно у встановленому законом
порядку та реалізовувати
правомочності власника не тільки
фактично, але й юридично.

Приймаючи визнання позову
відповідачем ОСОБА_3, суд врахував
положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України та
вважає, що таке визнання не суперечить
закону та не порушує права, свободи чи
інтереси інших осіб.

Зокрема, не порушує права третьої особи
ОСОБА_5, представник якої, заперечуючи
проти позовних вимог, ототожнює
визнання відповідачем позову із його
намаганням ухилитись від виконання
рішення суду про стягнення на користь
ОСОБА_5 заборгованості по сплаті
аліментів. Проте, такі аргументи не
заслуговують на увагу, оскільки
звернення стягнення на майно є одним із
заходів примусового виконання рішень,
але не єдиним заходом. Крім того,
стягнення може бути звернуто тільки на
майно боржника у виконавчому
провадженні. Звернення стягнення на
майно, яке не належить боржникові,
суперечить приписам Закону України
"Про виконавче провадження", та
порушуватиме права власника майна.

При вирішенні позовних вимог про
виключення 1/2 частини торгового
комплексу та 1/ 2 частини земельної
ділянки в АДРЕСА_1 з опису та зняття
арешту суд виходив з наступного.

Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону
України "Про виконавче провадження"
заходом примусового виконання рішень є
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб.

В ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче
провадження", яка регламентує порядок
звернення стягнення на будинок,
квартиру, інше приміщення та земельну
ділянку фізичної особи передбачено, що
у разі звернення стягнення на будинок,
квартиру, інше приміщення чи земельну
ділянку державний виконавець подає
запит до відповідних місцевих органів,
що здійснюють реєстрацію та облік
майна, про належність такого майна
боржнику на праві власності, а також
перевіряє, чи не перебуває це майно під
арештом.

Таким чином, даний захід примусового
виконання судових рішень може бути
застосовано виключно щодо майна
боржника у виконавчому провадженні.

У разі, якщо арешт накладено на майно,
яке не належить боржникові, то у
відповідності до ч. 1 ст. 60 Закону
України "Про виконавче провадження"
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, може
звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

З огляду на висновки суду про
підставність позовних вимог в частині
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину торгового комплексу та 1/2
частину земельної ділянки

для його обслуговування, позовні
вимоги про зняття арешту з даного майна
також підлягають задоволенню.

Обставини, на які покликається
представник відповідача - відділу ДВС
Виноградівського РУЮ, заперечуючи
проти позовних вимог, зокрема те, що при
винесенні постанови про арешт майна
боржника не було відомо про інших
власників цього майна та що у разі
ухвалення судом рішення про звільнення
з-під арешту частини майна виникне
необхідність зняти арешт із всього
майна, що уповільнить процедуру
примусового виконання іншого судового
рішення про стягнення коштів на
користь ОСОБА_5, не заслуговують на
увагу, оскільки частина майна, на яке
накладено арешт, належить позивачеві,
яка не є стороною виконавчого
провадження, а тому це майно не може
залишатись об'єктом обтяження.

Щодо позовної давності, про
застосування якої заявлено третьою
особою, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, на стороні
відповідача, суд виходив з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України
сторонами в цивільному процесі є
позивач і відповідач.

А тому, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
не є належним суб"єктом, за заявою якого
суд може застосувати позовну давність.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

З пояснень позивача в судовому
засіданні вбачається, що про те, що її
право порушено вона дізналася у 2014
році, коли звернулася до державного
реєстратора з приводу реєстрації права
власності на частину майна, що було
виділено їй в натурі із спільного майна
подружжя, в чому їй відмовили. А про
існування постанови державного
виконавця про накладення арешту їй
стало відомо в ході судового розгляду
даної справи з доданого третьою особою
ОСОБА_5 до заперечення на позовну заяву
Витягу про реєстрацію в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об"єктів
нерухомого майна. Таким чином,
трирічний строк позовної давності, на
думку суду, позивачем не пропущено.

Виходячи із встановлених судом
обставин, оцінивши у відповідності до
ст.212 ЦПК України належність,
допустимість і достовірність кожного,
наданого позивачем доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності, суд
обгрунтовано дійшов до висновку, що
позов обгрунтований та підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 31, 60, 212, 213, 215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
мешканкою АДРЕСА_2, право власності на
1/2 частину торгового комплексу , який
розташований в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
мешканкою АДРЕСА_2, право власності на
1/2 частину земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
загальною площею 1181 кв.м., яка
розташована в АДРЕСА_1 для
обслуговування торгового комплексу.

Виключити з опису та звільнити з - під
арешту 1/2 частину торгового комплексу,
який розташований в АДРЕСА_1.

Виключити з опису та звільнити з - під
арешту 1/2 частину земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
загальною площею 1181 кв.м., яка
розташована в АДРЕСА_1 для
обслуговування торгового комплексу.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

ГоловуючийВ. В. Леньо