У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - територіальна громада в
особі Заміхівської сільської ради, про
вселення в житлове приміщення за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Новоушицького районного суду
Хмельницької області від 9 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 10 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати за нею право
користування житловим приміщенням у
будинку АДРЕСА_1 та вселити її у
вказаний будинок.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
вона з 1993 року проживала у спірному
будинку разом з відповідачем однією
сім'єю. Вказувала, що вони мають
спільного сина - ОСОБА_3, який народився
у 1996 році. Зазначала, що відповідач
перешкоджає їй проживати у спірному
будинку, хоча там знаходиться її майно
і вона за власний кошт робила у будинку
ремонт та утримувала його. На її думку,
вона має право проживати у будинку як
член сім'ї власника.

Рішенням Новоушицького районного суду
Хмельницької області від 9 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 10 грудня 2013 року, позов
задоволено.

Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок
АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом матеріального чи
порушення норм процесуального права.
Оскаржувана судова ухвала зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позивач є членом сім'ї власника
будинку, а тому має право проживати у
спірному будинку, відповідно до ст. 156
ЖК України.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням у
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи,
угоди між позивачем та відпвоідачем
щодо порядку користування спірним
будинком не було.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 ЖК України, а
саме: дружина наймача (власника), їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
(власника) може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з наймачем (власником) і ведуть з
ним спільне господарство.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Отже, виникнення права членів сім'ї
власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

З матеріалів справи убачається, що
головою погосподарського номера
житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, що
підтверджується випискою з
погосподарської книги № 2, виданої
виконкомом Заміхівської сільської
ради Новоушицького району
Хмельницької області від 27 серпня 2013
року.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» (яка діяла на момент
виникнення спірних віносин), право
власності на жилий будинок, збудований
громадянином на відведеній в
установленному порядку земельній
ділянці і прийнятий в експлуатацію,
виникає з часу його реєстрації у
виконкомі місцевої ради.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначене уваги не
звернули та не вмотивували висновків
щодо наявності у ОСОБА_2 права
власності на спірний будинок, а саме на
підставі чого і з якого часу
зареєстровано його право власності на
будинок відповідно до вимог закону, хто
був власником спірного будинку на
момент вселення ОСОБА_1 та правових
підстав для вселення позивача, а саме в
якості кого вона вселилась у спірний
будинок.

Також помилковим є висновок судів, що
ОСОБА_1 зареєстрована у спірному
будинку у встановленому законом
порядку, і це є документальним
підтвердженням її права на
користуватися житлом, за адресою якого
вона зареєстрована.

З матеріалів справи убачається, що
ОСОБА_1 з 1993 року не зареєстрована але
проживає у АДРЕСА_1 (а.с. 62).

Згідно із ст. 3 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні", реєстрація
особи за місцем проживання це лише
внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції.

Тобто реєстрація особи за певною
адресою сама по собі не є
підтвердженням її права на
користування житлом, оскільки таке
право виникає та може бути
підтверджене на інших підставах, таких
як право власності, сімейні відносини,
оренда і ін.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначене уваги не
звернули та не вмотивували висновків
щодо наявності правових підстав для
вселення позивача у спірне житлове
приміщення, за відсутності у неї
законних підстав для проживання у
спірному будинку, та не з'ясували чи є
ОСОБА_2 власником спірного будинку і чи
відповідає у даному випадку обраний
позивачем спосіб захисту вимогам
закону.

Отже, суди в достатньому обсязі не
визначилися із правовідносинами, що
виникли між сторонами у даній справі та
не дали їм належної правової оцінки, з
урахуванням норм матеріального права,
якими регулюються дані правовідносини.
Висновки судів щодо можливості
застосування саме обраного позивачем
способу захисту прав (ст. ст. 401, 405 ЦК
України) належним чином не мотивовані.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

Висновки судів першої та апеляційної
інстанцій ґрунтуються на припущеннях,
що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції та ухвала апеляційного суду
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Новоушицького районного суду
Хмельницької області від 9 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 10 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко