Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 грудня
2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом про стягнення із ОСОБА_3
заборгованості за кредитним договором
від 10 червня 2007 року у розмірі 5 070, 69 грн.

Позов обґрунтований тим, що 10 червня 2007
року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
остання отримала кредитний ліміт на
платіжну карту у розмірі 1 250 грн зі
сплатою відсотків за користування
кредитними коштами у розмірі 30 % на рік
на суму залишку заборгованості. ОСОБА_3
не виконує належним чином взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором,
внаслідок чого станом на 20 вересня 2013
року утворилася заборгованість у
розмірі 5 070, 69 грн, яку позивач просив
стягнути із боржника.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 11
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 грудня
2013 року скасовано рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 листопада 2013
року та ухвалено нове про задоволення
позову.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 5 070 грн 69
коп., яка складається із:
заборгованості за кредитом у розмірі 1
146 грн 35 коп.; заборгованості за
процентами за користування кредитом у
розмірі 3 206 грн 69 коп.;
штрафу (фіксована частина) у розмірі 500
грн; штрафу (процентна складова) у
розмірі 217 грн 65 коп. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судами такі вимоги не дотримано.

У справі встановлено, що 10 червня 2007
року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
остання отримала кредитний ліміт на
платіжну карту у розмірі 1 250 грн зі
сплатою відсотків за користування
кредитними коштами у розмірі 30 %
на рік на суму залишку заборгованості.

У заяві позичальника на отримання
кредиту від 10 червня 2007 року, яка
завізована підписом ОСОБА_3, зазначено,
що вона ознайомлена і згодна із Умовами
та Правилами надання банківських
послуг (далі - Умови), а також із
Тарифами банку; погодилася із тим, що
заява разом із Умовами й Тарифами
складає між нею та банком договір про
надання банківських послуг (а. с. 10).

Внаслідок порушення відповідачем
строку та порядку погашення кредиту
утворилася заборгованість у розмірі 5
070, 69 грн, із яких 1 146, 35 грн - кредитні
кошти, 3 206, 69 грн - заборгованість зі
сплати процентів, 500 грн - штраф
(фіксована частина), 217, 65 грн - штраф
(процентна складова).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 9.12 Розділу І Умов встановлено,
що кредитний договір від 10
червня 2007 року діє упродовж 12 місяців з
моменту підписання. Також передбачено
автоматичне пролонгування дії
договору на такий самий строк у разі,
якщо жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору (а. с. 15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
граничний строк дії картки, виданій
відповідачеві, закінчується 31 грудня
2008 року, як вказано на ній. Відповідно
до інформації, розмішеної на
офіційному веб-сайті банку, строк дії
картки становить два роки із моменту
видачі, тому враховуючи дату укладення
кредитного договору - 10 червня 2007 року -
перебіг строку позовної давності за
вимогами банку про погашення кредиту
почався із липня 2009 року та закінчився
у липні 2012 року. Зважаючи на ті
обставини, що кредитні кошти видано для
споживчих цілей, а до суду банк
звернувся лише у жовтні 2013 року поза
межами строку позовної давності,
вимога про повернення споживчого
кредиту є необґрунтованою з огляду на
положення п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
будь-яких дій щодо інформування про
припинення дії договору про надання
банківських послуг відповідно до п. 9.12
Умов сторони не здійснювали, тому строк
виконання зобов'язання за цим
договором автоматично пролонговано.

Із такими висновками як суду першої,
так і суду апеляційної інстанції
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право у примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу (постанова Верховного Суду
України від 6 листопада 2013 року №
6-116цс13).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Порядок погашення боргового
зобов'язання ОСОБА_3 передбачено
п. 5 Розділу ІІ Умов, у якому
зазначено, що строк і порядок погашення
за кредитом (кредитний ліміт, кредитна
лінія) за платіжними картками із
встановленим мінімальним обов'язковим
платежем наведений у Пам'ятці клієнта,
яка є невід'ємною частиною договору.
Вказано, що платіж включає плату за
користування кредитом, передбачену
Тарифами, і частину заборгованості за
кредитом (п. 5.3.).

За платіжними картками без
встановлення мінімального
обов'язкового платежу строк погашення
за кредитом наведено у п. 5.4. Розділу ІІ
Умов, за яким строк погашення процентів
за кредитом - щомісячно за попередній
місяць, а строк погашення кредиту у
повному обсязі - не пізніше останнього
дня місяця, вказаного на платіжній
картці (в полі Month).

Згідно п. п. 3.1.1., 3.1.3. Розділу ІІ Умов
строк дії картки зазначений на
лицьовій стороні картки (місяць і рік).
Карта дійсна до останнього
календарного дня указаного місяця. За
закінченням строку дії відповідна
картка продовжується банком на новий
строк, якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії) не надійшло
письмової заяви держателя про закриття
картрахунку, а також за умови наявності
грошових коштів на картрахунку для
оплати послуг із виконання
розрахункових операцій за
картрахунком (в передостанній день
місяця закінчення строку дії) і при
дотриманні інших умов продовження,
передбачених договором.

За висновками Верховного Суду України
про застосування ст. 257 ЦК України до
правовідносин, у яких використовуються
платіжні картки як спосіб
надання/отримання кредитних коштів,
викладеними у постанові від 19 березня
2014 року № 6-14цс14, за таким договором, що
визначає щомісячні платежі погашення
кредиту та кінцевий строк повного
погашення кредиту перебіг позовної
давності щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту у
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Апеляційний суд не звернув уваги на ті
обставини, що дія картки закінчилася 31
грудня 2008 року та дійшов помилкового
висновку про те, що строк виконання
кредитного зобов'язання, від якого бере
початок перебігу строку позовної
давності, пов'язується із закінченням
строку дії договору, а не зі спливом
останнього дня місяця дії картки.

Не можна погодитися й з доводами, якими
суд першої інстанції обґрунтував
підстави застосування до спірних
правовідносин п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
тому колегія суддів дійшла висновку
про перегляд рішення суду першої
інстанції поза межами доводів
касаційної скарги.

У своїх висновках Верховний Суд
України (постанова від 20 листопада 2013
року № 6-126цс13) зазначає, що п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку із
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

За таких обставин, позовна вимога про
повернення споживчого кредиту
обмежується судом строком позовної
давності лише за обставин, які
передбачені ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, -
коли про це заявлено стороною у спорі
або коли наведені позивачем причини
пропуску строку визнано судом
неповажними.

Суд першої інстанції, дійшовши
висновку про звернення позивача до
суду поза межами строку позовної
давності, відмовив у позові з цих
підстав за власною ініціативою, що не
передбачено нормами цивільного
кодексу.

Крім того, пропуск строку позовної
давності є самостійною підставою
відмови у задоволенні позову за його
обґрунтованості, необґрунтованість
вимог є підставою для відмови у позові
саме з цих підстав. Висновку щодо
обґрунтованості позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» суд не зробив.

Посилання суду першої інстанції на
дані веб-сайту ПАТ КБ «ПриватБанк» для
визначення строку дії платіжної
картки, виданої ОСОБА_3, є
необґрунтованим, оскільки такі умови у
кредитному договорі сторонами не
встановлювалися, а тому зміст
правовідносин між ними не визначають.

Враховуючи те, що внаслідок порушення
судами норм процесуального права та
неправильного застосування норм
матеріального права не встановлено
істотні для правильного вирішення
справи обставини, ухвалені у справі
рішення підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції згідно ст. ст. 335,
338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 11
листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова