У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Демянчук С.В., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю сторін, їхніх представників
та представника третьої особи, яка не
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Сарненського районного суду
від 25 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
позбавлення батьківських прав,
стягнення аліментів, визначення місця
проживання дитини та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа,
яка не заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору,: Орган опіки і
піклування Сарненської районної
державної адміністрації; про
зобов'язання не чинити перешкоди у
спілкуванні та вихованні дитини,
визначення способу участі у вихованні
та спілкуванні з дитиною,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду
від 25 листопада 2013 року вимоги позивача
задоволено частково: визначено місце
проживання дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю та стягнуто з
відповідача на користь ОСОБА_1 на
утримання сина ОСОБА_3 аліменти у
твердій грошовій сумі по 500 гривень
щомісячно, починаючи з 26 червня 2013 року
і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення
аліментів за один місяць допущено до
негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави 229, 40
гривень судового збору.

У задоволенні решти вимог позивачу
відмовлено.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні
зустрічного позову до ОСОБА_1 про
зобов'язання не чинити перешкоди в
користуванні та вихованні дитини,
визначення способу участі у вихованні
та спілкуванні з дитиною.

Вважаючи рішення незаконним і
необґрунтованим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
подали апеляційні скарги, де
покликалися на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
на порушення норм матеріального та
процесуального права.

На її обґрунтування ОСОБА_1 зазначала
про нехтування відповідача своїми
батьківськими обов'язками, зокрема він
не цікавиться життям сина взагалі та не
займається його вихованням з 2006 року,
тобто після розірвання шлюбу. Жодного
разу батько не відвідував школу, він не
знає, в якому класі навчається дитина,
під час перебування сина в лікарні його
не відвідував. Вважає подання
зустрічного позову способом уникнення
від відповідальності за невиконання
батьківських обов'язків, а його доводи
про створення перешкод у виконанні
законних обов'язків не підтверджені.

Суд також не взяв до уваги висновок
Органу опіки і піклування про
доцільність позбавлення ОСОБА_2
батьківських прав. Вважає доведеною
винність відповідача у відсутності
піклування про фізичний та духовний
розвиток сина, його навчання,
підготовку до самостійного життя,
уникнення спілкування з дитиною,
ненаданні дитині доступу до культурних
та інших духовних цінностей.

Тому просить рішення Сарненського
районного суду від 25 листопада 2013 року
скасувати в частині відмови в позові
про позбавлення батьківських прав
відповідача щодо дитини, ухваливши
нове - про задоволення позову в цій
частині.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу,
ОСОБА_2 указував про залишення судом
без уваги тих обставин, що позивач сама
забороняє спілкуватися з сином у
будь-якій формі. Він має намір брати
безпосередню участь у вихованні
дитини, що є неможливим через створення
перешкод ОСОБА_1. Раніше він мав
побачення виключно в присутності
позивача або її матері. Йому не
дозволяли взяти дитину на прогулянку,
не кажучи вже про відвідування місця
постійного проживання відповідача.

Вважає необхідним визначити йому
спосіб участі у вихованні та
спілкуванні з дитиною, призначивши
години побачення, оскільки ОСОБА_1
продовжуватиме чинити перешкоди.
Помилковим убачав висновок Органу
опіки і піклування, який носить
формальний та рекомендаційний
характер.

Крім того, він завжди допомагав сину
грошовими коштами і продуктами
харчування.

З цих підстав просить оскаржуване
рішення скасувати в частині відмови у
зустрічному позові та ухвалити нове,
яким зобов'язати ОСОБА_1 не чинити
перешкоди в спілкуванні та вихованні
сина ОСОБА_3 та визначити спосіб участі
у вихованні та спілкуванні з ним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
сторін, колегія суддів дійшла висновку
про відхилення апеляційних скарг,
виходячи з такого.

Частково задовольняючи первісний
позов, суд першої інстанції вірно
виходив з доведеності та
обґрунтованості вимог про визначення
місця проживання малолітнього сина
ОСОБА_3 разом з матір'ю і стягнення
аліментів у розмірі 500 гривень
щомісячно на його утримання.

Залишаючи без задоволення первісний
позов у частині позбавлення
батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини
та повністю зустрічний позов, місцевим
судом правильно враховано відсутність
законних підстав для припинення прав
відповідача як батька, недоведеності
обставин створення позивачем перешкод
у спілкуванні відповідача з малолітнім
сином, а тому й необхідності їх
усунення, і неможливості визначити
спосіб участі батька у вихованні та
спілкуванні з дитиною через
відсутність чітких та конкретних
вимог, оскільки в засіданні суду першої
інстанції відповідачем такого способу
наведено не було, а Органом опіки і
піклування його не визначено.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як убачається, сторони від подружніх
відносин мають сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11). Після припинення 5
грудня 2006 року шлюбу вони почали
проживати окремо, а дитина залишилася
мешкати з матір'ю (а.с. 3).

Вважаючи, що ОСОБА_2 не надає
матеріальної допомоги на утримання
малолітнього сина та ухиляється від
виконання своїх обов'язків по його
вихованню, а за спільною згодою сторони
не можуть визначити місце його
проживання, ОСОБА_1 звернулася до суду з
вимогами про позбавлення відповідача
батьківських прав, визначення місця
проживання дитини разом з нею і
стягнення аліментів на утримання сина.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1,
відповідач подав зустрічний позов, де
покликався на створення позивачем
перешкод у спілкуванні із сином та у
його вихованні, а тому просив усунути
ці перешкоди і визначити спосіб участі
у вихованні та спілкуванні з
малолітньою дитиною.

Норми п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України
передбачають можливість позбавлення
батька в судовому порядку батьківських
прав, якщо він ухиляється від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного
Суду України в п. 15 своєї постанови від
30.03.2007 року №3 „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" (зі змінами,
внесеними згідно з постановою Пленуму
Верховного Суду України від 19.12.2008 року
№20), видно, що позбавлення батьківських
прав (тобто прав на виховання дитини,
захист її інтересів, на відібрання
дитини в інших осіб, які незаконно її
утримують, та ін.), які надані батькам до
досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи та встановивши, що положення п. 2
ч. 1 ст. 164 СК України застосуванню до
спірних відносин не підлягають через
відсутність для цього правових
підстав, суд першої інстанції зробив
обґрунтований висновок про
неможливість позбавлення ОСОБА_2
батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 за
наведених обставин справи.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1
про невідповідність висновків суду
обставинам сімейно-правового спору та
хибність застосування норми закону не
заслуговують на увагу.

Необґрунтованими є і покликання ОСОБА_2
про неврахування судом тих обставин, що
позивач створює йому перешкоди у
спілкуванні і вихованні дитини.

За змістом ст.ст. 10, 11 і 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Будь-яких доказів, які б свідчили про
порушення ОСОБА_1 батьківських прав
відповідача на виховання і спілкування
з малолітнім сином, ОСОБА_2 не надано, а
судом їх здобуто не було.

Не можна погодитися і з доводами
апеляційної скарги відповідача про
помилковість висновку про відмову в
зустрічному позові щодо визначення
способу участі у вихованні і
спілкуванні з дитиною.

Так, частина 4 ст. 10 ЦПК України
передбачає процесуальний обов'язок
суду сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Незважаючи на виконання судом першої
інстанції вимог зазначеного
процесуального закону, ОСОБА_2 не
визначився з предметом доказування у
справі і не пояснив, у чому полягатиме
форма його участі у вихованні та
спілкуванні із сином ОСОБА_3, не
запропонував суду можливі місце, час,
дату побачення із дитиною та інші
обставини, що матимуть значення.

Аналогічних повноважень позбавлений
суд апеляційної інстанції, оскільки це
є процесуальна прерогатива суду першої
інстанції.

Крім того, районним судом при вирішенні
спірних відносин правильно не
враховано висновок Органу опіки і
піклування від 22.11.2013 року №1505-1534, яким
визнано недоцільним визначення
відповідачу способу участі у вихованні
дитини (а.с. 115-116), через його
необґрунтованість.

Підставою для залишення апеляційних
скарг без змін відповідно до ч. 1 ст. 308
ЦПК України є ухвалення рішення судом
першої інстанції з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити, а рішення Сарненського
районного суду від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: