Провадження №2/263/171/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Маріуполя Донецької області у складі
головуючого судді Турченка О.В., при
секретарі Лапоног Т.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у залі
суду в м. Маріуполі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним
позовом, зазначивши, що 22.02.2007 р. він
надав відповідачу 20000 грн. строком до
30.09.2013 р. за договором кредиту №1. З
метою забезпечення зобов’язань також
між ними був укладений договір застави
№2 від 22.02.2007 р. на автомобіль НОМЕР_1,
згідно до умов якого заставодержатель
має право залишити предмет застави за
собою за початковою сумою 20000 грн. На
теперішній час борг йому не повернуто,
тому він просить стягнути з
відповідача борг у вигляді
вищезазначеного автомобіля.

Позивач надав заяву про розгляд справи
за його відсутностю, в якій зазначив
про підтримку позовних вимог у повному
обсязі.

Відповідач також надав суду заяву про
розгляд справи за його відсутністю,
позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи наведене, суд ухвалив
відмовити у прийнятті визнання
відповідачем позову та продовжив
судовий розгляд.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що 22.02.2007 р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір
кредиту, який за змістом регулює
відносини позики, за яким ОСОБА_2
отримав від ОСОБА_1 у борг 20000 гривен і
зобов'язався повернути їх до 30.09.2013
року.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суми позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Однак в означений час гроші за
договором позики відповідачем
повернуті не були. Факт отримання та
неповернення грошей за вказаним
договором сторонам визнаються у
повному обсязі, тому відповідно до ч.1
ст.61 ЦПК України не підлягають
додатковому доказуванню.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 611, 629
ЦК України договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За п.2.2.1 та п.2.2.2 договору №1 від 22.02.2007 р.
відповідач зобов’язався повернути
повну грошову суму в строк до 30.09.2013 р.

Таким чином, відповідач своє обов’язки
щодо повернення отриманих за позикою
грошей не виконав.

Для забезпечення виконання
вищезазначеного зобов’язання згідно
із п.5 договору застави №2 від 22.02.2007
року у заставу відповідачем було
передано автомобіль НОМЕР_1.

Відповідно до ст.589 ЦК України та ст.20
Закону України "Про заставу"
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором. За рахунок предмета застави
заставодержавтель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також вимог, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.22 Закону України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень" відповідно до
забезпечувального обтяження обтяжувач
має право в разі порушення боржником
забезпеченого обтяженням зобов'язання
або договору, на підставі якого виникло
забезпечувальне обтяження, одержати
задоволення своєї вимоги за рахунок
предмета обтяження в черговості згідно
із встановленим пріоритетом.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.25 Закону
України "Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень" у
рішенні суду про звернення стягнення
на предмет забезпечувального
обтяження повинен зазначатися спосіб
реалізації предмета забезпечувального
обтяження шляхом проведення публічних
торгів або із застосуванням однієї з
процедур, передбачених статтею 26 цього
Закону.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 26 Закону обтяжувач
має право на власний розсуд обрати один
із таких позасудових способів
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження: продаж
обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

Отже, особа вправі вимагати захисту
свого права не у будь-який спосіб, а
лише у той, який передбачений законом
або договором, право на захист особа
здійснює на свій розсуд.

Право вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК
України).

У позовній заяві позивач,
використовуючи своє право, самостійно
обрав спосіб захисту порушеного права
та просив стягнути з відповідача на
його користь борг у вигляді автомобіля
НОМЕР_1.

Проте згідно із п.1.1 договору кредиту
від 22.02.2007 предметом договору був не
автомобіль, а грошові кошти, тож
стягненню підлягають саме грошові
кошти в межах утвореної
заборгованості.

З огляду на викладене, позивачем було
невірно обрано спосіб захисту
порушеного права, який суперечить ЦК
України та Закону України «Про
заставу», а тому не може бути
застосований до спірних правовідносин,
у зв’язку з чим у задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі ст.88 ЦПК України у разі
відмови у задоволенні позову судові
витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Донецької області
через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Суддя

О.В. Турченко