У Х В А Л А іменем україни22 жовтня 2014
рокум. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі: головуючого Луспеника
Д.Д., суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В., Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Сарненського районного суду
Рівненської області від 24 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 27
травня 2014 року,в с т а н о в и л а: У
березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на підставі рішення Сарненського
районного суду Рівненської області від
6 листопада 2013 року вона є власником
будинку АДРЕСА_1, однак обмежена у
здійсненні свого права власності через
проживання у її будинку колишнього
чоловіка - ОСОБА_4 У зв'язку з цим
просила суд визнати ОСОБА_4,
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням.Рішенням
Сарненського районного суду
Рівненської області від 24
квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 27 травня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено. У
касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.Відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що відповідно до ст. 156 ЖК УРСР
члени сім'ї власника житлового будинку,
які проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку. Тому припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє відповідача права
користуватися займаним приміщенням.
Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки ці
висновки суперечать вимогам закону та
не ґрунтуються на матеріалах справи.
Статтею 213 ЦПК України передбачено,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин. Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.
Судом установлено, що на підставі
рішення Сарненського районного суду
Рівненської області від 6 листопада 2013
року та витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності власником
будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 Вказаний
будинок вона успадкувала за заповітом
від батька ОСОБА_5, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8). У спірному
будинку проживає та зареєстрований
ОСОБА_4, який поселився та був
зареєстрований за зазначеною адресою з
29 серпня 2001 року зі згоди попереднього
власника будинку ОСОБА_5 (а. с. 11-13).
Рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області від 24
лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 розірвано (а. с. 7).Виходячи з
положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України,
власник має право звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.Відповідно до
ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень
ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням у обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.Як
вбачається з матеріалів справи, угоди
між відповідачем та позивачкою щодо
порядку користування вказаною
квартирою не було. До членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 Житлового кодексу Української
РСР, а саме: дружина наймача (власника),
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
(власника) може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з наймачем (власником) і ведуть з
ним спільне господарство. Тобто,
ураховуючи вищезазначені норми
матеріального права, право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно. Виникнення права
членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку
(квартири) права власності на це житло,
а відтак припинення права власності
особи на будинок (квартиру) припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим житлом.Як вбачається з витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, ОСОБА_3 зареєструвала право
власності на будинок з 2014 року, а право
відповідача на проживання у будинку
похідне від прав колишнього власника
будинку - ОСОБА_6 Тому відповідно до
ст. 391 ЦК України ОСОБА_3 має
право вимагати захисту свого права
власності від відповідача (а. с. 10).
Суди також не звернули уваги на те, що
ОСОБА_3, заявляючи позов про визнання
ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловим будинком, як на
підставу своїх позовних вимог
посилалася на ст. ст. 321, 391 ЦК України та
відмовляючи у позові керувалися ч. 4 ст.
156 ЖК України , хоча жодна із наведених
норм матеріального права не містить
правових підстав для визнання особи
такою, що втратила право користування
житлом. За таких обставин у
відповідності з п. 1 ч. 6 ст. 103 ЦПК
України суду належало уточнити позовні
вимоги і в залежності від
встановленого вирішити спір на
підставі норм матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини. Суди
на вищевказані обставини уваги не
звернули, у порушення вимог ст.
ст. 212-213 ЦПК України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, та дійшли передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову, відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції. Керуючись ст. ст. 333, 338,
345 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а : Касаційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Сарненського районного суду
Рівненської області від 24 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 27 травня
2014 року, скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий:
Д.Д. Луспеник
Судді:
Б.І. Гулько
О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта