У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення суми заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 7
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 6 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року публічне акціонере
товариство «Банк «Фінанси та кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»)
звернулось до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 11 жовтня 2007 року
між ним та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
позичальник отримав кредит у розмірі 1
млн. грн. з терміном повернення до 11
жовтня 2022 року зі сплатою 17 % річних. У
забезпечення виконання зобов'язань за
цим договором між банком,
позичальником та ОСОБА_4 було укладено
договір поруки. Оскільки ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 не виконують зобов'язання, на
письмові вимоги не реагують,
утворилась заборгованість у розмірі 1
603 049 грн 30 коп., яку позивач просив
стягнути на його користь з
відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 7
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 6 лютого
2014 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» задоволено частково. Стягнуто
в солідарному порядку з: ОСОБА_3 на
користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
суму заборгованості за кредитним
договором від 11 жовтня 2007 року у
розмірі 4 047 368 грн 58 коп. та ОСОБА_4 на
користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
суму заборгованості за вказаним
кредитним договором у розмірі 4 047 368 грн
58 коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. У задоволенні решти
позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів
щодо оскарження судових рішень в
частині стягнення заборгованості з
ОСОБА_3, тому в цій частині судове
рішення не переглядається (ч. 2 ст. 335 ЦПК
України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позичальник і поручитель порушили
умови договорів, тому з них стягнута
кредитна заборгованість, а сума пені
значно перевищує розмір збитків,
завданих внаслідок неналежного
виконання зобов'язань за кредитним
договором та зменшив суму пені.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками. Також апеляційний суд
вважав, що позивач звернувся до суду з
позовом до відповідачів в межах строку
позовної давності, оскільки строк дії
кредитного договору визначено до 11
жовтня 2022 року, тоді як позов
пред'явлено у вересні 2009 року.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів в частині вирішення
позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до
ОСОБА_4 не можна, оскільки апеляційний
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 11 жовтня 2007 року
між відкритим акціонерним товариством
«Банк «Фінанси та кредит»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за яким позичальник отримав
кредит у розмірі 1 млн. грн зі сплатою 17 %
річних зі строком повернення до 11
жовтня 2022 року.

З метою забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за вказаним
договором між банком, ОСОБА_3 і ОСОБА_4
було укладено договір поруки.

Згідно ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України у
разі, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України), що
підлягає сплаті.

З матеріалів справи вбачається, що в
договорі кредиту від 11 жовтня
2007 року строк основного зобов'язання
визначений - не пізніше 11 жовтня
2022 року (а.с. 6).

Пунктом 3.5 цього договору передбачено,
що банк має право дострокового
виконання зобов'язань у випадку
невиконання позичальником своїх
боргових та інших зобов'язань за цим
договором.

Разом з тим, у п. 3.6 цього договору
зазначено, що у випадку виникнення
заборгованості з боку позичальника по
сплаті відсотків за користування
кредитом більше 3 місяців, термін дії
договору припиняється, а банк набуває
право у відповідності до чинного
законодавства звернути стягнення на
заставне майно.

Із розрахунку заборгованості
вбачається, що заборгованість за
кредитним договором виникла 27 жовтня
2008 року (а.с. 5).

Тобто, у позичальника виникла
заборгованість більше 3 місяців і
ураховуючи п. 3.6 договору змінився
строк виконання основного
зобов'язання.

Зазначена позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс
13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для усіх судів України, що
впливає на застосування ч. 4 ст. 559 ЦК
України.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4
ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі
ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Крім того, суди не звернули увагу на те,
що ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в
односторонньому порядку змінив
зобов'язання позичальника, збільшивши
розмір процентів за користування
кредитом без згоди поручителя, чим
збільшив обсяг його відповідальності.
Так, згідно п. 2.1
кредитного договору банк відкрив
позичальнику кредит з оплатою по
процентній ставці 17 % річних. З
розрахунку заборгованість за цим
договором вбачається, що процентну
ставку з травня 2008 року банком
збільшено до 18,5 %, а з грудня 2008 року - до
20 % річних (а.с. 6, 163, 178).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що відповідно до ч. 1
ст. 559 ЦК України припинення договору
поруки пов'язується зі зміною
забезпеченого зобов'язання за
відсутності згоди поручителя на таку
зміну та за умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя. При цьому
обсяг зобов'язання поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель.
Проте якщо в договорі поруки
передбачено, зокрема, можливість зміни
розміру процентів за основним
зобов'язанням і строків їх виплати тощо
без додаткового повідомлення
поручителя та укладення окремої угоди,
то ця умова договору стала результатом
домовленості сторін (банку і
поручителя), а, отже, поручитель дав
згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови
сторонами не узгоджені, а з обставин
справи не вбачається інформованості
поручителя і його згоди на збільшення
розміру його відповідальності, то
відповідно до положень ч. 1
ст. 559 ЦК України порука припиняється у
разі зміни основного зобов'язання без
згоди поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

У п. 4.4 договору поруки зазначено, що
внесення змін і доповнень у кредитний
договір, внаслідок яких збільшується
обсяг відповідальності поручителя, не
допускається без узгодження з
поручителем.

Суди всупереч ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
вказане не врахували, не
проаналізували умови договору, не
визначилися з початком перебігу строку
виконання основного зобов'язання та
прийшли до передчасного висновку про
те, що позивач звернувся до суду у межах
строку позовної давності, виходячи при
цьому не з умов договору, а з дати
закінчення строку дії договору - 11
жовтня 2022 року.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення в частині позову
до ОСОБА_4 відповідно до ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 7
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 6 лютого 2014 року в частині
позову публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_4 про стягнення суми
заборгованості скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко