У х в а л а

іменем україни

02 липня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової
О.В., Колодійчука В.М.,

Мазур Л.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Приватного підприємства приватної
фірми «Фортуна», засновника Приватного
підприємства приватної фірми
«Фортуна» ОСОБА_4 про визнання
трудового договору розірваним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
його представником за довіреністю
ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду
Харківської області від 27 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Приватного
підприємства приватної фірми
«Фортуна» (далі - ПП ПФ
«Фортуна»), засновника ПП ПФ «Фортуна»
ОСОБА_4, в якому просив:

- розірвати трудовий договір, укладений
між ОСОБА_3 та ПП ПФ
«Фортуна» на невизначений строк;

- визнати ОСОБА_3 таким, що звільнений з
посади директора ПП ПФ
«Фортуна» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП
України з 13 травня 2011 року;

- зобов'язати ПП ПФ «Фортуна» видати
йому трудову книжку із записом про його
звільнення з посади директора ПП ПФ
«Фортуна»;

- зобов'язати ПП ПФ «Фортуна»
звернутися в установленому
законодавством України порядку до
державного реєстратора за місцем
знаходження ПП ПФ «Фортуна» з
інформацією про зміну відомостей у
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
відносно керівника ПП ПФ «Фортуна» та
виключити такі відомості про ОСОБА_3

На обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на те, що відповідно
до наказу від 19 березня 2008 року б/н його
призначено на посаду директора ПП ПФ
«Фортуна». З дати призначення на посаду
очолюване ним підприємство
фінансово-господарської діяльності
практично не здійснювало, а тому через
неможливість отримання належної
заробітної плати він не бажав
працювати на посаді директора, і 26
квітня 2011 року звернувся до засновника
ПП ПФ «Фортуна» із заявою про його
звільнення за власним бажанням.

Вказав, що через два тижні після
подання заяви про звільнення він
передав всі документи, що стосуються
діяльності ПП ПФ «Фортуна», а також
печатку цього підприємства.

Вважає, що фактичне виконання ним
трудових обов'язків на посаді
директора було припинено 13 травня 2011
року, проте на неодноразові звернення
до засновника з рішенням засновника та
наказом про його звільнення з 13 травня
2011 року його не ознайомлено, трудову
книжку йому не видано.

Посилаючись на зазначені обставини, а
також на те, що трудові відносини між
сторонами фактично припинені, просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 04
червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано повноваження ОСОБА_3 на посаді
директора ПП ПФ «Фортуна»
припиненими з 13 травня 2011 року.

Розірвано трудовий договір, укладений
між ОСОБА_3 та ПП ПФ
«Фортуна» 19 березня 2008 року на
невизначений строк.

Визнано ОСОБА_3 таким, що звільнений з
посади директора ПП ПФ
«Фортуна» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП
України з 13 травня 2011 року.

Зобов'язано ПП ПФ «Фортуна» видати
ОСОБА_3 трудову книжку із записом про
його звільнення з посади директора ПП
ПФ «Фортуна».

Зобов'язано ПП ПФ «Фортуна» звернутися
у встановленому законодавством
України порядку до державного
реєстратора за місцезнаходженням ПП ПФ
«Фортуна» з повідомленням про зміну
відомостей у Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців стосовно керівника ПП
ПФ «Фортуна» та виключити відомості
відносно ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27 січня 2014 року
апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_6 задоволено частково, заочне
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 04 червня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_4 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що ОСОБА_3 у
встановлений законом строк попередив
ПП ПФ «Фортуна» та засновника/учасника
ПП ПФ «Фортуна» ОСОБА_4 про свій намір
розірвати трудовий договір з 13 травня
2011 року, а останні свідомо
ухиляються від виконання вимог ст. 38
КЗпП України про обов'язок власника
звільнити працівника за його бажанням.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходив із того, що у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази повідомлення ОСОБА_3
роботодавця про звільнення; при цьому
апеляційний суд зазначив, що з травня
2005 року ОСОБА_3 зареєстрований як
фізична особа-підприємець, тобто його
право щодо вільного вибору праці не
порушено.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено із дотриманням норм
матеріального і процесуального права з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України
трудовий договір укладається, як
правило, в письмовій формі. Укладення
трудового договору оформляється
наказом чи розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що рішенням
засновника ПП ПФ «Фортуна» - ОСОБА_4 від
18 березня 2008 року, оформленим
протоколом загальних зборів учасників
ПП ПФ «Фортуна», ОСОБА_3 було обрано на
посаду директора ПП ПФ «Фортуна», а
наказом від 19 березня 2008 року -
призначено директором підприємства.

Із витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (далі - ЄДР)
встановлено, що ПП ПФ «Фортуна»
зареєстровано у ЄДР 12 грудня 2001 року і
керівником цього підприємства є ОСОБА_3
(а. с. 124, 125).

Приписами ч. 1 ст. 38 КЗпП України
визначено, що працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні.

26 квітня 2011 року ОСОБА_3 на ім'я
засновника/учасника ПП ПФ «Фортуна»
ОСОБА_4 було подано заяву про
звільнення його із займаної посади на
підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням, яка була прийнята 29
квітня 2011 року, про що міститься
відмітка в заяві (а. с. 4).

21 липня 2011 року позивачем через поштове
відділення направлено повторно на ім'я
ОСОБА_4 та на адресу ПП ПФ «Фортуна»
заяву про звільнення із займаної
посади за власним бажанням та заяву із
проханням розглянути раніше подану
заяву про звільнення та внести
відповідні зміни до реєстраційного
органу відносно відомостей про зміну
керівника ПП ПФ «Фортуна» (а. с. 4-12).

Відповідно до повідомлень Харківської
дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 02
листопада 2011 року № 9-2260-7 та від 03
листопада 2011 року № 9-2261-7
направлені позивачем листи були
повернуті на зворотню адресу у зв'язку
з неявкою адресата та за закінченням
терміну зберігання (а. с. 15, 16).

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суд
апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, дійшов обґрунтованого
висновку про безпідставність
заявлених позовних вимог, оскільки у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази повідомлення ОСОБА_3
роботодавця про його звільнення із
займаної посади.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення апеляційного суду
Харківської області від 27 січня 2014
року.

Докази та обставини, на які посилається
заявник у касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
апеляційної інстанції були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його
представником за довіреністю ОСОБА_5,
відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

Л.М. Мазур

І.М. Фаловська