УХВАЛА

іменем України

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті
особи: ОСОБА_9, Комунальне підприємство
«ОМБТІ та РОН», приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_11, реєстраційна служба
головного управління юстиції в
Одеській області, про визнання
державної реєстрації права власності
недійсною та визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 04 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, Комунальне
підприємство «ОМБТІ та РОН», приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_11,
реєстраційна служба головного
управління юстиції в Одеській області,
про визнання державної реєстрації
права власності недійсною та визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, посилаючись на те, що
власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних
частинах були ОСОБА_12, ОСОБА_13 та
ОСОБА_14, які померли відповідно 27
вересня 2004 року, 30 червня 2006 року та 06
березня 2008 року.

ОСОБА_7, скориставшись довірливим
ставленням ОСОБА_3, шляхом обману
отримала від неї документи, необхідні
для реєстрації права власності на
вищевказану квартиру. На підставі
підробленого судового рішення
відповідач визнала дійсною усну угоду
купівлі-продажу цієї квартири між нею,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, зареєструвала своє
право власності на цю квартиру та 18
вересня 2006 року відчужила її ОСОБА_8

Такими діями ОСОБА_7 фактично позбавила
позивачів як спадкоємців померлого
ОСОБА_14 права власності на спірну
квартиру.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013
року позов ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5
задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 18 вересня 2006 року,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
недійсним.

У позові про скасування державної
реєстрації договору купівлі-продажу
відмовлено.

Додатковим рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 10 грудня 2013
року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 18 вересня 2006 року,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
недійсним.

У позові про скасування державної
реєстрації договору купівлі-продажу
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 04 березня 2014 року рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 16 квітня 2013 року та додаткове
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 10 грудня 2013 року в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу скасовано та в позові в
цій частині відмовлено.

У решті рішення залишені без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_4 просять рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
та залишити в силі рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 16 квітня 2013 року та додаткове
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 10 грудня 2013 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Установлено, що квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14
(батькам та сину відповідно) у рівних
частинах.

ОСОБА_12 27 вересня 2004 року померла.

Після смерті ОСОБА_12 відкрилась
спадщина на належну їй частину
квартири у АДРЕСА_1

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 02 грудня 2005 року
встановлено факт прийняття спадщини
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 після смерті ОСОБА_12;
визнано дійсною домашню угоду про
відчуження квартири від 03 квітня 2005
року, укладену між ОСОБА_7 та ОСОБА_13,
ОСОБА_14, визнано за ОСОБА_7 право
власності на спірну квартиру.

ОСОБА_13 30 червня 2006 року помер.

Після смерті батьків ОСОБА_14 прийняв
спадщину у виді спірної квартири,
оскільки, постійно проживаючи в ній,
вступив у володіння спадковим майном з
дня відкриття спадщини.

18 вересня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
укладено договір купівлі-продажу
спірної квартири.

07 грудня 2006 року укладено договір
купівлі-продажу спірної квартири між
ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Таким чином, власником спірної
квартири на час розгляду справи судом є
ОСОБА_9

06 березня 2008 року ОСОБА_14 помер.

ОСОБА_3 як дружина ОСОБА_14, яка його
пережила, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 як
його діти, є його спадкоємцями першої
черги за законом.

Також матеріалами кримінальної справи
встановлено, що цивільна справа про
встановлення факту прийняття спадщини
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 після смерті ОСОБА_12,
визнання дійсною домашньої угоди про
відчуження квартири від 03 квітня 2005
року, укладеної між ОСОБА_7 та ОСОБА_13,
ОСОБА_14, визнання за ОСОБА_7 права
власності на спірну квартиру в
Приморському районному суді не
розглядалась, рішення по такій
цивільній справі не ухвалювалося.

Постановою слідчого СВ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області кримінальну
справу за обвинуваченням ОСОБА_7 у
вчиненні злочинів, передбачених ст. 358
ч. 1, ст. 190 ч. 1 КК України закрито у
зв'язку з відсутністю в її діях складу
злочину.

Задовольняючи вимоги позивачів в
частині визнання договору
купівлі-продажу недійсним, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач ОСОБА_7 вийшла за межі
цивільних прав, розпорядилась майном,
що їй не належало шляхом укладення
договору купівлі-продажу з ОСОБА_8

Відмовляючи у задоволенні вимог про
скасування державної реєстрації права
власності на спірну квартиру за ОСОБА_7,
суд першої інстанції зазначав, що за
відповідачем об'єкти нерухомості в КП
«ОМБТІ та РОН» не зареєстровані.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд
зазначав, що судом не були розглянуті
вимоги ОСОБА_4

Апеляційний суд, переглядаючи
зазначені рішення в апеляційному
порядку, скасовуючи рішення в частині
задоволення позову про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
відмовляючи в позові в цій частині,
посилався на неправильність обраного
позивачами способу захисту.

Зокрема, позивачами як спадкоємцями
ОСОБА_14 заявлено вимоги про визнання
договору купівлі-продажу, укладеного 18
вересня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та
державної реєстрації права власності
недійсними і саме ці вимоги вирішив
суд. Проте одночасне існування двох
правовстановлюючих документів на
квартиру АДРЕСА_1, якими є договір
купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року та
рішення суду першої інстанції від 16
квітня та від 10 грудня 2013 року, у разі
набрання ними чинності, за висновком
апеляційного суду буде суперечити
загальним засадам цивільного
законодавства, встановленим ст. 3 ЦК
України.

Також апеляційний суд зазначав, що
позивачі ОСОБА_14 як спадкоємці ОСОБА_14
не позбавлені права звернутися до суду
з віндикаційним позовом до ОСОБА_9, який
на сьогодні є власником спірної
квартири на підставі договору
купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна з таких
підстав.

Передаючи справу на новий розгляд,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 07 листопада 2012 року
зазначав, що обґрунтовуючи своє право
на оспорення укладеного договору,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5
зазначали, що вони є спадкоємцями
померлого ОСОБА_14 та посилались на те,
що оспорюваний ними договір, укладений
між 18 вересня 2006 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, укладено з порушенням норм ЦК
України, оскільки спірний об'єкт
відчужила особа, яка не була його
власником, тобто зміст правочину
суперечить нормам ЦК України, що
відповідно до ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК
України є підставою для визнання його
недійсним.

Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції з огляду на неправильність в
даному випадку звернення із
віндикаційним позовом, апеляційний суд
мотивів, з яких скасовувались
попередні рішення касаційним судом не
врахував, не звернув уваги на те, що
задоволення віндикаційного позову
можливо, зокрема, у разі вибуття майна
із володіння власника поза його волею,
та відмовляючи в позові про визнання
недійсним договору з підстав
розпорядження майном особою, що не мала
такого права, фактично унеможливив
задоволення віндикаційного позову.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення та додаткового рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 04 березня 2014 року
скасувати.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 16 квітня 2013 року та
додаткове рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 10 грудня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель

О.В. Попович