Справа №488/4027/13-ц 21.07.2014 21.07.2014 21.07.2014
Провадження №22-ц/784/2083/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇН И

21 липня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Буренкової К.О.,

із секретарем судового засідання:
Свіщуком О.В.,

за участю: ОСОБА_1 - представника
відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 07 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про
тлумачення заповіту,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5, про тлумачення
заповіту.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_6 склав на її ім'я заповіт, в
якому на випадок смерті зробив
розпорядження, заповівши їй житловий
будинок з господарськими та побутовими
спорудами та будівлями, розташований
по АДРЕСА_1.

Але відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 25 квітня 1996 року
ОСОБА_6 належала на праві спільної
часткової власності лише ? частина
квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

В березні 2003 року вона звернулася до
П'ятої Миколаївської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за заповітом, але їй
у видачі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом відмовлено із -
за відсутності у неї оригіналів
правоустановчих докуменів на
заповідальний будинок АДРЕСА_1. Крім
цього, у заповіті та
правовстановлюючих документах
виявлені розбіжності в адресі
спадкового майна.

Посилаючись на наведене, позивачка
просила розтлумачити заповіт,
зазначивши, що вказаний у заповіті
житловий будинок АДРЕСА_1, розуміється
як належна ОСОБА_6 частина квартири
АДРЕСА_1.

В грудні 2013 року позивачка уточнила
позовні вимоги і зазначала, що після
смерті батьків ОСОБА_2 і ОСОБА_5
спадкодавець прийняв спадщину на
частину належної останнім вказаної
квартири, але відповідні документи на
спадщину не встиг оформити. Тому
позивачка остаточно просила
розтлумачити заповіт, зазначивши, що
вказаний у заповіті будинок АДРЕСА_1
слід розуміти як належні ОСОБА_6 3/8
частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 07 травня 2014 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Постановлено:

Розтлумачити зміст заповіту ОСОБА_6,
посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_1 року
приватним нотаріусом Миколаївської
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за № 1740,
зазначивши, що ОСОБА_6 на випадок його
смерті зроблено розпорядження на
належні йому 3/8 частини квартири
АДРЕСА_1.

Стягнуто з відповідачів на користь
позивачки по 307 грн. 50 коп. з кожного
витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачі
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову
ОСОБА_4 в задоволення позову. На їх
думку, рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм цивільного права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню із
наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
виходив з того, що складений ОСОБА_6 на
ім'я позивачки заповіт від ІНФОРМАЦІЯ_1
року має суперечливий характер та
породжує спір між спадкоємцями, у
зв'язку з цим виникає необхідність
уточнення його змісту і позивачкою
надані докази на підтвердження
заявлених вимог.

Проте з таким висновком суду не можна
погодитись із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 25 квітня 1996 року,
виданого органом приватизації
Миколаївського міськвиконкому, та
довідки Миколаївського міжміського
бюро технічної інвентаризації від 25
листопада 2011 року ОСОБА_6 являвся
власником ? частини квартири АДРЕСА_1.

Довідка П'ятої Миколаївської державної
нотаріальної контори від 06 лютого 2003
року свідчить, що ОСОБА_6 успадкував
частину цієї ж квартири після смерті
батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Із інформації державного нотаріуса
П'ятої Миколаївської державної
нотаріальної контори від 06 жовтня 2011
року видно, що позивачка прийняла
спадщину після смерті ОСОБА_6

Згідно заповіту, посвідченого
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу від
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_6 заповів
ОСОБА_4 належний йому житловий будинок
з господарськими та побутовими
спорудами та будівлям, який
знаходиться у АДРЕСА_1.

Відповідно до інформації Корабельного
відділу реєстрації актів цивільного
стану Миколаївського міського
управління юстиції від 10 квітня 2010 року
внесено зміни в актовий запис про
смерть спадкодавця, відповідно до яких
прізвище останнього ОСОБА_6.

Відповідно до статті 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статті 317 ЦК України право
розпоряджання майном є однією зі
складових права власності, поряд із
правом володіння і користування
майном.

Із матеріалів справи вбачається, що
спадкодавець ОСОБА_6 заповів ОСОБА_4
житловий будинок з господарськими та
побутовими спорудами та будівлям, який
знаходиться у АДРЕСА_1, а не частину
вказаної квартири АДРЕСА_1 власником
якої він являвся.

Наполягаючи на задоволенні уточнених
позовних вимог, ОСОБА_4 просила
розтлумачити заповіт, зазначивши, що
вказаний у заповіті будинок АДРЕСА_1,
слід розуміти як належні ОСОБА_6 3/8
частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК
України зміст правочину може бути
витлумачений стороною (сторонами). На
вимогу однієї або обох сторін суд може
постановити рішення про тлумачення
змісту правочину.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України
тлумачення заповіту може бути
здійснене після відкриття спадщини
самими спадкоємцями. У разі спору між
спадкоємцями тлумачення заповіту
здійснюється судом відповідно до
статті 213 цього Кодексу.

Однак, тлумачення заповіту судом не
повинно змінювати волі заповідача,
тобто підміняти собою сам заповіт. Суд
не може брати на себе права власника
щодо розпоряджання його майном на
випадок смерті. Тлумачення заповіту є
лише інструментом з'ясування волі
заповідача після його смерті. Отже, суд,
здійснюючи тлумачення заповіту, не
повинен виходити за межі цього процесу
та змінювати (доповнювати) зміст
заповіту, що може спотворити волю
заповідача.

При цьому, частина 2 статті 213 ЦК України
не допускає, щоб при тлумаченні
правочину здійснювався пошук волі
учасника правочину, який не знайшов
відображення у тексті самого
правочину. При тлумаченні заповіту не
допускається і внесення змін у зміст
заповіту, ураховуючи також, що
заповіт - це особисте розпорядження
фізичної особи щодо належного їй майна,
яким вона відповідно до законодавства
має право розпоряджатися на момент
укладення заповіту.

Наведене свідчить, що спадкодавець
ОСОБА_6 заповів позивачці нерухоме
майно, власником якого він не
являється.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
не звернув належної уваги на зміст
заповіту та вимоги матеріального
права, якими врегульовано спірні
правовідносини, і оскаржуваним рішення
фактично змінив волю спадкодавця,
викладену в заповіті.

Оскільки рішення ухвалено з порушення
вимог процесуального і матеріального
права, то відповідно до п.п.1,3,4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України воно підлягає скасуванню
із ухваленням нового рішення, яким в
позові ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 07 травня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5, про тлумачення
заповіту відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але з цього
часу може бути оскаржене в касаційному
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуюча:
Судді: