Справа № 438/1184/13
Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/3498/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:46
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника
позивачки ОСОБА_4;

ОСОБА_5 - представника відповідачки
ОСОБА_6;

третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
заочне рішення Бориславського
міського суду Львівської області від 14
лютого 2014 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_6, треті особи: Державне
комунальне підприємство
„Житлово-експлуатаційна контора № 2" м.
Борислава, виконавчий комітет
Бориславської міської ради Львівської
області (як орган опіки та піклування) і
ОСОБА_7, у якому просила суд ухвалити
рішення, яким визнати відповідачку
такою, що втратила право користування
квартирою АДРЕСА_1 (в подальшому -
„спірна квартира").

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим,
що спірна квартира відноситься до
житлового фонду Бориславської міської
ради і перебуває на балансі ДКП «ЖЕК №
2» м. Борислава. У квартирі
зареєстровано четверо осіб: позивачка,
її дві доньки та відповідачка, яка
фактично у згаданій квартирі не
проживає, оскільки разом з мамою
проживає у квартирі АДРЕСА_2. У спірній
квартирі раніше також був
зареєстрований і батько відповідачки,
однак рішенням Бориславського
міського суду Львівської області від
22.10.2009 року його було визнано таким, що
втратив право користування цією
квартирою. В ході розгляду згаданої
справи питання про визнання
відповідачки ОСОБА_6 такою, що втратила
право користування спірною квартирою,
не ставилося з тих міркувань, що на той
час їй виповнилося лише 13 років, однак
на даний час остання, як особа, яка
досягла 14 років, відповідно до ч.3 ст. 29
ЦК України вільно обрала собі місце
проживання разом з мамою за іншою
адресою (а.с. 2-3).

Оскаржуваним заочним рішенням позов
задоволено. Визнано ОСОБА_6 такою, що
втратила право користування спірною
квартирою (а.с. 74-75).

Ухвалою Бориславського міського суду
Львівської області від 20 березня 2014
року заяву відповідачки про перегляд
заочного рішення по справі залишено
без задоволення (а.с. 79-81, 90-91) і
відповідачка оскаржила це рішення в
загальному порядку.

Апелянт просить оскаржуване рішення
скасувати і дану „цивільну справу ...
призначити до розгляду в загальному
порядку", покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Вважає, що суд неправомірно
протокольною ухвалою повернув їй її
зустрічний позов до ОСОБА_4 про
усунення перешкод в користуванні
житлом та вселення.

Звертає увагу на те, що у спірній
квартирі ніхто не проживає, а також на
те, що вона навчається на денному
відділенні в ліцеї № 7 міста Борислава
і на час розгляду судом даної справи їй
не виповнилось 18-ти років, оскільки
вона народилася 18 червня 1996 року і до
досягнення повноліття змушена була
проживати разом з матір'ю, а відтак
відсутність її за місцем реєстрації
пов'язана з об'єктивними та незалежними
він неї обставинами (а.с. 95-98).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта і третьої особи
(матері апелянта) на підтримання
доводів апеляційної скарги та
заперечення цих доводів зі сторони
представника позивачки, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Задоволення позовних вимог суд
мотивував тим, що відповідачка без
поважних на те причин у спірній
квартирі більше шести місяців не
проживає, хоча перешкод у користуванні
згаданою квартирою їй ніхто не чинить.

Однак, вище наведені висновки судом
зроблені за неповного з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права, виходячи з
наступного.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 160 і 161
Сімейного кодексу України, якщо батьки
проживають окремо, місце проживання
дитини, яка досягла чотирнадцяти років,
визначається нею самою, і лише у
випадку, коли у судовому порядку буде
встановлено, що жоден із батьків не
може створити дитині належних умов для
виховання та розвитку, на вимогу
близьких родичів дитини остання може
бути передана комусь із них.

Тобто, як вбачається з вище наведених
норм матеріального права, місцем
проживання дитини (якою, у
відповідності до ч.1 ст. 6 СК України, є
особа до досягнення нею вісімнадцяти
років) є місце проживання її батьків
або одного з них.

В той же час, на час розгляду даної
справи судом і на час ухвалення ним
оскаржуваного рішення відповідачці
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ще не виповнилося
18 років, а відтак з об'єктивних причин
вона не могла самостійно проживати у
спірній квартирі, оскільки її батьки не
були зареєстрованими у цій квартирі і у
ній не проживали.

За наведених вище обставин висновок
суду про те, що відповідачка ОСОБА_6 у
спірній квартирі більше шести місяців
не проживає без поважних на те причин,
не відповідає фактичним обставинам
справи та зроблений з порушенням норм
матеріального права.

Крім цього, як вбачається з Акту
обстеження житлово-побутових умов від
23.10.2013 року, сама ж позивачка ОСОБА_4
також тривалий час у спірній квартирі
не проживає, оскільки проживає разом зі
своїми неповнолітніми дітьми за межами
України - в Іспанії (а.с. 27).

Як також вбачається з матеріалів
справи, в ході судового розгляду справи
відповідачкою ОСОБА_6 було подано до
суду зустрічний позов про усунення
перешкод в користуванні житлом і
вселення, який судом їй було повернуто
протокольною ухвалою (а.с. 43), що є
порушенням норм процесуального права,
оскільки підстави для повернення заяви
(в т.ч. - і зустрічної) передбачені у ст.
121 ЦПК України, ухвала про повернення
заяви може бути оскарженою у
апеляційному порядку, а повернення
судом зустрічного позову протокольною
ухвалою позбавило ОСОБА_6 (як позивачку
за зустрічним позовом) права на
апеляційне оскарження такої ухвали.

За вище наведених обставин оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про відмову ОСОБА_4
у задоволенні її позовних вимог до
ОСОБА_6, оскільки чинним процесуальним
законодавством не передбачено
призначення „цивільної справи ... до
розгляду в загальному порядку" за
результатами її апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п. 4,
314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 частково
задовольнити.

Заочне рішення Бориславського
міського суду Львівської області від 14
лютого 2014 року скасувати і ухвалити
нове, яким відмовити ОСОБА_4 у
задоволенні її позовних вимог до
ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 121
грн. 80 коп. судового збору сплаченого за
подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: