У х в а л а

23 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої
Т.П., Парінової І.К.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України від 24 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «38 відділ
інженерно-технічних частин» (далі - ДП
«38 відділ інженерно-технічних частин»)
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди та
витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, рішенням суду від 11 червня 2013 року,
яке набрало законної сили його
поновлено на роботі з виплатою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у сумі 85 773 грн 36 коп., рішення
суду допущено до негайного виконання в
частині поновлення та стягнення
заробітної плати за один місяць.
Відповідач виконав рішення суду лише
2 серпня 2013 року. На підприємстві
позивач працював з 2 серпня по
5 серпня 2013 року, після чого написав
заяву про звільнення за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.
При звільненні підприємство з ним
провело розрахунок за відпрацьовані
робочі дні, але остаточний розрахунок
провело лише 9 грудня 2013 року.
Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 11
червня 2013 року по 2 серпня 2013 року у сумі
10 831 грн 52 коп.; середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
з 5 серпня 2013 року по 9 грудня 2013 року у
сумі 25 653 грн 60 коп.,
стягнути витрати на правову допомогу у
розмірі 500 грн та моральну шкоду у
розмірі 5 000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14 січня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з ДП «38
відділ інженерно-технічних частин» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 26
липня 2013 року по 1 серпня 2013 року у сумі 1
425 грн 20 коп., середній заробіток за час
затримки по день фактичного розрахунку
за період з 6 серпня 2013 року по 11 жовтня
2013 року у сумі 13 966
грн 96 коп., відшкодування моральної
шкоди у сумі 500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
березня 2014 року рішення районного суду
в частині задоволення позову скасовано
та ухвалено нове рішення, яким стягнуто
з ДП «38 відділ інженерно-технічних
частин» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за період з 11 червня 2013 року
по 1 серпня 2013 року у розмірі 8 480 грн. У
задоволенні позову ОСОБА_3 про
стягнення середнього заробітку з 5
серпня 2013 року по 9 грудня 2013
року відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 березня 2014
року у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Баглійського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від
14 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 6 березня 2014 року
відмовлено.

4 червня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали суду касаційної
інстанції від 24 березня 2014 року з
підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, зокрема положень ст.
ст. 116, 117 КЗпП України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, заявник
наводить постанови Верховного Суду
України від 27 березня 2013 року та
від 29 січня 2014 року, прийняті при
розгляді заяв про перегляд судових
рішень з підстав неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції норм матеріального права у
подібних правовідносинах.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 9
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року
(із подальшими змінами) № 11 «Про судову
практику застосування статей 353-360
Цивільного процесуального кодексу
України», судовими рішеннями, на які
заявник посилається на підтвердження
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК України,
можуть бути рішення: Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ; Вищого адміністративного суду
України; Вищого господарського суду
України; Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,
ухвалених як судом касаційної
інстанції; апеляційних судів загальної
юрисдикції як судів касаційної
інстанції у цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку було надано Законом «Про
внесення змін до Закону України «Про
судоустрій України» щодо забезпечення
касаційного розгляду цивільних справ»
від 22 лютого 2007 року № 697-V.
Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним.

Таким чином, на зазначені постанови
Верховного Суду України від 27
березня 2013 року та від 29 січня 2014 року
не може здійснюватися посилання, як на
підтвердження підстави, встановленої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Також, на підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, заявником надано:
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 лютого 2011 року
у справі про стягнення заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди; ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 липня 2012 року у справі про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди; ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 лютого 2013 року у справі про
стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України», заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК, може бути
подана за сукупності таких умов: судом
(судами) касаційної інстанції при
розгляді двох або більше справ
неоднаково застосовано одні й ті самі
норми матеріального права; справи
стосуються спорів, які виникли з
подібних правовідносин; має місце
ухвалення різних за змістом судових
рішень судом (судами) касаційної
інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Розглянувши заяву ОСОБА_3, колегія
суддів не знаходить підстав для
допуску вказаної цивільної справи до
провадження Верховного Суду України в
порядку, встановленому главою 3 розділу
5 ЦПК України, оскільки з наданих копій
судових рішень, вбачається, що наведені
заявником підстави стосуються різних
позовних вимог та фактичних обставин у
порівнянні з ухвалою, про перегляд якої
ставиться питання.

Керуючись ст. ст. 354, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_3
до державного підприємства «38
відділ інженерно-технічних частин» про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди, витрат
на правову допомогу, за заявою ОСОБА_3
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 24 березня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова