АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/1462/14-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1181/К/14
Суддя Бардін О.С.
Суддя-доповідач - Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П.,
Ляховської І.Є.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на ухвалу
Довгинцівського районного суду м.
Кривого Рогу від 21 березня 2014 року про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 про захист
прав споживачів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 на підставі
ст.ст. 151-153 ЦПК України подала до суду
заяву про вжиття заходів забезпечення
позову шляхом накладення арешту на
рухоме та нерухоме майно, яке належить
відповідачу ОСОБА_3 та шляхом
встановлення заборони вчиняти дії
Реєстраційній службі Криворізького
міського управління юстиції
Дніпропетровської області по
проведенню державної реєстрації по
припиненню підприємницької діяльності
фізичної особи- підприємця ОСОБА_3

Ухвалою Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2014
року заяву ОСОБА_2. про забезпечення
позову залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить ухвалу суду про відмову у
забезпеченні позову скасувати, та
постановити нову ухвалу якою
задовольнити заяву ОСОБА_2 про
забезпечення позову шляхом
встановлення заборони вчиняти дії
Реєстраційній службі Криворізького
міського управління юстиції
Дніпропетровської області по
проведенню державної реєстрації по
припиненню підприємницької діяльності
фізичної особи- підприємця ОСОБА_3, з
тих підстав, що зазначена ухвала є
незаконною та необґрунтованою.

Так, суд першої інстанції
постановляючи оскаржувану ухвалу не
взяв до уваги, що причиною забезпечення
позову, шляхом заборони вчиняти дії є
необхідність у запобіганні можливого
уникнення ФОП ОСОБА_3 від виконання
зобов'язань за договором б/н від 27.03.2013
року про встановлення «Європаркану» та
сплати неустойки (пені, штрафу) або
повернення отриманих коштів у розмірі 8
250 грн., шляхом припинення
підприємницької діяльності та не
виконання кредиторських вимог.

Крім того, умовою застосування заходів
до забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно яке є
у відповідача на момент пред'явлення до
нього позову, може зникнути, зменшитись
за кількістю або погіршитись за якістю
на момент виконання рішення суду. Так у
заяві про забезпечення позову
заявником чітко викладені фактичні
обставини та надані докази, а саме
заява - вимога від 25.10.2013р., Лист вимога
кредитора до ФОП ОСОБА_3 від 05.03.2014р.,
Витяг ЄДР ЮО та ФОП серія АГ № 050846 від
04.04.2014 р., проте в порушення ст.. 212,213 ЦПК
України судом першої інстанції надані
докази залишені без належної правової
оцінки.

Судом першої інстанції не прийнято до
уваги те, що сама по собі заборона по
проведенню державної реєстрації по
припиненню підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не є
перешкодою у реалізації його права на
підприємницьку діяльність.

Більше того перелік видів забезпечення
позову за ч.1 ст.152 ЦПК не є вичерпним, а
докази про порушення конституційних
прав відповідача передбачених ст.ст.
42,43 Конституції України в розумінні
ст..57 ЦПК України у матеріалах справи
відсутні.

Перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
позовних вимог, заяви про забезпечення
позову та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відмовляючи в забезпеченні позову
шляхом встановлення заборони вчиняти
дії Реєстраційній службі
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області по
проведенню державної реєстрації по
припиненню підприємницької діяльності
фізичної особи- підприємця ОСОБА_3, суд
першої інстанції керувався ч.1 ст. 152 ЦПК
України відповідно до якої такий вид
забезпечення позову не передбачений та
виходив із того, що така заборона буде
порушенням конституційних прав
відповідача, передбачених ст. ст..42,43
Конституції України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод, чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Цивільне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України та цього Кодексу.

Статтею 151 ЦПК України
передбачено, що за заявою осіб, які
беруть участь у справі, суд може вжити
заходи забезпечення позову.

Під забезпеченням позову
розуміється вжиття судом передбачених
законом заходів, які створюють реальну
гарантовану можливість для виконання в
майбутньому рішення по справі в разі
задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову
спрямоване, перш за все, проти
несумлінних дій відповідача, який може
сховати майно, продати, знищити або
знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо
визначає як форму і порядок звернення
до суду із клопотанням про вжиття
заходів забезпечення позову, так і
підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття
заходів забезпечення позову є
наявність обставин, які свідчать або
дозволяють достовірно припустити, що
невжиття цих заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання
майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу
змагальності сторін і загальних правил
розподілу тягаря доказування обов'язок
доведення підстав для застосування
заходів забезпечення позову
покладається на особу, яка заявляє
відповідне клопотання.

Згідно вимог ч.1 ст.152 ЦПК України
позов забезпечується:

1/ накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або інших осіб;

2/ забороною вчиняти певні дії;

3/ встановленням обов'язку вчинити
певні дії та інші.

Відповідно до вимог п.3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
22 грудня 2006 "Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову" згідно із п.1 ч.1 ст.
152 ЦПК України позов майнового
характеру дозволяється забезпечувати
шляхом накладення арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або інших осіб.

Як роз'яснено у п.п. 4, 7, 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України N 9 від 22.12.2006 р. «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову», розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

При встановленні зазначеної
відповідності слід враховувати, що
вжиті заходи не повинні перешкоджати
господарській діяльності юридичної
особи або фізичної особи, яка здійснює
таку діяльність і зареєстрована
відповідно до закону як підприємець.

Як убачається з матеріалів
справи, а саме позовної заяви ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про захист прав споживачів, спір
виник з приводу стягнення з ФОП ОСОБА_3
коштів, отриманих ним за договором б/н
від 27.03.2013 року про встановлення
«Європаркану» та сплати ним неустойки
(пені, штрафу) або повернення отриманих
коштів у розмірі 8 250 грн.

В той же час, подавши заяву про
забезпечення позову, ОСОБА_2 просила
суд заборонти вчиняти дії
Реєстраційній службі Криворізького
міського управління юстиції
Дніпропетровської області по
проведенню державної реєстрації по
припиненню підприємницької діяльності
фізичної особи- підприємця ОСОБА_3, у
зв'язку з чим є припущення, що він не
виконає рішення суду про стягнення з
нього боргу.

Таким чином, ОСОБА_2 у поданій нею заяві
про забезпечення позову просила суд
заборонити вчиняти певні дії саме
Реєстраційній службі Криворізького
міського управління юстиції
Дніпропетровської області, щодо
здійснення нею своїх обов'язків, що
суперечить вимогам п.2 ч.1 ст.152 ЦПК
України.

Так фізичні особи-суб'єкти
підприємницької діяльності, у
розумінні положень Глави 5 ЦК України,
визнаються суб'єктами господарювання
(п.2 ч.2 ст.55 ГК України), тому на їх
відносини з приводу «безпосереднього
здійснення господарської діяльності»
чи здійснення «господарської
діяльності» взагалі поширюється
чинність Господарського кодексу.

Статтею 501 ЦК України, визначено
обов'язки фізичної особи - підприємця
за зобов'язаннями, пов'язаними з
припиненням її підприємницької
діяльності

У разі припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця
вимоги її кредиторів задовольняються у
встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, що станом на 04.03.2014 рік згідно
Витягу з Єдиного Державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців відносно ФОП ОСОБА_3
міститься запис про перебування в
стані припинення з 25.02.2014 року та
останньою датою заявлення
кредиторських вимог є 03.05.2014 р., не є
підставою для того, щоб вважати що
заявлені ОСОБА_2 вимоги, провадження по
яким відкрито ухвалою Довгинцівського
районного суду м. Кривого Рогу від
14.03.2014 року не будуть виконані у разі
постановлення судом рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про захист прав споживачів.

Оскільки, згідно із ст..52 ЦК України
фізична особа - підприємець відповідає
за зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення. Фізична особа - підприємець,
яка перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

Крім того відповідно до Постанови
Пленуму Верховного Суду України N 9 від
22.12.2006 р. «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», вирішуючи
питання про забезпечення позову, суд
має брати до уваги інтереси не тільки
позивача, а й інших осіб, права яких
можуть бути порушені у зв'язку із
застосуванням відповідних заходів.
Обмеження можливості господарюючого
суб'єкта користуватися та
розпоряджатися власним майном може
призвести до незворотних наслідків.

Що в свою чергу спростовує доводи
апеляційної скарги, з приводу того, що
заявлений вид забезпечення позову не
буде ні в якій мірі порушувати
конституційні права відповідача
передбачені ст.ст. 42,43 Конституції
України.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо відсутності
підстав для забезпечення позову у
такий спосіб, який просила застосувати
позивач у поданій нею заяві.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвала суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Довгинцівського районного суду
м. Кривого Рогу від 21 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: