У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором безвідсоткової позики та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про розірвання договору
купівлі-продажу за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 20 серпня
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20
березня 2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 2 липня 2011 року між
нею та ОСОБА_4 укладено договір
безвідсоткової позики, за умовами
якого вона передала у борг останньому 50
000 грн строком на шість місяців, про що
ним складена розписка. Грошові кошти
відповідач у передбачений договором
строк не повернув, тому просила
стягнути з відповідача 50 000 грн.

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, який згодом
уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що 27
квітня 2009 року між ним та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу
нерухомості, на підставі якого він
набув у власність будівлю котеджу
та земельну ділянку площею 0,0663 га по
АДРЕСА_1. Зазначене нерухоме майно
передано ОСОБА_3, проте розрахунок за
нього остання здійснила частково,
зобов'язавшись відповідно до письмової
розписки сплатити 200 000 грн до 27 серпня
2009 року. Грошові кошти відповідач у
передбачений строк не сплатила , тому
просив розірвати зазначений договір
купівлі-продажу, припинити право
власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме
майно та визнати за ним право власності
на це майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 20 серпня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20
березня 2013 року, первісний та
зустрічний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики від 2 липня 2011
року у сумі 50 000 грн.

Розірвано договір купівлі-продажу
нерухомості від 27 квітня 2009 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Припинено право власності ОСОБА_3 на
будівлю котеджу та земельну ділянку
площею 0,0663 га по АДРЕСА_1 та визнано за
ОСОБА_4 право власності на зазначене
нерухоме майно.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у
порядку повернення сторін у попереднє
становище (реституції) 250 009 грн
сплачених у рахунок часткової оплати
за договором купівлі-продажу
нерухомості від 27 квітня 2009 року.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 20 серпня
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20
березня 2013 року в частині задоволення
зустрічних позовних вимог та ухвалити
в цій частині нове рішення про відмову
у задоволенні таких, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

У іншій частині рішення судів
попередніх інстанцій не оскаржено і
підстав перевіряти їх законність і
обґрунтованість у цій частині у суду
касаційної інстанції немає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 не виконала своїх зобов'язань
за договором купівлі-продажу
нерухомості від 27 квітня 2009 року щодо
сплати грошових коштів, тому договір
має бути розірваний з поверненням
виконаного за зобов'язанням.

Переглядаючи рішення
суду першої інстанції за апеляційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ», апеляційний суд
виходив із недоведеності порушення
оскаржуваним рішенням прав та
інтересів зазначеного товариства, яке
не брало участі у справі, з посиланням
на положення ст. 292 ЦПК України.

Проте до таких висновків суд
апеляційної інстанції дійшов з
порушенням норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції з доданих
до апеляційної скарги доказів
встановлено, що 1 листопада 2001 року між
Лікувально-оздоровчим комплексом
«МАРАТ», правонаступником якого є
товариство з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ», та приватним
підприємством «Фірма «Хелп» укладено
договір купівлі продажу № 9, на
підставі якого останнє набуло право
власності на котеджі - НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 загальною площею 221,5 кв.м по
АДРЕСА_2.

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 20 серпня 2003 року,
укладеного між приватним
підприємством «Фірма «Хелп» та ОСОБА_5,
остання набула право власності на
котеджі НОМЕР_1, НОМЕР_2 загальною
площею 137,7 кв.м за тією ж адресою.

Ні підставі рішення Гаспринської
сільської ради м. Ялти Автономної
Республіки Крим від 29 грудня 2003 року
спірним котеджам присвоєна юридична
адреса: АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу
від 17 травня 2006 року ОСОБА_6 набула
право власності на спірну будівлю
котедж АДРЕСА_1.

5 лютого 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
укладено договір купівлі-продажу, на
підставі якого остання набула у
власність котедж № 2.

6 липня 2007 року на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_7,
ОСОБА_4 набув у власність котедж № 2.

27 квітня 2009 року ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу нерухомості
передав у власність ОСОБА_3 спірний
котедж та земельну ділянку площею 0,0663
га по АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 2 червня 2009
року, яке набрало законної сили, позов
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу № 9, укладений між
Лікувально-оздоровчим комплексом
«МАРАТ», правонаступником якого є
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ», та приватним
підприємством «Фірма «Хелп», на
підставі якого останнє набуло у
власність котеджі НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 загальною площею 221,5 кв.м по
АДРЕСА_2.

Рішенням Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 6 липня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 5 листопада 2012 року,
позов товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» задоволено.

Витребувано від ОСОБА_3 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» котедж № 2 загальною
площею 140, 3 кв.м по шосе Алупкінське, 70-В
у смт Гаспра м. Ялта Автономної
Республіки Крим.

Визнано за товариством з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» право власності на
зазначений котедж № 2 та скасовано
державну реєстрацію права власності на
нього за ОСОБА_3

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» участі у дійсній
справі в суді першої інстанції не
брало.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 20 серпня 2012 року вирішено
питання щодо визнання права власності
на котедж та земельну ділянку площею
0,0663 га по шосе Алупкінське, 70-В у смт
Гаспра м. Ялти Автономної Республіки
Крим.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Обґрунтовуючи клопотання про
поновлення строку на апеляційне
оскарження зазначеного рішення суду
першої інстанції та апеляційну скаргу,
товариство з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» зазначало, що
оскаржуваним рішенням суду першої
інстанції від 20 серпня 2012 року
вирішено питання про його права та
обов'язки, оскільки воно як власник, що
набув майно на підставі рішення
Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 6 липня 2012 року,
залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 5 листопада 2012 року,
не може здійснити державну реєстрацію
права власності на це майно та
розпорядитися ним.

Постановляючи ухвалу про залишення
рішення суду першої інстанції без змін,
суд апеляційної інстанції, у порушення
вимог ст. 212-214, 315 ЦПК України,
встановивши зазначені обставини
справи, належним чином не перевірив
доводів апеляційної скарги про те, що
на момент ухвалення оскаржуваного
рішення суду першої інстанції спірне
нерухоме майно на підставі ухвали
Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 2 квітня 2012 року
перебувало під арештом і рішенням
Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 6 липня 2012 року
право власності на нього визнано за
заявником, що свідчить про наявність
спору та передчасність висновку про те,
що оскаржуваним судовим рішенням не
вирішено питання про права та обов'язки
заявника.

Крім того, відповідно до ст. 292 ЦПК
України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, а також особи,
які не брали участі у справі, якщо суд
вирішив питання про їх права та
обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відкривши апеляційне провадження у
справі за апеляційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ», апеляційний суд
визнав наявність у товариства права
апеляційного оскарження, яке чинне
цивільно-процесуальне законодавство у
осіб, що не брали участі у справі,
пов'язує виключно з вирішенням
оскарженим рішенням питання про права
та обов'язки цієї особи.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України 24 жовтня 2008 року № 12
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» судам роз'яснено, що при
поданні апеляційної скарги особою, яка
не має передбаченого ст. 292 ЦПК України
права на апеляційне оскарження, у тому
числі особою, яка не брала участі у
справі, про права та обов'язки якої суд
першої інстанції питання не вирішував,
подання скарги на ухвалу суду, що не
підлягає апеляційному оскарженню,
суддя-доповідач відповідно до цієї
норми та ч. 3 ст. 297 ЦПК України
постановляє ухвалу про відмову в
прийнятті апеляційної скарги. Якщо
зазначені обставини будуть
встановлені після прийняття
апеляційної скарги до розгляду,
апеляційний суд постановляє ухвалу про
закриття апеляційного провадження у
справі за такою скаргою.

З огляду на викладене, ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна визнати
законною та обґрунтованою, тому така
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну товариства з обмеженою
відповідальністю «Лікувальний
комплекс «МАРАТ» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20
березня 2013 року в частині вирішення
вимог за зустрічним позовом скасувати,
справу в цій частині направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

В.О.Савченко