У х в а л а

іменем україни

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Мазур Л.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення кредитної заборгованості за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 03 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 11 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 20 березня 2007 року ОСОБА_3 отримав
кредитні кошти у розмірі 2 914 грн. 80 коп.
Оскільки він порушив умови кредитного
договору, Заводський районний суд м.
Миколаєва 20 червня 2008 року видав
судовий наказ про стягнення з нього
всієї суми кредиту. Враховуючи те, що
відповідач не виконав зазначений
судовий наказ, кредитні кошти не
повернув, позивач, з урахуванням
уточнень позовних вимог, просив
стягнути з нього заборгованість за
відсотками за користування кредитом у
розмірі 13 550 грн. 11 коп., заборгованість
по оплаті комісії у розмірі 1 049 грн. 30
коп., пеню у розмірі 37 724 грн. 20 коп.,
штраф (фіксована частина) у розмірі 250
грн. та штраф (процентна складова) у
розмірі 2 616 грн. 18 коп.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 03 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 11 лютого 2014 року, у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
пропуску ПАТ КБ «ПриватБанк»
трирічного строку позовної давності,
про застосування якого заявив
відповідач. При цьому суди зазначили,
що позивач не довів ознайомлення та
надання відповідачем згоди на Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт), якими
збільшено строк позовної давності до 5
років.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 20 березня 2007
року ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитний договір,
відповідно до умов якого отримав
кредитні кошти у розмірі 2 914 грн. 80 коп.
У результаті порушення умов кредитного
договору за ним утворилася
заборгованість і Заводський районний
суд м. Миколаєва видав судовий наказ
про стягнення з нього усієї суми
кредиту.

Пред'являючи позов, банк посилався на
те, що відповідач не виконав зазначений
судовий наказ, кредитні кошти не
повернув, що є підставою для
нарахування заборгованості за
відсотками за користування кредитом,
комісії, пені та штрафів.

Суди дійшли до передчасного висновку
про пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» строку
позовної давності, оскільки у
порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
належним чином не перевірили його
доводів відносно наявності
домовленості сторін про збільшення
строку позовної давності, викладеної у
п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які є невід'ємною частиною
кредитного договору.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Відповідно до умов кредитного договору
його складовою частиною є Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт). З
даним пунктом боржник ознайомився та
погодився, про що свідчить його підпис
на заяві, вказаний пункт в
установленому законом порядку
недійсним не визнавався (а.с. 4).

При цьому на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315
ЦПК України суди належним чином не
встановили, яка редакція умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) діяла на
період укладення кредитного договору,
а, відтак, висновок про застосування до
спірних правовідносин трирічного
строку позовної давності є
передчасним.

Крім того, вирішуючи спір, суди не
звернули уваги на те, що судовим
наказом вся сума кредитної
заборгованості вже стягнута, отже, не
визначились із тим, чи підлягають
стягненню суми, передбачені договором
поза межами строку його дії і не
звернули уваги на роз'яснення, дані
судам у п. 17 (2 абз.) постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
де зазначено, що наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє правовідносин сторін
кредитного договору, не звільняє
останнього від відповідальності за
невиконання грошового зобов'язання та
не позбавляє кредитора права на
отримання сум, передбачених частиною
другою статті 625 ЦК, оскільки
зобов'язання залишається невиконаним
належним чином відповідно до вимог
статей 526, 599 ЦК.

Отже, суди не уточнили позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 03 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 11 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

Л.М. Мазур

І.М. Фаловська