Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 січня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.,

при секретарі: Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Виноградівського районного
суду від 25 листопада 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про встановлення факту
постійного проживання із спадкодавцем
та визнання прав та обов'язків
забудовника, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Виноградівського районного суду з
позовом про встановлення факту
постійного проживання із спадкодавцем
та визнання прав та обов'язків
забудовника.

Позовну вимогу обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її бабка
ОСОБА_6 після смерті якої залишилося
спадкове майно: житловий будинок з
надвірними спорудами за адресою
АДРЕСА_1.

За життя померла залишила заповіт від
16.08.2012 року, яким все майно заповіла
позивачці.

Після звернення до нотаріальної
контори з приводу оформлення спадщини,
отримала відмову із-за відсутності
правовстановлюючих документів та
пропуску строку для прийняття
спадщини.

Вважає, що спадщину вона прийняла так
як проживала з спадкодавцем разом. Так,
у зв'язку з хворобою та похилим віком,
бабуся, за рік до смерті, перейшла на
постійне місце проживання до неї в
АДРЕСА_2, що стверджується довідками
Королівської селищної ради та можуть
підтвердити свідки.

Спадкове майно в цілому рахується за
померлою ОСОБА_6, а тому вважає, що до
складу спадщини входять права та
обов'язки забудовника.

За таких обставин просила суд: 1)
встановити факт постійного проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на час відкриття
спадщини; 2) визнати за нею права та
обов'язки забудовника житлового
будинку з надвірними спорудами в
АДРЕСА_1 в цілому в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_6

Рішенням Виноградівського районного
суду від 25 листопада 2013 року в
задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та постановити
нове рішення про задоволення позову.
Зокрема зазначає, що матеріалами
справи доведений факт її постійного
проживання з бабусею на момент смерті.
Суд першої інстанції безпідставно не
взяв до уваги та критично оцінив
довідки Королівської селищної ради та
показання свідків з цього приводу. При
цьому вважає, що реєстрація місця
проживання не є безспірним доказом
проживання особи за вказаною адресою.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять її відхилити,
а рішення суду першої інстанції
залишити без змін. Зокрема посилаються
на суперечливість довідок
Королівської селищної ради, а також що
позивачка з своєю сім'єю взагалі
проживає за адресою в АДРЕСА_3.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
вона підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_6, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (а.с.12).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6
залишила заповіт згідно якого все своє
майно, де б воно не знаходилося і з чого
б воно не складалося заповіла внучці
ОСОБА_2 (а.с.14). Даний заповіт є чинним та
ніким в судовому порядку не
оспорюється.

Предметом спору по даній справі є
житловий будинок з надвірними
спорудами, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок
знаходиться на земельній ділянці, яка
згідно довідки Королівської селищної
ради рахується за померлою ОСОБА_6
(а.с.16).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відсутні докази, які підтверджують
будівництво спірного будинку згідно з
законом та прийняття його в
експлуатацію. Стосовно вимоги позивача
про встановлення факту постійного
проживання, суд критично оцінив докази
надані позивачкою, а також зазначив, що
знаходження особи за певною адресою
без реєстрації за цією адресою не може
вважатися її місцем проживання.

Однак з даним висновком суду першої
інстанції не може повністю погодитись
колегія суддів виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

В той же час ЦК України не дає
визначення постійного, переважного або
тимчасового проживання.

Натомість ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» оперує
визначеннями місце перебування та
місце проживання: місце перебування -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік; місце проживання -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

Аналізуючи вказані норми права можна
дійти висновку, що проживання в певному
місці буде постійним якщо особа
проживала в ньому не менше шести
місяців.

При цьому, хоча вказаний Закон
встановлює обов'язок особи
зареєструвати своє місце проживання
після прибуття до нового місця
проживання, однак він не встановлює
жодних правових наслідків у разі не
дотримання вказаного обов'язку.

Таким чином місце проживання особи та
місце реєстрації не є тотожними
поняттями. Реєстрація особи за певною
адресою не є безперечним доказом
проживання особи за такою адресою та не
встановлює презумпцію проживання
особи за цією адресою. Отже помилковим
є висновок суду, що знаходження особи
за певною адресою без реєстрації за
цією адресою не може вважатися її
місцем проживання.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ствердили, що ОСОБА_6
на протязі останнього року свого життя
проживала з ОСОБА_2 в буд. АДРЕСА_2. Суд
першої інстанції вважав покази даних
свідків суб'єктивними, які базуються на
власному розумінні даними особами
терміну «місце проживання». Однак
вказані свідки чітко вказали, що
близько року ОСОБА_6 жила з своєю
внучкою та ОСОБА_3 в будинку по АДРЕСА_2,
де і померла. При цьому вона була хвора,
а позивачка за нею доглядала і після
смерті з своїм батьком ОСОБА_3
похоронила її. Показання даних свідків
не свідчать, що їхнє розуміння терміну
«місце проживання» є відмінним від
того, як цей термін визначає цивільне
законодавство.

Крім того, покази даних свідків
узгоджуються з двома довідками
Королівської селищної ради від 09.07.2013
року та від 19.07.2013 року, з яких
вбачається, що ОСОБА_6 фактично
проживала за адресою в АДРЕСА_2 (хоча
була зареєстрована по АДРЕСА_1), а разом
з нею протягом року проживала ОСОБА_2
(а.с.17, 18). При цьому, дані довідки не
суперечать одна одній, як про це
вказують ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в своєму
запереченні на апеляційну скаргу,
оскільки перша визначає список всіх
осіб, які проживали за адресою АДРЕСА_2,
серед яких є і позивачка, а друга вказує
про проживання на день смерті протягом
року позивачки разом з померлою за
вказаною адресою.

Зазначені докази узгоджуються між
собою та іншими матеріалами справи не
спростовуються. Більше того, один із
відповідачів ОСОБА_5 (який заперечує
проти задоволення позову), даючи суду
пояснення підтвердив факт проживання
ОСОБА_6 з позивачкою. Зокрема ОСОБА_5
пояснив суду, що: «Після смерті батька
залишилася мати, за якою ніхто не
доглядав, так як з нею було важко жити.
Він приносив їй продукти, мати почала
випивати та захворіла і її рідна сестра
забрала до себе. Він говорив позивачці,
що будуть доглядати маму по черзі,
однак ОСОБА_2 забрала її до себе.»
(а.с.53-60).

За таких обставин, оцінюючи всі докази
в сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що позивачкою, належними
та допустимим доказами доведено факт
її проживання на протязі року з
померлою ОСОБА_6, а відповідачами,
всупереч приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, дані обставини не спростовані.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що позовна вимогам
ОСОБА_2 про встановлення факту
постійного проживання підлягає
задоволенню.

З приводу позовної вимоги ОСОБА_2 про
визнання прав та обов'язків
забудовника, колегія суддів констатує
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на
спірний будинок відсутні
правовстановлюючі документи і такий не
приймався в експлуатацію.

Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» якщо будівництво
здійснювалося згідно із законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов'язки як
забудовника входять до складу
спадщини.

Із зазначеного слідує, що позовна
вимога про визнання прав та обов'язків
забудовника в порядку спадкування може
бути задоволена за доведеності
одночасно двох умов: 1) будівництво
здійснювалося згідно з законом; 2)
забудовник помер до завершення
будівництва.

З технічного паспорту на спірний
будинок слідує, що він збудований в 1970
році (надвірні споруди в 1980 році), тобто
задовго до смерті ОСОБА_6 (а.с.21-23). Дана
обставина також підтверджується
довідкою КП «Виноградівське РБТІ» від
26.02.2013 року за №43, в якій вказано, що
спірний будинок завершений
будівництвом (а.с.6).

При цьому колегія суддів враховує, що
порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна, на які
відсутні акти прийняття їх в
експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94
«Прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів» та в листі
Державного комітету України з
будівництва та архітектури від 23
березня 1999 року № 12/5-126, в якому,
зокрема, роз'яснюється:

- оформлення свідоцтва на право
власності на об'єкти, які були
закінчені будівництвом після 05 серпня
1992 року і на цей час не прийняті в
експлуатацію, проводиться тільки за
наявності актів прийняття їх в
експлуатацію відповідними комісіями -
державними приймальними або
державними технічними;

- по об'єктах, що збудовані до 05 серпня
1992 року, тобто до прийняття постанови
КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою
встановлено порядок прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, при їх реєстрації для
оформлення права власності одним із
документів є висновок про технічний
стан будинку (будівлі), що складається
БТІ.

Виходячи зі змісту наведених
нормативних актів, відсутність акту
прийняття в експлуатацію будинку, який
збудовано до 05.08.1992 року, не свідчить, що
такий будинок є незавершеним
будівництвом.

Таким чином, спірний будинок не може
вважатися незавершеним будівництвом.
Крім того, позивачкою не надано доказів
того, що будівництво здійснювалося
згідно з законом, зокрема рішення
органу місцевого самоврядування про
виділення земельної ділянки під
будівництво та дозволу на проведення
будівельних робіт.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
відсутні підстави для задоволення
позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання
прав та обов'язків забудовника.

За таких обставин, рішення
Виноградівського міськрайонного суду
від 25 листопада 2013 року, відповідно до
п.п.1, 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Виноградівського районного
суду від 25 листопада 2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про встановлення факту постійного
проживання із спадкодавцем та визнання
прав та обов'язків забудовника -
задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання
ОСОБА_2 із ОСОБА_6 станом на 14 жовтня 2012
року.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, після чого
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції

Суддя-доповідач

Судді