УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_7 про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 23 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 23 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 14 червня 2011 року між ним
та відповідачем був укладений
безстроковий трудовий договір,
відповідно до якого він виконував
обов'язки водія, експедитора і слюсаря.

06 квітня 2012 року позивача було
звільнено з роботи, проте повного
розрахунку з ним не проведено. Зокрема,
йому не виплачена грошова компенсація
у розмірі 673 грн за дні невикористаної
відпустки за період з 01 липня 2011
року по березень 2012 року, яка стягнута
рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 11 червня 2013 року у
цивільній справі за його позовом до ФОП
ОСОБА_7 про стягнення середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки. Відповідач вказане
рішення не виконав, а тому позивач, з
урахуванням цього, просить стягнути з
ФОП ОСОБА_7 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 06 квітня 2012 року по 06
грудня 2013 року у розмірі 21 460,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 грудня 2013 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 за час
затримки розрахунку при звільненні
(виплати компенсації за дні
невикористаної відпустки)
відшкодування у розмірі 2019,00 грн. У
задоволенні решти позову відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 23 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати, а рішення суду першої
інстанції - змінити, стягнувши з
відповідача на його користь 21 460,00 грн у
рахунок відшкодування за затримку
виплати повного розрахунку за період з
06 квітня 2012 року по 06 грудня 2013 року.

У поданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу ФОП ОСОБА_7 зазначає,
що оскаржуване рішення апеляційного
суду є законним та обґрунтованим, у
процесі розгляду справи судом не
порушені норми матеріального і
процесуального права, а тому це судове
рішення необхідно залишити без змін, а
касаційну скаргу відхилити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
відхиленню на таких підставах.

Судами встановлено, що 14 червня 2011 року
між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 був укладений
безстроковий трудовий договір,
відповідно до якого позивач виконував
обов'язки водія, експедитора і слюсаря.

06 квітня 2012 року ОСОБА_6 було звільнено
з роботи.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 11 червня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ФОП ОСОБА_7 про стягнення середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки ухвалено стягнути з
відповідача на користь позивача 673 грн
компенсації за дні невикористаної
щорічної відпустки за період з 01 липня
2011 року по 31 березня 2012 року включно.

Вказуючи на те, що відповідач вказане
рішення не виконав, позивач звернувся
до нього з даним позовом про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із
доведеності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд вірно виходив із того,
що позивач не надав суду жодних доказів
того, що роботодавець (відповідач)
ухилявся від виплати йому належних при
звільненні сум, що свідчить про
відсутність вини роботодавця
(відповідача) у цьому.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відтак, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать, а
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд вірно виходив із того,
що вини відповідача, як роботодавця, у
несвоєчасній виплаті заробітної плати
немає, оскільки вона намагалася
провести з відповідачем відповідні
розрахунки, про що свідчать направлені
на ім'я останнього листи з проханням
з'явитися для врегулювання питань,
пов'язаних з його звільненням, зокрема,
щодо отримання залишку по заробітній
платі (а.с. 27, 28, 31, 32, 33).

Крім того, апеляційним судом вірно
встановлено, що вимогу про розрахунок
позивач, як того вимагає ст. 116 КЗпП
України, відповідачу не пред'являв.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
вірного висновку про відсутність вини
відповідача у несвоєчасній виплаті
позивачу належних йому при звільненні
сум, та з урахуванням цього, відмовив у
покладенні на нього відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

При розгляді справи апеляційним судом
дотримані вимоги цивільного
процесуального закону, всебічно, повно
й об'єктивно з'ясовані обставини
справи, надана їм належна оцінка.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

На підставі вказаного колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін, а касаційну скаргу -
відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 23 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О.
Писана