Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2718/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 20 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третя особа: районна
адміністрація Запорізької міської
ради по Комунарському району як орган
опіки та піклування, про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3, яка
діє в інтересах малолітньої дитини
ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон малолітньої
дитини без згоди батька.

Позивач зазначала, що є матір'ю
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є
вказаний відповідач ОСОБА_2, що
підтверджується повторно виданим
Шевченківським відділом РАГС
Запорізького МУЮ 16.01.2010 р. свідоцтвом
про народження. Вона та відповідач у
зареєстрованому шлюбі не перебували.

Також позивач вказала, що вона з
1999 року професійно займається спортом
і з 2003 р. являється гравцем жіночої
національної збірної України з
гандболу та майстром спорту
міжнародного класу. У зв'язку з
професійною спортивною діяльністю за
контрактом перебуває в Румунії з 01
серпня 2013 року по 30 червня 2015 року,
маючи відповідний дозвіл на роботу та
на довгострокове проживання, що
підтверджується відповідними
дозволами та договорами. На
теперішній час вона в Румунії
забезпечена комфортним житлом для неї
та сина, вона вирішила інші різні
побутові потреби, підібрала дитячий
садочок та російськомовну няню для
ОСОБА_4, вона має пристойний заробіток.
Зазначає, що як матері, є життєво
необхідна потреба у тому, щоб на період
її тимчасової роботи та перебування у
Румунії разом із нею знаходився її
малолітній син ОСОБА_4, згоду на
тимчасовий виїзд якого відповідач
спочатку обіцяв надати, однак
безпричинно зволікав із візитом до
нотаріуса для оформлення відповідних
документів, а потім взагалі відмовився
від своєї обіцянки.

У зв'язку із виїздом за кордон
малолітній ОСОБА_4 має відповідний
проїзний документ НОМЕР_1, видний 26.06. 2012
р. з терміном дії до 26 червня 2015р., в
якому є відмітки про його перебування
зокрема в Румунії в 2011р, 2012 р., 2013 р.
Перебування ОСОБА_4 за кордоном також
сприятиме розширенню його кругозору,
спілкуванню із носіями іноземних мов,
зокрема румунської та англійської,
дасть можливість в силу його віку їх
вивчати. Відповідач без поважної
причини дозвіл на тимчасовий виїзд
малолітнього сина ОСОБА_4 не надає. Такі
дії відповідача для неї є
неприйнятними, оскільки відповідачу
син ніколи не був потрібний, його
вихованням він не займався,
матеріально не утримував. Вважає, що
перешкоди, які виникають у неї у зв'язку
неможливістю вивезення дитини за
кордон порушують права її сина та її
самої.

Посилаючись на ці обставини, просила
надати дозвіл на тимчасовий виїзд за
кордон малолітньої дитини без згоди
батька.

Заочним рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 20
березня 2014 року позов задоволено.

Надано громадянці України ОСОБА_3
дозвіл на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон України до
Румунії у супроводі його матері ОСОБА_3
або інших осіб, уповноважених нею за
нотаріально посвідченою згодою та на
отримання проїзних документів для
виїзду за кордон України до Румунії в
період із дня набранням рішення
законної сили та до 30.06.2015 року без
дозволу та супроводу батька ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 07 травня 2014 року
відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2
про скасування заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на статтю 33
Конституції України згідно якої
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом. Громадянин України не може
бути позбавлений права в будь-який час
повернутися в Україну. Суд правильно
врахував положення статті 313 ЦК
України, якою визначено право фізичної
особи на свободу пересування та
особливості здійснення такого права
неповнолітньою особою та приписи
статей 141, 150 СК України, якими
встановлені рівність прав та
обов'язків батьків щодо дитини і
обв'язки батьків щодо виховання та
розвитку дитини.

Також суд враховував приписи Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»,
Постанови КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про
затвердження Правил перетинання
держвного кордону громадянами
України», «Правил оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення», затверджених постановою
КМУ від 31.03.1995 року № 231, за змістом яких
у разі ненадання нотаріально
посвідченої згоди другим із батьків на
виїзд з України громадянина, який не
досяг 16-річного віку (у супроводі
одного з батьків) такий виїзд можливий
у разі пред'явлення рішення суду про
надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3,
суд виходив з того, що згідно принципу 6
Декларації прав дитини від 20.11.1959 року
дитина може бути розлучена з матір'ю
лише у винятковій ситуації. Оскільки
позивач офіційно працює та проживає в
Румунії - до 30 червня 2015 року, у неї є
складнощі в отриманні згоди
відповідача на виїзд дитини за кордон,
а тому вона вимушено розлучена із
сином, при розгляді даної справи не
встановлено обмежень чи заборон, які
унеможливлюють виїзд малолітньої
дитини за межі України для тимчасового
перебування, суд вважав доцільним з
урахуванням інтересів дитини, надати
дозвіл на виїзд малолітньому ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без згоди
батька.

Основні доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 стосуються того, що в справі
неналежний позивач, оскільки позов від
імені ОСОБА_3 - в інтересах її
малолітнього сина - пред'явлено її
представником за довіреністю, що
суперечить вимогам частини 1 статті 39
ЦПК України, а тому апелянт вважає, що
рішення суду першої інстанції має бути
скасоване, а позовна заява залишена без
розгляду.

Такі доводи апеляційної скарги є
неспроможними, оскільки законом не
забороняється батькам дитини мати
свого представника за довіреністю,
який від імені батьків може захищати в
суді інтереси малолітніх осіб віком до
чотирнадцяти років. Крім того, ОСОБА_3
теперішнього часу працює та проживає у
Румунії, а відтак позбавлена
можливості особисто в суді захищати
інтереси свого малолітнього сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вищевказані
доводи апеляційної скарги по суті є
формальними міркуваннями апелянта, а
тому в силу частини 2 статті 308 ЦПК
України не можуть бути підставою для
скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються незгоди відповідача ОСОБА_2
з судовим рішенням, оскільки він
вважає, що даним судовим рішення не
захищено права та інтереси малолітньої
дитини - ОСОБА_4, а лише захищено права
матері дитини - ОСОБА_3, яка не бажає
працювати в Україні, та порушено права
відповідача - ОСОБА_2, який буде
позбавлений можливості спілкуватися
із сином, брати участь в його вихованні.

Ці доводи апеляційної скарги
спростовуються наступним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є
матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьком
дитини є відповідач ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом про
народження виданим Шевченківським
відділом РАГС Запорізького МУЮ 16.01.2010 р.
Позивач та відповідач у
зареєстрованому шлюбі не перебували
(а. с. 9).

У зв'язку із професійною спортивною
діяльністю (професійно займається
гандболом з 1999 р.) позивачка за
контрактом перебуває у Румунії з 01
серпня 2013 року по 30 червня 2015року, має
відповідний дозвіл на роботу та на
довгострокове проживання, що
підтверджується дозволом на роботу №?
35464 від 30.08.2013 р. дозволом на проживання
серія НОМЕР_3, що вказаний в
цивільно-правовому договорі на послуги
№3228 від 07.08.2013 р., додатком до контракту
спортивних тренувань №3328 від 07.08.2013 р.,
укладеним між нею і спортивним
муніципальним клубом міста Бухарест,
Румунія договором на оренду житла (
трикімнатної квартири) № 807 від 05.08.2013 р.
на строк з 16.08.2013 р. по 16.08.2014 р. з
автоматичним продовженням на 12
місяців. Вказані документи переведені
з румунської та завірені відповідно
вимогам законодавства, тому суд першої
інстанції, визнавши їх належними та
допустимими, взяв їх до уваги при
вирішенні спору (а. с. 14; 23-25; 32-38; 40).

Також судом встановлено, що на час
роботи позивача за кордоном в Румунії
її син проживає з її батьком у м.
Кіровограді, що підтверджується заявою
та на утримання якого позивач
надсилає кошти за його місцем
проживання. На теперішній час відсутні
будь-які судові рішення, якими було б
визначено місце проживання дитини за
місцем проживання його батька - ОСОБА_2
(а. с. 42,43; 44-47).

Згідно статті 313 Цивільного Кодексу
України фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Підпунктом 2 пункту 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
Постановою КМ України від 27.01. 1995 року №
57, передбачено, що виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного із батьків може
здійснюватися без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків, у
разі пред'явлення рішення суду про
надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

За пунктом 18 Правил оформлення і видачі
паспортів громадянам України для
виїзду за кордон і проїзних документів
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, затверджених постановою КМ
України № 231 від 31 березня і 995 року, за
відсутністю згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього за кордон може
бути дозволений за рішенням суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 року № 231 (із змінами)
визначено зокрема, що виїзд
неповнолітніх громадян України за межі
території України здійснюється за
одним із таких документів: паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, виданий дітям громадянам
України згідно з цими правилами;
проїзний документ дитини, виданий
відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон. П.18 цих Правил
передбачено, що оформлення
паспорта/проїзного документа
здійснюється на підставі заяви батьків
(законних представників батьків чи
дітей), а у разі, коли батьки не
перебувають у шлюбі між собою, - того з
них, з ким проживає дитина, справжність
підпису яких засвідчено нотаріально.
За наявності заперечень одного з
батьків документ може бути оформлено
на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених
нормативно-правових актів вбачається,
що законодавством не встановлено
обмеження щодо виїзду неповнолітньої
дитини за кордон, а лише встановлено
певний порядок її виїзду за кордон за
згодою батьків або дозволу суду при
відсутності згоди одного з батьків.

Статтями 141, 150 СК України встановлено,
що батьки мають рівні права та
обов'язки щодо дитини та зобов'язані
піклуватися про здоров'я дитини, її
фізичний, духовний та моральний
розвиток.

З матеріалів справи та пояснень
відповідача ОСОБА_2 при апеляційному
розгляді справи вбачається, що
всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, які зобов'язують відповідача
доводити свої заперечення проти позову
належними та переконливими доказами,
ОСОБА_2 доказів того, що виїзд дитини до
Румунії (до матері, яка там офіційно
проживає та працює) суперечить
інтересам неповнолітнього сина або
позбавляє батька дитини можливості
брати участь у її вихованні та
можливості особистого спілкування з
нею, суду не надав.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3,
суд правильно посилався на «Декларацію
про загальні засади державної політики
України стосовно сім'ї та жінок»,
затверджену Постановою Верховної Ради
№ 475-XIV від 05.03.1999 року, за змістом якої
держава захищає материнство та
дитинство і визнає пріоритетність
інтересів матері та дитини в
суспільстві та забезпечує неухильне
додержання законодавства України та
норм міжнародного права стосовно сім'ї
та жінок. Також суд вірно зазначив, що
згідно принципу 6 Декларації прав
дитини від 20.11.1959 року, дитина може бути
розлучена з матір'ю лише у винятковій
ситуації.

В мотивувальній частині судового
рішення вказано, що у позивача ОСОБА_3
є складнощі в отриманні згоди
відповідача на виїзд дитини за кордон,
при розгляді даної справи не
встановлено обмежень чи заборон, які
унеможливлюють виїзд малолітньої
дитини за межі України для тимчасового
перебування, дитина проживає у дідуся,
відповідач не надав доказів щодо
оспорювання місця проживання дитини, а
тому суд з урахуванням інтересів
дитини, дійшов висновку про
доцільність задоволення позовних
вимог та надання дозволу на виїзд
малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
кордон без згоди батька.

Судова колегія вважає, що такий
висновок суду першої інстанції
відповідає обставинам справи,
належним чином оціненим доказам, а
також узгоджується з нормами
матеріального права, які судом
правильно застосовані.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються твердження відповідача
ОСОБА_2 та його представника щодо
нібито висловлення позивачем бажання
залишитися проживати разом із
малолітнім сином за межами України та
щодо можливості неповернення дитини
із Румунії до України.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Зазначені доводи апеляційної скарги
спростовуються наявними в матеріалах
справи письмовими доказами стосовно
строку перебування ОСОБА_3 в Румунії -
до 30 червня 2015 року та проїзним
документом дитини, який дійсний лише
до 26 червня 2015 року. Оскільки видача
нового проїзного документу на дитину
можлива лише з нотаріального дозволу
батька або за новим рішенням суду,
доводи апеляційної скарги щодо
неповернення дитини з Румунії до
України мають характер припущення та
не можуть бути підставою для
скасування судового рішення.

Із апеляційної скарги вбачається, що
інші доводи не мають належного
обґрунтування у чому полягає порушення
вимог матеріального і процесуального
права, а тому не дають підстав для
висновку щодо незаконності чи
неправильності оскаржуваного
судового рішення.

Судом першої інстанції повно і
всебічно з'ясовані обставини справи, що
мають для неї значення, висновки суду
відповідають цим обставинам і набутим
доказам, характер правовідносин між
сторонами судом визначений правильно,
норми матеріального і процесуального
законів при розгляді справи судом не
порушені і застосовані вірно.

За таких обставин судова колегія
вважає, що по справі постановлено
законне і обгрунтоване рішення, тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 20
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: