Справа № 464/265/14
Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/4330/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів -
Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.

секретар -
Олексів О.А.

з участю представника апелянта -
Осадець А.М.

позивача -
ОСОБА_3

представника позивача -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація» на рішення
Сихівського районного суду м.Львова
від 07 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація» про
зобов»язання видати належним чином
оформлену трудову книжку, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 07 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація» про стягнення
заборгованості задоволено частково.

Зобов»язано ТзОВ
«Львівавтокомплектація» видати ОСОБА_3
належним чином оформлену трудову
книжку, змінивши дату звільнення
ОСОБА_3 із 19.11.2013 р. на фактичний день
видачі трудової книжки.

Стягнуто з ТзОВ
«Львівавтокомплектація» в користь
ОСОБА_3 - 6099 грн. 64 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв»язку із затримкою видачі трудової
книжки та 4 929 грн. 08 коп.
заборгованості по заробітній платі.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання судових
витрат.

Рішення суду оскаржило ТзОВ
«Львівавтокомплектація».

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що оскаржуване
рішення ухвалене з грубим порушенням
норм матеріального та процесуального
права, зокрема судом порушено приписи
ч. 1 ст. 47, ст. 116, ч. 4 ст. 235 КЗпП України, а
також п.4.1. «Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників».
Відповідно рішення є незаконним та
необґрунтованим і тому підлягає
скасуванню.

Зазначає, що рішенням суду стягнуто
заборгованість по заробітній платі у
сумі 4929,08 грн., яка виникла через
зменшення розміру посадового окладу з
01.12.2012 року від 1500 грн.0 коп. до 1210 грн. 00
коп. Позивач відповідно до ст.103 КЗпП
України була повідомлена про
запровадження таких змін, та не
заперечувала проти них. Враховуючи те,
що позивач не заперечувала проти
зменшення заробітної плати, оскільки
отримувала її з січня 2013 року по
листопад 2013 року в сумі 1210 грн. 00 коп.,
такі зміни були позивачу відомі, що
підтверджується її підписом у
відомостях про виплату заробітної
плати. До відповідача не надходило
жодних скарг чи звернень від позивача,
щодо порушення її прав, у зв'язку із
запровадженням змін до посадового
окладу та зменшенням заробітної плати.

Також необхідно врахувати, що згідно з
ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права. Якщо права були порушені,
то позивач дізналася про такі
порушення в січні 2013 року і по листопад
2013 року не зверталася до суду за
захистом своїх прав.

Враховуючи вищевикладене вважає, що
позовні вимоги щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі у
сумі 4929,08 грн. не підлягають
задоволенню.

Крім того, позивач посилається на те, що
у період відсутності на роботі вона
перебувала у основній щорічній
відпустці. Відповідно до нарахувань
заробітної плати та відомостей про
виплату грошей №15 від 18.11.2013 року
ОСОБА_3 виплачено компенсацію за
невикористану відпустку 1606 грн. 68 коп.,
що судом першої інстанції не враховано.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим,
що 19.11.2013 року наказом директора ТзОВ
«Львіввавтокомплектація» від 05.11.2013
року №12 було звільнено з посади
інженера ОСОБА_3 за згодою сторін.
Підставою такого звільнення була заява
про звільнення ОСОБА_3 від 05.11.2013 року.
Позивач була ознайомлена з відповідним
наказом, що підтверджується її
підписом у наказі. Однак, позивач
відмовилась своїм підписом посвідчити
у книзі обліку руху трудових книжок
фактичне її отримання. Суд першої
інстанції цього не врахував.

Просить рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 07 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника апелянта
Осадець А.М. в підтримання мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
заперечення позивача ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4 проти мотивів
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
підлягає до часткового задоволення, а
саме в частині задоволення позовних
вимог, що стосуються дати звільнення
позивача ОСОБА_3, а в решті рішення суду
першої інстанції слід залишити в силі,
виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11
Постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№11 роз»яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не в повній мірі відповідає
даним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Статтею 48 КЗпП України
передбачено, що порядок ведення
трудових книжок визначається
Кабінетом Міністрів України. Наказом №
58 від 29.07.93 р. Міністерства праці
України, Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
затверджено Інструкцію про порядок
ведення трудових книжок працівників.
Пунктами 4.1, 4.2. вказаної Інструкції
визначено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
видати працівнику його трудову книжку
в день звільнення з внесеним до неї
записом про звільнення. При затримці
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органу
працівникові сплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Днем звільнення в такому разі
вважається день видачі трудової
книжки. Про новий день звільнення
видається наказ і вноситься запис до
трудової книжки працівника. Раніше
внесений запис про день звільнення
визнається недійсним у порядку,
встановленому пунктом 2.10 цієї
Інструкції. Якщо працівник відсутній
на роботі в день звільнення, то власник
або уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_3 перебувала у трудових
відносинах з відповідачем, працювала
на посаді інженера з 28.09.2011 року, згідно
наказу №11 від 28.09.2011 року (а.с.3).

На підставі наказу №12 від 05.11.2013
року позивачка звільнена з роботи за
угодою сторін з 19 листопада 2013р. (а.с.4).

Всупереч вимогам, встановленим ст.
47 КЗпП України та Інструкцією про
порядок ведення трудових книжок
працівників, трудову книжку позивачу
видано не було, що стверджується заявою
позивачки від 20.11.2013 року, адресованою
відповідачу із вимогою видати трудову
книжку (а.с.11), повідомленням
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області за
№2-5864/04 від 20.12.2013р., згідно якого в
результаті перевірки звернення ОСОБА_3
встановлено, що у книзі обліку руху
трудових книжок, яка ведеться у ТзОВ
«Львівавтокомплектація» підпис
позивачки у відповідній графі про
отримання трудової книжки відсутній.
Крім того, згідно отриманих пояснень у
керівника підприємства вказана
трудова книжка на вимогу позивачки
була залишена у працівників
підприємства ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в
гуртожитку для передачі такої
позивачці, однак, після отримання
трудової книжки остання відмовилась
написати про це відповідну розписку
(а.с. 24-26).

Задовольняючи позовну вимогу щодо
зміни дати звільнення в трудовій
книжці позивача ОСОБА_3, суд першої
інстанції посилався на те, що невидавши
позивачці в день звільнення трудової
книжки, відповідачем порушені вимоги
ст.47 КЗпП України та Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, а тому його слід
зобов»язати видати позивачці
належним чином оформлену трудову
книжку, змінивши дату звільнення із
19.11.2013 року на фактичний день видачі
трудової книжки. З таким висновком
суду першої інстанції можна погодитись
лише частково.

За приписами ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. З наказу № 12 «Про
звільнення» від 05 листопада 2013 року
вбачається, що позивача ОСОБА_3
звільнено з роботи за угодою сторін,
відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України з 19
листопада 2013 року (а.с. 4), тобто датою
звільнення позивача є 19 листопада 2013
року. Після цієї дати позивачка
трудових обов»язків не виконувала, що
не заперечується сторонами. Затримка
розрахунку при звільненні та невидача
в день звільнення трудової книжки не є
підставам для внесення змін у записи в
трудовій книжці щодо дати звільнення
працівника. Порушене право позивачки
захищається в інший передбачений
законом спосіб, зокрема, шляхом
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку та видачі трудової
книжки. Тому в цій частині рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні в цій частині позовних
вимог.

Висновки суду щодо стягнення в
користь позивача ОСОБА_3 середнього
заробітку за час затримки, пов»язаного
із невидачею трудової книжки за період
з 19.11.2013 року по 07.04.2014 року в сумі 6099 грн.
64 коп., з розрахунку 64,20 грн.
(середньоденний заробіток) х 95
(кількість днів вимушеного прогулу з
19.11.2013р. по 07.04.2014р.), при цьому,
середньоденний заробіток
обчислений, шляхом ділення розміру
нарахованої позивачці заробітної
плати за вересень та жовтень (два
місяці, що передували звільненню) - 2825,10
грн. на кількість робочих днів за цей
період є вірними, оскільки за
приписами ч.4 ст.235 КЗпП України у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Крім того, як вбачається із наказу
№11 від 28.09.2011р. (а.с.3) позивачка
прийнята на посаду інженера із 28.09.2011
року із посадовим окладом, згідно
штатного розпису. Як вбачається із
штатного розпису ТзОВ
«Львівавтокомплектація»,
затвердженого 01.11.2011 року посадовий
оклад інженера становить 1500 грн.00 коп.

Із довідки про доходи позивачки №10
від 03.02.2014 р. вбачається, що з січня 2013 р.
по день звільнення заробітна плата
нарахована їй, виходячи із розміру
посадового окладу 1210 грн. 00 коп.

Статтею 103 КЗпП та статтею 29 Закону
України «Про оплату праці»
визначено, що про нові або зміну діючих
умов оплати праці в бік погіршення
власник або уповноважений ним орган
повинен повідомити працівника не
пізніш як за два місяці до їх
запровадження або зміни.

В обґрунтування зазначених
нарахувань заробітної плати позивачці
за 2013 року представником відповідача
надано суду штатний розпис №4
затверджений із 01.04.2013р., згідно якого
посадовий оклад інженера становить 1210
грн. 00 коп. (а.с.72, 75). Однак, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про безпідставність такого посилання з
огляду на те, що відомості про
своєчасне попередження позивачки про
зменшення посадового окладу відсутні,
при цьому, посадовий оклад в розмірі 1210
грн. 00 коп. затверджений з 01.04.2013 року, а
нарахування у зазначеному розмірі
здійснювались із січня 2013 року.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції щодо стягнення з відповідача
в користь позивача ОСОБА_3
недоплаченого їй заробітку з січня 2013
року по 19.11.2013 року в сумі 4929 грн. 08 коп.,
що становить різницю між посадовим
окладом в розмірі 1500 грн. 00 коп. та
нарахованою позивачці заробітною
платою за цей період є правильними,
оскільки відповідачем порушено вимоги
ст. 103 КЗпП України.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Однак, позивачкою не надано ні
суду першої інстанції, ні апеляційному
суду жодних доказів в підтвердження
визначених ст. 237-1 КЗпП України
обставин, у зв"язку із чим висновки суду
про відмову в задоволенні позову в
частині відшкодування моральної шкоди,
колегія суддів вважає вірними.

А відтак, колегія суддів
приходить до висновку про те, що в цій
частині рішення суду першої інстанції
ухвалене на підставі наявних у справі
доказів, оцінених судом належним чином
кожного окремо на їх достовірність,
допустимість та достатність, взаємний
зв»язок у їх сукупності, встановлених
судом обставин справи. При
встановленні зазначених фактів судом
першої інстанції не було порушено норм
матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції в цій частині
правильно визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи. Висновки суду в цій
частині ґрунтуються на аналізі
зібраних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині висновків суду не
спростовують, а тому підстави для її
задоволення та скасування рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, ст. 307 ч. 1 п.
п.1, 2, 308, ст. 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 1 п. 1, ч.2, ст.
ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація» -
задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 07 квітня 2014 року в
частині зобов»язання Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація» змінити дату
звільнення ОСОБА_3 з 19.11.2013 року на
фактичний день видачі трудової книжки -
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні цієї
позовної вимоги відмовити.

В решті рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 07 квітня 2014
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.