РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

з участю секретаря
Станько Р.О.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_7

представників третіх осіб Поповича
Я.Д., Батенчук М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_11,
ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_6, треті особи
Львівська міська рада, Личаківська
районна адміністрація Львівської
міської ради, Інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, Львівське
комунальне підприємство «№ 507» про
демонтаж самочинного будівництва, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом
до відповідачів, просять ухвалити
рішення, яким зобов'язати останніх
демонтувати самовільно збудований
гараж розміром 6,5 х 4,5 м з мансардою на
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
покликаються на те, що будинок АДРЕСА_1
є багатоквартирним, і вони є власниками
квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Відповідачі в
свою чергу є співвласниками квартири №
1 цього будинку, які на його подвір'ї
здійснили самовільне будівництво
гаражу розміром 6,5 х 4,5 м. з мансардою, що
порушує права позивачів та за що їх
було притягнуто до адміністративної
відповідальності. Питання самочинного
будівництва було предметом розгляду
міжвідомчої комісії ЛРА ЛМР,
відповідно до висновку якої,
будівництво гаража з мансардою
здійснено з порушенням норм чинного
законодавства та підлягає демонтажу, і
розпорядженням ЛРА ЛМР, відповідачів
було зобов'язано вчинити, однак на
даний час демонтаж не проведено і
порушення прав позивачів триває. Крім
цього, будівництво здійснено на
земельній ділянці, яка не відведена для
таких цілей і правовстановлюючі
документи на неї у відповідачів
відсутні. Всі квартири в будинку є
приватизованими, і їх співвласники є
одночасно користувачами земельної
ділянки, закріпленої за будинком.
Порядок користування такою земельною
ділянкою визначається за згодою всіх
співвласників, однак відповідачі, не
отримавши такої згоди від позивачів,
здійснили це будівництво, тим більше з
порушенням протипожежних вимог, що
підтвердив компетентний державний
орган під час виходу на місце. Оскільки
дії відповідачів по самовільному
зведенню гаражу з мансардою порушує
їхні права як співвласників житлового
будинку та користувачів закріпленої за
ними земельної ділянки, вимушені в
судовому порядку захищати ці порушені
права у спосіб зобов'язання
відповідачів демонтувати самочинно
здійснене будівництво, з приводу чого
пред'явили згаданий позов.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а також повноважний
представник останньої згідно належної
довіреності від 11.02.2014р. ОСОБА_4 позовні
вимоги підтримали. Додатково пояснили,
що земельна ділянка, яка закріплена за
будинком перебуває у власності
територіальної громади міста, є
землями загального користування, а
отже, відповідачі не є її власниками та
не вправі розпоряджатись нею без згоди
інших співвласників будинку.
Попередньо на місці гаражу був
розташований сарай, який відповідачі
демонтували та розмістили на його
місці самовільно збудований гараж,
використання та розміщення якого
порушує права позивачів. Так, гараж
розташований навпроти вікна їхніх
квартир, в такому постійно ведуться
господарські роботи, які створюють шум
на подвір'ї. Збудований він з
порушенням протипожежних норм. Сарай,
який попередньо був розміщений на
місці гаражу, не перебував в
користуванні відповідачів, а тому, вони
не мали права на його реконструкцію
шляхом зведення гаражу. Основним
порушенням їх прав вважають те, що
землі, які закріплені за будинком є в
спільному користуванні співвласників,
що виключає можливість їх використання
лише одними співвласниками без згоди
інших, і оскільки такі обставини все ж
таки мають місце, вважають, що для
відновлення порушених прав, гараж
підлягає демонтажу. Тому, позов просять
задовольнити.

Позивач ОСОБА_10 в останнє судове
засідання не з'явився, попередньо,
разом з іншими позивачами подав до суду
спільну заяву від 26.05.2014р. (а.с.179) про
підтримку позовних вимог та розгляд
справи у його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також
повноважний представник останньої
згідно ордеру на ведення справи серії
ЛВ № 013662 та договору про надання
правової допомоги № 08/14 від 25.06.2014р. -
адвокат ОСОБА_7 проти обґрунтованості
позову заперечили. Визнають факт, що
будівництво гаражу разом з мансардою
здійснювалось самочинно без
відповідних дозволів, проте для його
демонтажу, необхідною умовою є
порушення прав та законних інтересів
інших осіб, тобто позивачів, чого в
даному випадку немає, а недотримання
процедури здійснення будівництва не є
достатньою підставою для ухвалення
рішення про демонтаж. Такий факт, а саме
порушення прав позивачів вважають
недоведеним. На початку будівництва
претензій до відповідачів з боку інших
співвласників будинку, в тому числі від
позивачів, не було. Попередньо на місці
гаражу перебував сарай, однак за згодою
співвласників квартири № 1 цього
будинку, яким належав цей сарай,
відповідачі реконструювали його в
гараж. Тобто, самочинне будівництво
зведено не у спосіб будівництва нового
об'єкту нерухомого майна, а у спосіб
реконструкції старого об'єкту
нерухомого майна. Оскільки земельна
ділянка первинно була виділена під
сарай, немає підстав для висновку, що
права позивачів в плані користування
прибудинковою територією є порушеними.
На даний час, питання узаконення
самочинного будівництва вирішується
ними в адміністративному порядку.
Останні отримали позитивний висновок
Департаменту містобудування ЛМР про
те, що гараж під літ. Б на АДРЕСА_1
знаходиться за межами червоних ліній
вулиці і його експлуатація є технічно
можливою. Його відповідність
будівельним нормам підтверджена
звітом, складеним за результатами
проведеного технічного обстеження, і
як наслідок, не може існувати будь-яких
порушень прав та законних інтересів
сторони позивачів. Крім цього, просять
не брати до уваги покликання сторони
позивачів на те, що гараж
використовується для здійснення
господарської діяльності, що створює
небезпеку для мешканців будинку. Такі
доводи називають голослівними,
дійсності вони не відповідають і
жодними доказами підтверджені не є.
Гараж використовується в
господарських цілях для задоволення їх
побутових, а не комерційних потреб.
Зважаючи на те, що факт порушення прав
позивачів є недоведеним, а демонтаж
самочинного будівництва є крайньою
мірою відповідальності, за наявності
можливості його узаконити, в
задоволенні позову просять відмовити,
і при цьому, не брати до уваги
інформації про те, що будівництво
гаражу здійснено з порушенням
протипожежних вимог, згідно листа
компетентного органу, на який
покликаються позивачі. Такий лист є
суто рекомендаційним, і оскільки
протилежне встановлено висновком
Департаменту містобудування ЛМР та
згаданим вище звітом, лист
компетентного органу не є належним
доказом по справі.

Відповідач ОСОБА_12 в останнє судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином під розписку, причин
неявки суду не повідомив. Будучи
присутнім в судовому засіданні 25.06.2014р.
проти обґрунтованості позову також
заперечив, практично з аналогічних
підстав, що і згадані вище
відповідачами. За погодженням з
учасниками процесу суд вважає можливим
розглянути справу у відсутності цього
відповідача на підставі зібраних
доказів, а також у відсутності
відповідача ОСОБА_11, який також про
дату, місце і час розгляду справи
повідомлений належним чином.

Представник третьої особи - ЛМР, згідно
належного доручення від 06.09.2013р. -
Попович Я.Д. у вирішенні спору поклався
на розсуд суду, однак висловився про
недоведеність позивачами порушення їх
прав, що є основною підставою для
задоволення такого позову. Самочинне
будівництво є реконструкцією.
Департамент містобудування ЛМР, після
вивчення технічних документів дав
позитивний висновок щодо можливість
експлуатації такого гаражу. Незважаючи
на те, що питання землі є не вирішеним,
не вбачає підстав для демонтажу,
оскільки можливість узаконення
самочинного будівництва існує, а
демонтаж, за нормами цивільного
законодавства є крайньою мірою
відповідальності особи за зведення
самочинного будівництва. У випадку
доцільності експлуатації гаражу,
недоцільним є його демонтаж, проте у
випадку доведеності факту порушення
прав позивача, вони не можуть підлягати
захисту у спосіб, який обрано
позивачами, оскільки відповідність
вимогам ДБН самочинне будівництво
відповідає. Крім цього, також
висловився про суто рекомендаційний
характер листа компетентного органу,
яким встановлено порушення
протипожежних вимог.

Аналогічну за змістом позицію щодо
спору висловила представник третьої
особи - ЛРА ЛМР згідно належної
довіреності від 22.01.2014р. - Батенчук М.М.
Крім цього зазначила, що на розгляді в
суді перебував позов ЛРА ЛМР до
відповідачів про демонтаж вказаного
гаражу, однак через те, що була
встановлена можливість його
узаконення в адміністративному
порядку, позовна заява за заявою
позивача була залишена без розгляду.
Тому також у вирішенні спору
покладається на розсуду суду, вважаючи
при цьому недоведеним факт порушення
прав позивача.

Представники третіх осіб - Інспекції
ДАБК у Львівській області та ЛКП «№507»
в судове засідання не з'явились, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, причин
неявки суду не повідомили. Враховуючи
обсяг доказів, які зібрані в процесі
розгляду справи і про вичерпний
перелік яких ствердили сторони та їх
представники, суд вважає можливим
розглянути справу у їх відсутності,
проти чого заперечень не поступило.

Заслухавши пояснення сторони
позивачів, відповідачів та
представників третіх осіб, дослідивши
матеріали справи, оцінивши в
сукупності зібрані по ній докази,
з'ясувавши дійсні обставини спору та
ухвалюючи рішення у відповідності до
вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить
до висновку, що позов не підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 є власником квартири
АДРЕСА_1. Крім цього, разом із
позивачами ОСОБА_10, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
вони є співвласниками квартири НОМЕР_1
цього будинку, в підтвердження чого до
матеріалів справи долучено копії
відповідних свідоцтв про право
власності на квартиру (а.с.224, 225). Згідно
свідоцтва про право власності на
квартиру від 24.05.2006р. (а.с.71), а також
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (а.с.72), відповідачі є
співвласниками квартири № 1 цього
будинку. Як вбачається з довідок ЛКП «№
507» від 22.10.2013р. (а.с.43, 44, 45, 46) в квартирі
НОМЕР_5 цього будинку зареєстровані
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, а в
квартирі НОМЕР_3 - ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19 та ОСОБА_20 В квартирах НОМЕР_4 та
НОМЕР_2 зареєстрованих осіб немає.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Згідно із ст. 152 ЖК України,
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, проводиться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

Пунктом 3.4.1 Методичних рекомендацій з
питань технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затверджених наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
05.09.2003 № 146, зазначено, що до
самовільного відноситься будівництво
будинків та господарських будівель,
реконструкція та капітальний ремонт,
прибудови, надбудови, здійснені без
одержаного дозволу місцевих органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування, розробленої та
затвердженої в установленому порядку
проектної документації, дозволу на
виконання будівельних робіт, наданого
органами архітектурно-будівельного
контролю.

Враховуючи те, що відповідного дозволу
на зведення гаражу відповідачі не
отримували, слід вважати встановленим,
що такий гараж є самочинним
будівництвом, чого сторони не
оспорюють.

Згідно роз'яснень Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних у кримінальних
справ, висвітлених у п. 5 Постанови №? 6
від 30.03.2012р. «Про практику застосування
судами ст. 376 ЦК України», право на
звернення до суду з позовом про
знесення самочинно збудованого об'єкта
нерухомості мають як органи державної
влади, так і органи місцевого
самоврядування. У випадках порушення
прав інших осіб право на звернення до
суду належить і таким особам за умови,
що вони доведуть наявність порушеного
права. Тобто, обов'язковою умовою для
задоволення вимоги фізичної особи про
знесення самочинно збудованого об'єкта
є наявність порушеного права, яке
згідно вимог ст. 60 ЦПК України повинна
довести особа, яка вважає таке право
порушеним, тобто позивачі у справі. При
цьому, за логікою законодавця,
порушення цих прав може існувати лише в
тому випадку, коли будівництво
здійснюється з істотним порушенням
будівельних норм і правил. В
протилежному випадку, будівництво, яке
хоч і здійснено самочинно проте
відповідає всім державним стандартам,
не можна назвати таким, що порушує
права інших осіб.

Така логіка законодавця обумовлена
тим, що держава, як гарант житлових прав
особи, з метою недопущення порушень з
боку інших осіб, встановлює для
будівництва відповідні будівельні
норми, правила і стандарти. Суть не в
тому, чи здійснено будівництво
самочинно або ж на підставі
відповідних дозволів. Суть в тому, що
будь-яке будівництво, з метою
недопущення порушень прав інших осіб,
повинно відповідати встановленим
стандартам. Відповідність самочинно
здійсненого будівництва таким
правилам, після дотримання
адміністративної процедури, тягне за
собою його узаконення, а не
відповідність - демонтаж або
перебудову.

Підставою для задоволення позовної
вимоги позивачі вказують на порушення
відповідачами під час здійснення
будівництва будівельних норм та
правил, а також те, що має місце
порушення їх прав та законних
інтересів як користувачів
прибудинковою територією будинку.

Такі висновки є неправильними.

Абзацом 3 п. 22 згаданої вище Постанови
роз'яснено, що під істотним порушенням
будівельних норм і правил слід
розуміти, зокрема, недодержання
архітектурних, санітарних,
екологічних, протипожежних та інших
вимог і правил, а також зміну окремих
конструктивних елементів житлового
будинку, будівлі, споруди, що впливає на
їх міцність і безпечність.

Як вбачається зі змісту листа
Департаменту містобудування ЛМР від
28.08.2013р. (а.с.131), на підставі поданих
відповідачем документів, Департамент
прийшов до висновку про доцільність
подальшої експлуатації самовільно
збудованого гаражу, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, за умови подальшого
вирішення питання землекористування.

Звітом про проведення технічного
обстеження будівельних конструкцій та
інженерних мереж гаражу на АДРЕСА_1
(а.с.96-107) встановлено його
відповідність вимогам надійності і
безпечної експлуатації.

В п. 23 цієї Постанови зазначається, що
при вирішенні питання про те, чи є
відхилення від проекту істотним і
таким, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
суди повинні в кожному випадку
з'ясовувати, зокрема, наскільки
збудована будівля за розміром
відповідає площі, поверховості,
розміщенню та іншим умовам,
передбаченим проектом; як впливає
допущене порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, благоустрій вулиці, на
зручність утримання суміжних ділянок
тощо. У необхідних випадках для
з'ясування питань, що виникають при
розгляді таких справ і потребують
спеціальних знань, суд за заявою осіб,
які беруть участь у справі, може
призначити відповідну експертизу
згідно з вимогами статті 143 ЦПК.
Відсутність відповідної експертизи у
разі необхідності її проведення може
бути підставою для відмови в позові,
при цьому факт відхилення від проекту
та порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва
(ч. 7 ст. 376 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України).

Оцінюючи подані стороною позивача
докази, суд вважає недоведеним факт
існування порушених їх прав. З доказів,
які подані відповідачами у справі,
вбачається, що будівництво відповідає
вимогам будівельних норм, а тому, нема
підстав для висновку, що права
позивачів є порушеними, наслідком чого
задоволення позову є неможливим.

Суд звертає увагу, що знесення
самочинного будівництва є крайнім
заходом, і можливе лише тоді коли
використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності. Та обставина, що в
судовому засіданні не здобуто доказів
порушення прав інших співвласників
житлового будинку свідчить про те, що
можливість узаконити самочинно
збудовані об'єкти існує, відтак вживати
крайні міри в даному випадку підстав
немає. Слід врахувати, що таке
будівництво не порушує прав та
інтересів інших співвласників, про що
долучено відповідну заяву мешканців
квартири НОМЕР_5 цього будинку (а.с.95).

Крім цього, як зазначено в п. 24
Постанови, знесення нерухомості,
збудованої з істотним відхиленням від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотним порушенням будівельних норм і
правил (у тому числі за відсутності
проекту), можливе лише за умови, що
неможлива перебудова нерухомості
відповідно до проекту або відповідно
до норм і правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В судовому засіданні встановлено, що
будівництво не містить істотних
порушень будівельних норм і правил,
оскільки протилежного позивачі не
довели, а на даний час існує можливість
його узаконення, і навіть в тому
випадку, якщо під час узаконення буде
встановлено його невідповідність
будівельним нормам і правилам, в тому
числі на підставі листа Личаківського
РВ м. Львова ГУ ДСНС України у
Львівській області від 24.06.2014р. (а.с.213)
про порушення протипожежних вимог,
вирішення питання про демонтаж стане
можливим лише після вирішення питання
про його перебудову.

Разом з тим, не може бути підставою для
задоволення позову те, що питання
користування прибудинковою
територією, яке є обов'язковою умовою
для узаконення гаражу, на момент
ухвалення рішення не вирішено. Право на
користування прибудинковою територією
зберігається за обома сторонами, і у
випадку, якщо порядок такого
користування в добровільному порядку
встановлений не буде, за зверненням
будь-якого із співвласників житлового
будинку це може бути самостійним
об'єктом судового захисту.

Крім цього, згідно листа Відділу
Держземагенства у м. Львові (а.с.180),
земельна ділянка на АДРЕСА_1
відноситься до земель м. Львова, що не
надані у власність або користування.
Тобто, ні позивачі, ні відповідачі на
даний час не є її землекористувачами в
розумінні юридичної сторони питання.
Можливість вирішення даного питання в
правовому полі зберігається за всіма
мешканцями житлового будинку, в тому
числі за позивачами та відповідачами,
проте на даний час, коли ніхто з них не є
користувачами земельної ділянки,
виключається можливість існування
будь-яких порушень прав, оскільки
позивачі суб'єктами цих прав не є.

Враховуючи те, що підстави та мотиви
позову не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні, суд залишає позов
без задоволення про що ухвалюється
дане рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. ст. ст. 10,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України,
ст. ст. 3, 11, 15, 16, 376 ЦК України, ст. 152 ЖК
України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_6,
треті особи Львівська міська рада,
Личаківська районна адміністрація
Львівської міської ради, Інспекція
Державного архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області,
Львівське комунальне підприємство «№
507» про демонтаж самочинного
будівництва, а саме самовільно
збудованого гаражу з мансардою на
АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.