АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/12/14
Головуючий в 1 інстанції Овчаренко Н.Г.
Доповідач Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Кочкової Н.О.,

при секретарі:
Видюковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 квітня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3,
Дніпропетровське міське управління
УМВС України в Дніпропетровській
області, про усунення перешкод в
користуванні частиною житлового
будинку та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа -
Приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання договору дарування
недійсним та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2008 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом про усунення їй
перешкод в користуванні 10/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом зняття з
нього з реєстрації ОСОБА_2 у відділі
паспортної і реєстраційної
імміграційної служби Кіровського РВ
ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській
області, посилаючись на те, що 14.11.2007
року вона за укладеним між нею та
ОСОБА_2, за дорученням від імені якого
діяла її мати ОСОБА_3, договором
дарування набула у власність 10/100
частини цього домоволодіння і
зареєструвала на нього право власності
в КП «ДМБТІ» 09.02.2008 року. На час
отримання домоволодіння в дар в ньому
були зареєстровані вона, відповідач
ОСОБА_2, з яким вона з 19.02.2005 року по
18.03.2008 року перебувала у шлюбі, та її
мати ОСОБА_3, а після розірвання шлюбу
та припинення ведення спільного
господарства відповідач переселився
до своєї матері за адресою: АДРЕСА_2, де
і мешкає по теперішній час, але
перешкоджає їй в повній мірі
реалізовувати своє право власності,
будучи зареєстрованим у належній їй
частині будинку.

ОСОБА_2 пред'явлений до нього позов
не визнав і звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3,
посилаючись на те, що на підставі
договору дарування від 28.10.2002 року йому
належить квартира АДРЕСА_1, де з
указаного часу він постійно проживав і
користувався земельною ділянкою, а у 2005
року уклав шлюб з ОСОБА_5 і разом з її
дочкою від першого шлюбу вони
проживали однією сім'єю в належній йому
частині будинку. 23 березня 2006 року він
зробив довіреність на жінку - ОСОБА_3,
щоб вона могла розпоряджатися
будинком, але тоді він погано себе
почував, з березня 2006 року знаходився
на лікуванні у другому відділенні
КУДУКПЛ на ж/м Ігрень у зв'язку з
психічним розладом його здоров'я,
страждає приступами епілепсії і
регулярно знаходиться на лікуванні, а в
червні 2005 року він був побитий психічно
хворим сусідом по будинку, в результаті
чого потрапив до лікарні і з того часу
епілепсичні приступи почастішали, чим
скористалась ОСОБА_3 і склала у
нотаріуса довіреність 23 березня 2006
року, яку він підписав і на підставі
якої 14 листопада 2007 року вона
подарувала своїй дочці ОСОБА_1 10/100
частини належного йому будинку, після
чого з 22 травня 2008 року ОСОБА_1
перестала впускати його в цей будинок.
Вважаючи, що він не розумів значення
своїх дій і не міг керувати ними при
підписанні вказаної довіреності, та
уточнюючи свої позовні вимоги в ході
судового розгляду справи ОСОБА_2 просив
суд на підставі ст. 225 ЦК України
визнати її недійсною, визнати
недійсним договір дарування від 14
листопада 2007 року на 10/1000 частини
вказаного житлового будинку від його
імені, укладений по довіреності ОСОБА_3
на ім'я ОСОБА_1, та стягнути з ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 на його користь по 85000 грн.
моральної шкоди з кожної.

Рішенням Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 05 квітня 2013
року визнано недійсним доручення від
23.03.2006 року, зареєстроване в реєстрі
№309, видане приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 від ОСОБА_2
на ОСОБА_3, визнаний недійсним договір
дарування від 14.11.2007 на 10100 частини
житлового будинку за №2028, засвідчений
нотаріусом восьмої дніпропетровської
державної нотаріальної контори ОСОБА_7
від імені ОСОБА_2, укладений за
дорученням ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1, а в
задоволенні іншої частини позову
ОСОБА_2 і в задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги, а в зустрічному позові
ОСОБА_2 відмовити.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 липня
2013 року апеляційне провадження по
справі зупинено до залучення до участі
у справі правонаступника ОСОБА_2 у
зв'язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
а ухвалою цього ж суду від 18 грудня 2013
року провадження по справі відновлено
та до участі у справі в якості
правонаступника ОСОБА_2 залучена його
мати - ОСОБА_8, яка згідно повідомлення
нотаріальної контори від 10 грудня 2013
року звернулася з заявою про прийняття
спадщини після його смерті.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги колегія суддів вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - скасуванню з
постановленням нового рішення.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд
зобов'язаний прийняти рішення, зокрема,
щодо: наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні
бути зазначені встановлені судом факти
і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду, який
взагалі належним чином не з'ясував
характер і суть заявлених позивачами
вимог та регулюючи їх норми права; не
зазначив, чи мали місце обставини,
якими позивачі обґрунтовували свої
вимоги, та не надав належної правової
оцінки зібраним у справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно договору дарування від 28.10.2002
року 10/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1
належала на праві власності ОСОБА_2,
який з 19.02.2005 року по 18.03.2008 року
перебував у шлюбі з ОСОБА_3 і 23 березня
2006 року зробив на неї довіреність на
право розпорядження своїм будинком,
після чого 14 листопада 2007 року на
підставі цієї довіреності вона
подарувала своїй дочці ОСОБА_1 10/100
частини вказаного будинку, де
залишився зареєстрований ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Між тим, визнаючи недійсними спірні
доручення і договір дарування на
підставі ч.1 ст. 233 ЦК України у зв'язку з
тим, що дії ОСОБА_3 при оформленні
довіреності на ім'я ОСОБА_1, котру він
підписав на вкрай для нього невигідних
умовах, не були вільними і не
відповідали його внутрішній волі
відчуження належної йому частини
домоволодіння, суд не врахував, що
ОСОБА_3 у своєму позові не заявляв вимог
про визнання недійсними цих угод з
таких підстав, пред'явивши позов про
визнання їх недійсними на підставі ст.
225 ЦК України, оскільки не розумів
значення своїх дій і не міг керувати
ними при підписанні вказаної
довіреності, своїх позовних вимог в цій
частині при розгляді справи не
змінював, при цьому в їх підтвердження
ніяких доказів суду не надав, а за
висновком стаціонарної
судово-психіатричної експертизи від
09.06.2011 року він на час оформлення
довіреності 23.03.2006 року хронічним
стійким психічним розладом не страдав,
міг усвідомлювати значенні своїх дій і
керувати ним (т. 1, а. с. 160 - 162).

Таким чином, вирішуючи зазначений
позов ОСОБА_3 суд вийшов за межі його
заявлених позовних вимог, в той час
коли згідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

А при розгляді позовних вимог ОСОБА_1
про усунення їй перешкод в
користуванні спірним домоволодінням
шляхом зняття з нього з реєстрації
ОСОБА_2 слід виходити з того, що
відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Тобто зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням: 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Оскільки названий Закон є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, то вищенаведені його
положення підлягають застосуванню до
усіх правовідносин, виникнення, зміна
чи припинення яких пов'язані з
юридичним фактом зняття з реєстрації
місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом з тим одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням: 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Проте ОСОБА_1 таких вимог до ОСОБА_2
по цій справі не заявляла, у зв'язку з
чим її позовні вимоги про зняття з
реєстрації ОСОБА_2 в спірному будинку, а
відтак, і вимоги про відшкодування
моральної шкоди, не підлягають
задоволенню за безпідставністю, що
судом при розгляді справи залишено
поза увагою і в порушення вимог ст. 214
ЦПК України в рішенні мотивів відмови в
задоволенні цього позову не наведено.

З наданого апеляційному суду
свідоцтва про смерть від 18.04.2013 року
вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер.

Відповідно до п. 6 ст. 205 ЦПК України
суд своєю ухвалою закриває провадження
у справі, якщо померла фізична особа,
яка була однією із сторін у справі, якщо
спірні правовідносини не допускають
правонаступництва.

Згідно ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення
суду підлягає скасуванню в
апеляційному порядку із закриттям
провадження у справі або залишенням
заяви без розгляду з підстав,
визначених статтями 205 і 207 цього
Кодексу.

За таких обставин, рішення суду, як
постановлене з неправильним
застосуванням норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 на підставі ст. 309 ЦПК України та
закриття провадження у справі в
частині позовних вимог ОСОБА_1 на
підставі ст. 310 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 310 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 05 квітня 2013
року скасувати.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа -
Приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання договору дарування
недійсним та відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Провадження у справі в частині
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи -
ОСОБА_3, Дніпропетровське міське
управління УМВС України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користуванні
частиною житлового будинку - закрити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Судді: