Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух
О.А.

суддів - Кондора
Р.Ю., Леска В.В.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_1, подану його представником
ОСОБА_2, на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 11 березня 2014
року по справі за по зовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє
самостійних вимог - служба у справах
дітей Ужгородського міськвиконкому -
про позбавлення батьківських прав, та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа яка не заявляє самостійних
вимог - служба у справах дітей
Ужгородського міськвиконкому - про
усунення перешкод у спілкуванні з
дитиною, встановлення графіку
побачень, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в
якому просила позбавити ОСОБА_1
батьківських прав відносно свого сина -
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1. Позовні вимоги
мотивувала тим, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_1 до 06.02.2003, в якому у сторін
народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
після розірвання шлюбу, згідно рішення
Ужгородського міського суду, залишився
проживати разом з матір'ю, повністю
перебуває на її вихованні та утриманні.
Вона самостійно займається його
вихованням, піклується про його
фізичний та духовний розвиток, а
відповідач більше чотирьох років
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню сина, не
цікавиться його здоров'ям, навчанням,
всебічним розвитком дитини, а також не
надає матеріальну допомогу на
утримання сина. Заборгованість по
сплаті аліментів згідно довідки,
виданої МВ ДВС Ужгородського
міськрайонного управління юстиції №
17-1121/13 від 10.04.2013, станом на 10.04.2013
становить 14 919,98 гривень. Неодноразові
спроби з її боку залучити відповідача
до виховання дитини не дали позитивних
результатів. Посилаючись на викладене,
а також на норми ст.ст. 150,164,165 СК
України, просила задовольнити позов.

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в
якому просив зобов'язати відповідача
ОСОБА_3 не чинити перешкоди у
спілкуванні з сином та надати право
систематичних особистих побачень з
дитиною у відповідний час. Позовні
вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що позивач
за первісним позовом чинить йому
перешкоди у спілкуванні з сином - не
надає йому можливості бачитися з сином,
не відчиняє дверей, на телефонні
дзвінки не реагує. Його неодноразові
спроби забрати дитину до місця свого
проживання закінчувалися скандалом, що
негативно відображалося на психічному
здоров'ї дитини. ОСОБА_1 вважає, що цими
діями порушуються його права,
гарантовані ст.ст. 151, 153 СК України -
переважне право перед іншими особами
на особисте виховання дитини, на
безперешкодне спілкування з дитиною.
Вирішувати у добровільному порядку
будь-які спільні питання щодо
виховання дитини відповідачка за
зустрічним позовом відмовляється.

Ухвалою суду від 23 вересня 2013 року
зазначений позов було прийнято до
спільного розгляду з первісним позовом
(а.с.103-104).

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 11 березня 2014
року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 -
задоволено. Позбавлено ОСОБА_1
батьківських прав відносно його
неповнолітнього сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. В задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
114,70 грн. сплаченого неюсудового збору

ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1,
подав апеляційну скаргу, Посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічний
позов.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію
осіб, які з'явились в судове засідання,
заслухавши думку неповнолітнього
ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції колегія
суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом та
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1
є батьком неповнолітнього - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6). Свідоцтво про
розірвання шлюбу видано ОСОБА_3 14.04.2003
(а.с.10). Після розірвання шлюбу між
сторонами їхня дитина проживає з
позивачкою.

В Ужгородському міському відділі
державної виконавчої служби
знаходиться на виконанні виконавчий
лист №2-1516 від 21.09.2009, виданий
Ужгородським міськрайонним судом про
стягнення з ОСОБА_1 на користь
позивачки за первісним позовом
аліментів на утримання сина ОСОБА_4
Згідно розрахунку заборгованості по
аліментам від 10.04.2013 № 17-1121/13 станом на
10.04.2013 борг по сплаті аліментів
становить 14 919,98 гривень (а.с. 8).

За змістом ч. 2 ст. 164 СК України ухилення
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини є підставою для
позбавлення батьківських прав. Проте
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом впливу на особу, яка не
виконує батьківських обов'язків, і
можливе лише за умови винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїми обов'язками, тому питання про
його застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, і, зокрема
ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав є
виключною мірою, яка тягне за собою
серйозні правові наслідки як для
батька, так і для дитини (ст. 166 СК), а
тому допускається лише, коли змінити
поведінку батьків в кращу сторону
неможливо.

У позовній заяві позивачка зазначала,
що ОСОБА_1 більше чотирьох років не
приймає участі у вихованні сина, не
надає матеріальної допомоги на його
утримання, зазначала про наявну
заборгованість по сплаті аліментів.
Також вказувала, що відповідач не
надавав згоди на виготовлення
документів для виїзду дитини за кордон.

Апеляційним судом, в порядку ст. 171 СК
України, було заслухано пояснення
неповнолітнього ОСОБА_4 та його думку
щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських
прав. ОСОБА_4 пояснив, що мати не
перешкоджає йому зустрічатись та
спілкуватись з батьком, проте сам
батько рідко проявляє ініціативу до
зустрічей з ним, школу не відвідує.
Також зазначав, що він до минулого року
жодного разу не виїзджав за межі
України, оскільки батько не надавав
згоди на виготовлення відповідних
документів та на його виїзд за кордон. В
той же час не заперечував, що з батьком
періодично зустрічається та вказував,
що хотів більш уважного ставлення
батька до себе. Не висловив
категоричної думки щодо позбавлення
батька батьківських прав.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, зокрема, взяв до уваги
висновок опіки та піклування
Ужгородського міськвиконкому № 167 від
30.04.2013, який, враховуючи інтереси
малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
вважав за доцільне позбавити
батьківських прав ОСОБА_1, щодо його
сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 Цим висновком
встановлено, що відповідач ОСОБА_1
більше чотирьох років не приймає
участі у вихованні сина та не надає
матеріальної допомоги на його
утримання, що доводить факт ухилення
відповідача від виконання
батьківських обов'язків.

Проте судова колегія не погоджується з
цим висновком. Питання було розглянуто
без участі батька, не було отримано
його характеристику, не з'ясовано
наявність шкідливих звичок. Не було
заслухано думку дитини. Крім того,
судова колегія звертає увагу, що
висновок органу опіки і піклування від
30 квітня 2013 року в значній частині
повторює текст позовної заяви ОСОБА_3,
яка датована 26 квітня 2013 року. Син
сторін вказав, що вони періодично
зустрічаються з батьком.
Заборгованість по сплаті аліментів
існує, проте аліменти періодично
сплачуються відповідачем - позовну
заяву було подано у кінці квітня 2013
року, аліменти востаннє були сплачені
(частково) у січні 2013 року (а.с.8).
Відповідачем також надано квитанції
про часткову сплату аліментів з липня
по жовтень 2013 року (а.с. 208). У
відповідача існує заборгованість по
кредиту, отриманому ним у 2007 році - до
видачі виконавчого листа про стягнення
аліментів (а.с.209).

Таким чином, твердження позивачки та
висновок органу опіки і піклування, що
відповідач ОСОБА_1 більше чотирьох
років не приймає участі у вихованні
сина та не надає матеріальної допомоги
на його утримання спростовується
матеріалами справи та поясненнями
ОСОБА_4, а висновок органу опіки і
піклування є недостатньо
обгрунтованим та немотивованим.

Судом першої інстанції не було здобуто
безспірних доказів, які б свідчили про
ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх
обов'язків щодо виховання дитини. Не
вказано, у чому полягає винна поведінка
відповідача у свідомому нехтуванні
своїми обов'язками. Немає даних про те,
що до відповідача вживались заходи
реагування за заявами позивачки.
Пояснення по обставинах справи та
думку неповнолітнього сина сторін
ОСОБА_4 судом першої інстанції
вислухано не було. Також судом не було
враховано, що відповідач не працює, і,
зоврема, з липня 2013 року він перебував
на обліку у центрі зайнятості. Судом не
з'ясовано, чи, з огляду на інтереси
дитини та конкретні обставини справи,
немає можливості попередити
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання сина.

Позивачкою не було надано суду
переконливих доказів про те, що ОСОБА_1
може негативно вплинути на виховання
сина, злісно ухиляється від надання
допомоги.

Як позивач, так і неповнолітній ОСОБА_4
зазначали про небажання відповідача
надати дозвіл на виготовлення
документів для виїзду сина за кордон та
дозвіл на його виїзд. Проте ОСОБА_3
зверталась до суду із відповідним
позовом і рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 28 квітня 2014
року надано дозвіл ОСОБА_3 без згоди
батька ОСОБА_1 на оформлення документів
для тимчасового виїзду за кордон
ОСОБА_4 (а.с. 214-215).

З огляду на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом, а
ОСОБА_1 категорично проти позбавлення
його батьківських прав, прагне брати
участь у вихованні дитини, суд першої
інстанції дійшов до передчасного
висновку про позбавлення відповідача
батьківських прав. Судова колегія
вважає, що позбавлення батьківських
прав ОСОБА_1 не відповідає інтересам
неповнолітнього сина сторін.

Зважаючи на викладене судова колегія
вважає, що при вирішенні первісного
позову судом першої інстанції було
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, а ті обставини, які
суд вважав встановленими - не доведені.
Судом було порушено норми
матеріального та процесуального права.
Рішення суду в частині позбавлення
ОСОБА_1 батьківських прав слід
скасувати з підстав, передбачених п.п.1,
2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову судом
першої інстанції відмовлено у зв'язку з
недоведеністю, і з таким висновком
судова колегія погоджується.

Доказів того, що ОСОБА_3 чинить ОСОБА_1
перешкоди у спілкуванні з дитиною
надано не було. ОСОБА_4 також ствердив,
що мати не чинить йому перешкод у
спілкуванні з батьком. Доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують. Відповідно до ст. 308 ЦПК
України рішення суду в частині відмови
у задоволенні зустрічного позову слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, ст. ст. 307-309, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його
представником ОСОБА_2 - задовольнити
частково

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 11 березня 2014 року - в частині
задоволенні первісного позову -
скасувати, та ухвалити в цій частині
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про позбавлення батьківських прав -
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча

Судді: