Справа № 459/989/14
Головуючий у 1 інстанції: Андрейків Ю.Я.
Провадження № 22-ц/783/4121/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Н.О. Шеремети

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 14 квітня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ПАТ "ВТБ
Банк" про визнання недійсними
кредитного договору №10.133.43-08-КД від
06.10.2008 року, Додатку №1 до кредитного
договору, де вказано графік повернення
кредиту та сплати процентів за
користування кредитними коштами.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що судом першої інстанції не дотримано
вимог ЦПК України, оскільки, розгляд
справи по суті розпочався без
проведення попереднього судового
засідання, судом не вжито заходів по
врегулюванню спору. В судовому
засіданні головуючий не доповів про
зміст заявлених вимог, не з»ясував, чи
сторонами визнаються певні обставини
справи та ставлення сторін до позову.

Також апелянт вказує на те, що суд
першої інстанції не дослідив всіх
доказів по справі і жодний доказ,
наданий позивачем, не було спростовано
відповідачем. Окрім цього, суд не
застосував Закон України "Про захист
прав споживача" і Рішення
Конституційного Суду України від 10.11.2011
року, відповідно до якого умови
договору споживчого кредиту, його
укладання та виконання повинні
підпорядковуватись таким засадам,
згідно з якими особа споживача
вважається слабкою стороною у договору
та підлягає особливому правовому
захисту з урахуванням принципів
справедливості, добросовісності і
розумності. З наведених підстав
просить оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою всупереч вимогам ст.ст. 10, 60
ЦПК України не надано належних та
допустимих доказів порушення ПАТ «ВТБ
Банк» при укладенні кредитного
договору вимог Цивільного кодексу
України, Закону України «Про захист
прав споживачів», для визнання
недійсним кредитного договору та
додатку до нього з підстав
несправедливості умов кредитного
договору та відсутності підстав для
визнання оспорюваного кредитного
договору недійсним внаслідок обману та
прояву нечесної підприємницької
практики зі сторони банківської
установи.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 509 ЦК України
зобов»язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов»язана вчинити на користь другої
особи (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов»язку. Зобов»язання виникають з
підстав, встановлених ст.11 цього
Кодексу. Однією з підстав виникнення
зобов»язання є договір або інший
правочин (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. У договорах за участю
фізичної особи - споживача -
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.(ст.627 ЦК
України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Законодавством України чітко
врегульовані питання щодо недійсності
угод (ст.ст. 215-216 ЦК України). Відповідно
до ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК
України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти, сплата
яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ВАТ
«ВТБ Банк», правонаступником якого є
ПАТ «ВТБ Банк», було укладено кредитний
договір № 10.133-43/08-КД від 06.10.2008р., за
умовами якого банк надав ОСОБА_2
грошові кошти (кредит) у сумі 100000
доларів США терміном на п»ять років до
06.10.2013р. зі сплатою річних 19 % за
користування кредитними коштами.
Додаток №1 до Кредитного договору №
10.133-43/08-КД від 06.10.2008 р. передбачає
графік повернення кредиту і сплати
процентів. 04.08.2009 р. між ОСОБА_2 та ВАТ
«ВТБ Банк» було укладено Договір про
внесення змін №1 до кредитного
договору від 06.10.2008р., яким встановлено
порядок нарахування процентів за
користування кредитом та погашення
кредиту.

Сторони, підписавши оспорюваний
договір, підтвердили факт досягнення
згоди між собою щодо усіх істотних
умов, а саме, предмету договору, суми
кредиту, процентів за користування
кредитними коштами, розрахунок
процентів, розмір оплати за надання
банківських послуг, послуг страхових
компаній, послуг нотаріуса, розмір
комісії за видачу кредиту, прав та
обов»язків сторін, умов забезпечення
кредиту, відповідальності сторін,
строків дії договору.

Наявність підписаного обома сторонами
кредитного договору свідчить про те, що
обидва його учасники бажали укласти
договір, його укладення відповідало
внутрішній волі сторін, жодна з них не
була примушена до укладення такого
договору, а відтак, волевиявлення
позивачки було вільним і відповідало
її внутрішній волі. При укладенні
договору позивачці були відомі всі
умови договору та не існувало ніяких
інших обставин, які б примусили її
прийняти умови договору на вкрай
невигідних для себе умовах.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку що кредитний договір
відповідає вимогам ст. ст. 626, 627,634, 1054 ЦК
України.

Відповідно до положень ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов»язаний повідомити споживача у
письмовій формі про кредитні умови,
зокрема: мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов»язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну скупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов»язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо).

Стаття 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачає визнання
недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача. Відповідно
до положень указаної статті продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договорі з споживачем умови,
які є несправедливими. Зокрема, умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов»язків на шкоду
споживача. У частині третій названої
статті визначений приблизний
(невичерпний) перелік несправедливих
умов договору.

Позивачкою не вказано, які саме умови
оспорюваного договору є
несправедливими, відповідно до
переліку умов, передбаченого ч.3 ст. 18 ЗУ
«Про захист прав споживачів», а також у
чому полягає нечесна підприємницька
практика банку з врахуванням ст. 19
зазначеного Закону.

Позивачкою всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України не надано належних та
допустимих доказів, які дають підстави
вважати, що умови оспорюваного
позивачкою кредитного договору,
укладеного між сторонами, є
несправедливими для позивачки,
оскільки при підписанні договору вона
мала реальну можливість ознайомитися з
умовами договору і протягом дії
вказаного договору з 06.10.2008 року не мала
жодних претензій до умов договору,
вважаючи порушеними свої права, не
зверталася за захистом свого права.

При підписанні кредитного договору ВТ
«ВТБ Банк» всі передбачені чинним
законодавством вимоги для укладення
кредитного договору були дотримані,
договір містить всі, передбачені
законодавством відомості, дотримано
всіх вимог щодо змісту та форми його
укладення, що свідчить про
безпідставність тверджень позивачки
про невідповідність умов договору
вимогам законодавства,.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про відсутність
обставин вважати, що умови договору є
несправедливими, такими що створюють
істотний дисбаланс договірних прав та
обов»язків на шкоду позивачці.

Підставами недійсності кредитного
договору позивачка зазначає, зокрема,
несправедливість умов договору при
розрахунку процентів за користування
кредитними коштами, передбаченого п.3.2.
кредитного договору, розрахунку
комісійних за видачу кредиту,
передбаченого п. 5.2 договору,
розрахунку суми оплати за надання
банківських та супутніх послуг,
передбачених п. 2.7 договору.
Стверджуючи про несправедливість цих
умов кредитного договору, ОСОБА_2 не
вказала, у чому полягає дисбаланс
договірних прав та обов»язків на шкоду
позивачці.

Відмовляючи у задоволенні позову із
зазначених підстав, суд першої
інстанції вірно врахував положення ч.14
ст. 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», згідно з якою
комерційні банки самостійно
встановлюють процентні ставки та
комісійну винагороду по своїх
операціях, а відтак доводи апеляційної
скарги про несправедливість умов
кредитного договору в частині
зобов»язання позичальника сплачувати
вищезазначені платежі, є
безпідставними.

Покликання апелянта на те, що судом не
було застосовано Закон України "Про
захист прав споживачів" і Рішення
Конституційного Суду України від 10.11.2011
року, відповідно до якого вона, як
споживач, вважається слабкою стороною
у кредитному договорі та підлягає
особливому правовому захисту з
урахуванням принципів справедливості,
добросовісності і розумності не
знайшли свого підтвердження в ході
дослідження матеріалів справи,
оскільки при укладенні договору
передбачено всі істотні умови
договору, з приводу їх незрозумілості
позивачкою при укладенні договору та
його підписанні не було зроблено
жодних застережень з приводу їх
незрозумілості, що свідчить про те, що
позивачка погодилася з такими умовами
договору і такі були їй зрозумілі.

Суд першої інстанції не встановивши у
діях банку жодних порушень
застосування Закону України «Про
захист прав споживачів», як під час
укладення кредитного договору, так і в
процесі його виконання на підставі
наданих позивачкою належних і
допустимих доказів, дійшов вірного
висновку про відсутність підстав для
визнання кредитного договору та
додатку до кредитного договору
недійсними з підстав, зазначених
позивачкою, а саме, укладення договору
внаслідок обману, та прояву нечесної
підприємницької практики, з підстав
несправедливості умов кредитного
договору, які призвели до істотного
порушення прав та обов»язків
позивачки.

Кредитний договір №10.133-43/08 від 06.10.2008 р.,
додаток №1 до кредитного договору, яким
встановлено графік повернення кредиту
і сплати процентів, були підписані
сторонами та належним чином завірені,
що свідчить про ознайомлення позивачки
з умовами договорів, порядком
погашення заборгованості по кредиту і
сплати відсотків за користування ним,
відповідність вимогам чинного
законодавства України, а також
основному принципу при укладенні таких
правочинів - диспозитивності

Звертаючись до суду з позовом
позивачка посилається на те, що даний
Договір був укладений під впливом
обману, що тягне недійсність правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо
одна зі сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(ч.1 ст. 229 ЦК України), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду
України у п.20 постанови №9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин
визнається вчиненим під впливом
обману у випадку навмисного введення
іншої сторони в оману щодо обставин,
які впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами виникли договірні
правовідносини з приводу отримання,
користування та повернення кредитних
коштів. При цьому позичальник під час
укладення кредитного договору була
ознайомлена з його умовами та
погодилася з ними, що підтверджується
її підписами на кредитному договорі та
додатку до кредитного договору, не
заперечувала факту отримання та
використання кредитних коштів, і
заявила вимогу про визнання недійсними
кредитного договору і додатку до нього
лише 27.02.2014 року, хоча договір був
укладений 06.10.2008 року.

Крім того, договір укладений під
впливом обману, є оспорюваним
правочином і тягар доказування у даній
категорії справ щодо доведеності
наявності обману на момент вчинення
правочину покладається на сторону
позивача. Однак позивачкою всупереч
вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно з
якими кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підстави своїх вимог та заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
ст. 57 - 60 ЦПК України, позивачка не
надала жодного доказу на підтвердження
зазначених обставин, не зазначила, які
саме обставини, що мають істотне
значення при укладенні оспорюваного
договору, не були навмисно повідомлені
банком, і які могли перешкоджати
вчиненню правочину.

Посилаючись на несправедливість умов
кредитного договору позивачкою не
доведено,що умови договору порушують
принцип добросовісності, призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов»язків сторін, що умови договору
завдають шкоди позивачеві.

Крім цього позивачкою не було надано
доказів на підтвердження тієї
обставини, що перед підписанням
кредитного договору, додатку до нього
її не було ознайомлено з умовами
договору, з графіком повернення
кредиту і сплати процентів,
передбачених додатком до кредитного
договору.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

На думку колегії суддів суд першої
інстанції правильно встановив
обставини у справі та виходив із
того,що підстав визнавати недійсними
кредитний договір, додаток до
кредитного договору з підстав,
визначених Законом України «Про захист
прав споживачів», ст. 230 ЦК України,
немає.

Відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи. Оскільки зазначені в
апеляційній скарзі доводи щодо
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права не призвели до
неправильного вирішення справи, такі,
на думку колегії суддів, не є підставою
для скасування оскаржуваного рішення
суду.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку, що при розгляді
справи судом допущено порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які є підставами для скасування
рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з'ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду м. Львова від 14 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.