Справа № 357/455/14-ц Головуючий у І
інстанції Дубановська І.Д.Провадження
№ 22-ц/780/4004/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Гуля В.В.

при секретарі - Токар Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 06 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності на 1/2
частини квартири,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року до суду з позовом
звернулась ОСОБА_1, який уточнила під
час розгляду справи, просила визнати за
нею право власності на 1/2 частини
квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 06 лютого
2001 року, вони придбали однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу. 29 травня 2003 року шлюб
між ними було розірвано, проте спір про
поділ майна у них не виникав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер і вона
звернулась до нотаріальної контори з
приводу отримання спадщини, де їй стало
відомо, що відповідачка ОСОБА_2, яка є
спадкоємцем четвертої черги
відповідно до рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
від 27 грудня 2013 року також претендує на
спірну квартиру.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнала, посилаючись на те, що після
розірвання шлюбу у 2003 році позивачка не
вимагала поділу спірної квартири,
оскільки квартира була придбана ОСОБА_3
за особисті кошти, про що ОСОБА_1
власноруч написала розписку на ім'я
ОСОБА_3, що ніяких претензій до спірної
квартири вона не має. Крім того,
відповідачка просила суд застосувати
строк позовної давності.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 06 травня 2014 року у задоволенні
позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивачка подала апеляційну скаргу,
просила скасувати рішення і ухвалити
нове про задоволення позову.

Посилалась, що суд відмовляючи в позові
у зв'язку зі спливом строку позовної
давності, не з'ясував коли ж саме її
право було порушено, оскільки її право
було порушено саме у зв'язку з подачею
відповідачкою заяви до нотконтори про
прийняття спадщини від померлого,
об'єктом якої складає спірна квартира в
цілому, тому вважає, що суд вірно
прийшов до висновку, що спірна квартира
є спільним майном подружжя її та
ОСОБА_3, але невірно застосував позовну
давність, тим самим позбавивши її права
власності.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення сторін,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка перебувала в
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 17
вересня 1996 року по 29 травня 2003 року. Під
час шлюбу, 06 лютого 2001 року на ім'я
ОСОБА_3 ними була придбана спірна
квартира АДРЕСА_2, в якій ОСОБА_3
проживав до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2
року.

На день смерті за даною адресою ОСОБА_3
був зареєстрований один.

Крім того, судом встановлено, що
рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 грудня 2013 року було встановлено
факт проживання відповідачки ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 однією сім'єю, без шлюбу
протягом 5 років з 2008 року по день
смерті ОСОБА_3

Із спадкової справи померлого ОСОБА_3
вбачається, що відповідачка звернулась
до нотаріальної справи із заявою про
прийняття спадщини від померлого
(а.с.38).

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи, не заперечуються
сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції керувався
положеннями ст. 22 КпШС України, в ред.1969
р. й виходив з того, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя,
однак в позові суд відмовив у зв'язку з
пропуском строку на звернення до суду з
такими вимогами, посилаючись на те, що у
позивачки винило право на звернення до
суду з таким позовом з моменту
розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки була придбана під час шлюбу.

Згідно до ст. 68 ч.1 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Разом з тим, висновок суду про те, що
позивачка без поважних причин
пропустила строк позовної давності, що
є підставою для відмови в позові, не
можна визнати обґрунтованим.

Відповідно до ст.72 СК України позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Так, посилання суду першої інстанції на
те, що перебіг позовної давності
починається після розірвання шлюбу,
тобто 29 травня 2003 року, коли позивачка в
межах трирічного строку повинна була
вирішити даний спір, на думку колегії
суддів є безпідставним, оскільки
предметом спору є не порушення прав
позивачки, пов'язаних з розірванням
шлюбу, а не визнання її прав на ? частину
спірної квартири відповідачкою, яка
подала заяву до нотаріальної контори
про прийняття у спадщину після
померлого на спірну квартиру в цілому.

При цьому зазначені обставини не
спростовані іншими матеріалами справи.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутись до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції в порушення вимог ст. ст. 214, 215
ЦПК України на зазначені обставини
уваги не звернув та безпідставно
відмовив у задоволенні позовних вимог
з посиланням на ст. ст. 257, 267 ЦК України

За таких обставин, судова колегія
вважає, що висновки суду не в повній
мірі відповідають обставинам справи
та вимогам закону, що призвело до
неправильного вирішення спору.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Отже, рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову
та визнання права власності на ?
частину спірної квартири за
позивачкою, як на частку спільного
сумісного майна подружжя.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 06 травня 2014 року скасувати та
ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у сумі 365 грн.40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :