У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Черненко В.А.,
Лесько А.О.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою її
представником ОСОБА_7, на рішення
Володарсько-Волинського районного
суду Житомирської області від 27 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 17 березня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулось до суду з указаним позовом,
в якому просило стягнути на свою
користь з ОСОБА_5 та ОСОБА_6
заборгованість за кредитним договором
від 17 вересня 2007 року у сумі 74 924 грн 03
коп. та за кредитним договором від 25
вересня 2006 року у сумі 122 551 грн 31 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25
вересня 2006 року між банком та ОСОБА_5
було укладено кредитний договір, за
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 20 тис. доларів США. 17 вересня
2007 року між банком та ОСОБА_5 знову було
укладено кредитний договір, за яким
відповідач отримав кредит в сумі 70 700
грн. З метою забезпечення належного
виконання умов вказаного договору 17
вересня 2007 року був укладений договір
застави, згідно якого відповідачем
було надано в заставу банку автомобіль
VOLKSWAGEN Passat 1.9 TDi, 2002 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, та договір
поруки з ОСОБА_6 2 жовтня 2009 року була
укладена додаткова угода № 2 до
кредитного договору від 25 вересня 2006
року, в якій сторони домовилися
продовжити строк дії кредитного
договору до 28 вересня 2012 року. З метою
забезпечення належного виконання умов
договору 28 серпня 2009 року був укладений
договір поруки з ОСОБА_6 Зазначав, що 30
вересня 2009 року була укладена
додаткова угода № 1 до кредитного
договору від 17 вересня 2007 року, в якій
сторони домовились тимчасово на період
з 30 вересня 2009 року до 28 серпня 2010 року
зменшити розмір щомісячного платежу по
сплаті суми кредиту відповідно до
графіку повернення кредиту та сплати
інших платежів. Вказував, що
відповідачі не виконали умови
вищевказаних кредитних договорів та не
повернули кредити з відсотками за
користування ними.

Рішенням Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 27 січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 17 березня 2014
року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на користь публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Житомирської обласної дирекції
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» борг за
кредитним договором № Z012/08-2/879 від 25
вересня 2006 року у розмірі 122 551 грн 31 коп.
і за кредитним договором № Z012/110/632 від 17
вересня 2007 року у розмірі 74 924 грн 03 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення змінити, визнати зобов'язання
за договорами поруки, укладеними з нею
28 серпня 2009 року та 17 вересня 2007 року,
припиненими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
та обґрунтованість судових рішень в
межах касаційного оскарження, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, правильно встановив
характер спірних правовідносин сторін
у справі та застосував норми
матеріального права, які регулюють ці
правовідносини, вирішив спір з
урахуванням конкретних обставин
справи з дотриманням норм
процесуального права.

Зокрема, суди дійшли вірного висновку
про наявність підстав для стягнення з
відповідачів суми боргу у солідарному
порядку.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваних судових рішень не дають
підстав для висновку про те, що судами
при розгляді справи були допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які відповідно
до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами
для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її
представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 27 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 17 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

А.О. Лесько

М.Є. Червинська