У х в а л а

іменем україни

11 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

Гулька Б.І. Луспеника Д.Д.
Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
суми заборгованості за кредитним
договором та звернення стягнення на
предмет іпотеки за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на заочне рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 19 лютого 2013
року та рішення апеляційного суду
Львівської області від 2 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року публічне акціонерне
товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ
«Фідобанк») звернулося до суду із
указаним позовом, посилаючись на те, що
20 грудня 2007 року між відкритим
акціонерним товариством «СЕБ Банк»,
(далі - ВАТ «СЕБ Банк»),
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір, згідно якого
останній отримав від банку кошти в сумі
95 тис. доларів США, зі строком
повернення до 20 грудня 2027 року та
сплатою відсотків за користування
кредитом розрахованих за плаваючою
ставкою, яка складається з фіксованого
відсотку 5,6 % та LIBOR з переглядом
останньої 20 березня кожного року.
Також, 7 березня 2008 року між ВАТ «СЕБ
Банк» та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір, згідно якого
останній отримав від банку кошти в сумі
14 тис. доларів США, зі строком
повернення до 7 серпня 2013 року та
сплатою відсотків за користування
кредитом розрахованих за плаваючою
ставкою, яка складається з фіксованого
відсотку 7,5 % та LIBOR з переглядом
останньої 20 березня кожного року. Крім
того, 3 вересня 2008 року ВАТ «СЕБ Банк» та
ОСОБА_4 було укладено кредитний
договір, згідно якого останній отримав
від банку кошти в сумі 7 тис. доларів
США, зі строком повернення до 5 вересня
2011 року та сплатою відсотків за
користування кредитом розрахованих за
плаваючою ставкою, яка складається з
фіксованого відсотку 10 % та LIBOR з
переглядом останньої 20 березня кожного
року.

З метою забезпечення виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитними договорами від 20 грудня 2007
року, 7 березня 2008 року та 3 вересня 2008
року відповідно, між банком та ОСОБА_5
було укладено договори поруки. Також, 20
грудня 2007 року, 7 березня 2008 року та 3
вересня 2008 року між банком та ОСОБА_6
було укладено договори іпотеки,
відповідно до умов яких, з метою
забезпечення виконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитними
договорами від 20 грудня 2007 року, 7
березня 2008 року та 3 вересня 2008 року,
іпотекодавець передала в іпотеку банку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1 Зобов'язання за указаними
кредитними договорами позичальником
належним чином не виконувались, на
вимоги банку ні позичальник, ні
поручителі не реагували, у зв'язку з
чим, утворилася заборгованість, яка, за
розрахунком банку станом на 24 травня 2011
року, становила 1 145 741 грн 47 коп.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд достроково
стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у
солідарному порядку суму
заборгованості за невиконання
зобов'язань у розмірі 1 145 741 грн 47 коп., а
також звернути стягнення на предмет
іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 105, 9 кв. м, що належить ОСОБА_6, для
погашення зазначеної заборгованості.

Заочним рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 19 лютого 2013
року позов ПАТ «Фідобанк» задоволено.
Стягнуто достроково солідарно з ОСОБА_4
та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фідобанк»
заборгованість за кредитними
договорами в сумі 1 145 741 грн 47 коп.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки:
квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_6 у рахунок
погашення заборгованості перед ПАТ
«Фідобанк» у розмірі 1 145 741 грн 47 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 2 грудня 2013 року рішення
районного суду змінено в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
та розподілу судових витрат. Доповнено
третій абзац резолютивної частини
рішення реченням наступного змісту:
«Початковою ціною для реалізації
предмета іпотеки встановити ціну на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки під
час проведення виконавчих дій».
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У решті рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати вказані
судові рішення, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов (апеляційний суд
уточнив резолютивну частину рішення
суду), суди на підставі доказів, поданих
сторонами, що належним чином оцінені
(ст. 212 ЦПК України), дійшли до
правильного висновку про те, що ОСОБА_4
(позичальник) не виконав умови
кредитних договорів, допустив
заборгованість, розмір якої судами
визначено згідно умов договорів та
вимог закону. Оскільки його
зобов'язання не виконали й солідарні
боржники, то суд стягнув визначену
заборгованість і з фінансового
поручителя ОСОБА_5, а також для
погашення цієї суми звернув стягнення
на іпотечне майно, належне
іпотекодавця ОСОБА_6, згідно умов
договору іпотеки.

Посилання касаційної скарги про
порушення прав дітей, неотримання
згоди органу опіки та піклування
безпідставні, оскільки діти були
зареєстровані у квартирі після
укладення договору іпотеки без згоди
іпотекодержателя, і, крім того,
іпотекодавцем виступала не мати дітей,
оскільки лише в такому випадку
необхідна згода органу опіки та
піклування.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи касаційної скарги цих
висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись
положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу і залишити
судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 19 лютого 2013 року в
незмінній після апеляційного
перегляду частині та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 2 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Б.І.
Гулько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта