У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: орган опіки та піклування
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_5, про
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням та вселення за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 29 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 30 січня 1998 року по 11 квітня 2008
року він знаходився у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_4, від якого мають сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У період шлюбу, 15
грудня 2000 року, він отримав обмінний
ордер на однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2. У вказаній квартирі
зареєстрований він, відповідачка,
їхній син та його матір, ОСОБА_8
Вказував, що у лютому 2009 року він
отримав перелом правої плечової
кістки, а у березні 2009 року
підвертельний перелом правої
стегнової кістки, у зв'язку з чим
змушений був звернутися за допомогою
до своєї матері, у якої проживав до
одужання у квартирі АДРЕСА_1. Крім того,
після одужання, він також тимчасово
проживав за указаною адресою, так як
здійснював догляд за своєю бабусею
ОСОБА_9, піклувальником якої він є.
Після цього, намагаючись потрапити до
квартири АДРЕСА_2, виявив, що його
колишня дружина замінила замки у
квартирі та стала проживати там разом
із своїм співмешканцем, а згодом -
чоловіком, ОСОБА_10. Зазначав, що
рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 6 лютого 2012 року ОСОБА_4 було
відмовлено у задоволенні позову про
визнання його таким, що втратив право
користування цією квартирою, виходячи
з того, що його відсутність в ній була
викликана поважними причинами.

У зв'язку з цим позивач просив суд
вселити його у квартиру АДРЕСА_2;
зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому
перешкоди у користуванні указаної
квартирою та вирішити питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 29 січня

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

20 березня 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що вселення ОСОБА_3 у
спірну квартиру, яка є однокімнатною,
призведе до порушення прав сина сторін
у справі, ОСОБА_5, стан здоров'я якого не
дозволяє проживати у кімнаті з іншими
особами. Крім того, з посиланням на ст.
114 ЖК УРСР, зазначили, що у зв'язку
ухиленням від виконання батьківських
обов'язків позивач позбавлений
батьківських прав відносно свого сина;
також встановлено, що він постійно
проживає у своєї матері ОСОБА_8, тому
обмеження у користуванні спірною
квартирою не призведе до порушення
його прав.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом встановлено, що з 30 січня 1998 року
ОСОБА_3 знаходився у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_4, від якого мають сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

15 грудня 2000 року комунальним
підприємством з експлуатації та
ремонту житлового фонду «Житло-сервіс»
ОСОБА_3 на сім'ю із трьох чоловік було
видано обмінний ордер на однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 116).

Згідно довідки Форми № 3 у ній
зареєстрований він, його колишня
дружина ОСОБА_4, їхній син, ОСОБА_5, та
його матір, ОСОБА_8 (а. с. 117).

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 11 квітня 2008 року шлюб між
сторонами розірвано.

Згідно виписок з історії хвороби, 2
лютого 2009 року, а потім й 7 березня 2009
року ОСОБА_3 отримав травми, у
результаті яких не міг у повному обсязі
реалізовувати свої життєві потреби, у
зв'язку з чим тимчасово проживав у
квартирі своєї матері, ОСОБА_8, яка
здійснювала за ним нагляд.

Після одужання, ОСОБА_3, маючи намір
повернутися у спірну квартиру, виявив,
що на вхідних дверях квартири змінено
замки, ключі від нових замків
відповідачка не надала.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 6 лютого 2012 року ОСОБА_4 було
відмовлено у задоволенні позову про
визнання ОСОБА_3, ОСОБА_11 такими, що
втратили право користування спірною
квартирою та встановлено, що не
проживання в ній викликане поважними
причинами, у зв'язку з чим відсутні
підстави, передбачені
ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, для задоволення
позову.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом. Житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони здійснюються в
суперечності з призначенням цих прав
чи з порушенням прав інших громадян або
прав державних і громадських
організацій.

Також суди послалися на те, що рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва
від 3 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
18 грудня 2013 року, ОСОБА_3 позбавлено
батьківських прав відносно сина,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Пунктом 3 ч. 1, ч. 2 ст. 114 ЖК УРСР
передбачено, що громадян, позбавлених
батьківських прав, якщо вони
проживають спільно з дітьми, відносно
яких позбавлені батьківських прав може
бути виселено з наданням іншого жилого
приміщення. Надаване громадянам у
зв'язку з виселенням інше жиле
приміщення повинно знаходитись у межах
даного населеного пункту і відповідати
встановленим санітарним і технічним
вимогам.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, застосувавши положення ст. 114 ЖК
УРСР, суди не звернули увагу, що вказана
норма права регулює питання щодо
виселення особи, позбавленої
батьківських прав, проте вимоги про
виселення позивача ОСОБА_4 не
заявлялось.

Крім того, ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 квітня 2014 року рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 03 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18 грудня
2013 року про позбавлення ОСОБА_3
батьківських прав скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
суди на вказані вимоги закону уваги не
звернули; не перевірили підстави
непроживання позивача у спірному житлі
та порядок його вселення до спірної
квартири.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 29 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко