УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко
В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора міста
Ірпеня Київської області в інтересах
держави до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 30 липня 2013 року та рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 02 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
звернувся до суду з позовом, у якому
просив визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1», визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_3, з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4 та скасувати його
державну реєстрацію, визнати право
власності держави на вказану земельну
ділянку.

На обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на ті обставини, що передача
земельної ділянки у власність
відповідача відбулася із порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
вона перебуває поза межами
смт. Коцюбинське, генеральним планом
якого не передбачено її відведення
відповідачу під будівництво та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд.

Спірна земельна ділянка перебуває у
постійному користуванні
КП «Святошинське лісопаркове
господарство» та відноситься до земель
лісогосподарського призначення і вона
передана у власність ОСОБА_3 без її
вилучення у встановленому законом
порядку та без зміни її цільового
призначення, крім того, проект
землеустрою не проходив державну
експертизу, і селищна рада не мала
повноважень щодо розпорядження цієї
землею, отже земельна ділянка
неправомірно передана у власність
відповідача.

Разом з тим, 22 жовтня 2011 року ОСОБА_3
продав спірну земельну ділянку ОСОБА_4

Позивач вважає, що рішення про передачу
у власність спірної земельної ділянки
прийнято, а державний акт видано з
порушенням чинного законодавства, а
договір її купівлі-продажу є нікчемним,
як такий, що порушує публічний порядок,
просив задовольнити позов.

30 липня 2013 року рішенням Ірпінського
міського суду Київської області позов
задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельні ділянку,
виданий на ім'я ОСОБА_3, з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_4 та
скасовано його державну реєстрацію.

В іншій частині позову відмовлено.

02 червня 2014 року рішенням колегії
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Київської
області рішення суду першої інстанції
в частині визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4 та скасування його державної
реєстрації скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності держави на
спірну земельну ділянку та рішення
апеляційного суду в частині відмови у
задоволенні позову про визнання
недійсним державного акту та
скасування його державної реєстрації
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити ці позовні вимоги,
крім того, змінити мотивувальну
частину рішення суду першої інстанції
та виключити посилання на те, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки не є нікчемним, замінивши
положеннями про нікчемність цього
договору, у решті оскаржувані судові
рішення залишити без змін, мотивуючи
свої вимоги тим, що судами порушені
норми процесуального права та
неправильно застосовані норми
матеріальної права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що на
момент прийняття рішення щодо передачі
земельної ділянки у власність
ОСОБА_3 межі сел. Коцюбинське не були
визначені у встановленому законом
порядку та був відсутній генеральний
план населеного пункту, тому селищна
рада не мала права розпоряджатися цієї
землею без з'ясування того, чи
знаходиться спірна земельна ділянка в
межах селища, що є підставою для
визнання недійсним рішення та
державного акта, виданого відповідачу,
та скасування його державної
реєстрації.

Позовні вимоги про визнання права
власності на спірну земельну ділянку
за державою є неконкретизованими,
необґрунтованими та такими, що не
відповідають вимогам і приписам
чинного законодавства, крім того,
позивачем не надано доказів того, що
договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки є таким, що порушує
публічний порядок, та є нікчемним, що є
підставою для відмови у задоволенні
цих позовних вимог.

Скасовуючи частково рішення суду
першої інстанції, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що матеріали
справи не містять доказів незаконного
заволодіння ОСОБА_4 спірною земельною
ділянкою і на ці підстави для визнання
недійсним державного акту (ст. 388 ЦК
України) не посилається прокурор.

Крім того, договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки, на підставі
якого відповідач набув право власності
на спірну земельну ділянку, укладений
відповідно до вимог чинного
законодавства і не визнаний недійсним,
тому підстав для визнання недійсним
державного акта як самого по собі
правовстановлюючого документа немає.

Проте погодитися з таким рішенням суду
апеляційної інстанції в частині
відмови у задоволенні позову про
визнання недійсним державного акта не
можна на таких підставах.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом, що 25 грудня
2008 року рішенням Коцюбинської селищної
ради «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі ОСОБА_3 у приватну власність
земельної ділянки, яка знаходиться за
межами населеного пункту, площею 0,1000
га, для вказаних цілей для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

На підставі цього рішення 04 березня 2009
року відповідачу видано державний акт
на право власності на земельну ділянку.

22 листопада 2011 року ОСОБА_3 продав
земельну ділянку ОСОБА_4, у
зв'язку з чим на державному акті на
право власності, що виданий ОСОБА_3,
вчинено відмітку про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_4

На час передачі Коцюбинською селищною
радою земельної ділянки у власність
ОСОБА_3 межі селища Коцюбинське
Київської області у встановленому
законом порядку не встановлювалися,
проект встановлення меж не розроблявся
і не затверджувався, генеральний план
населеного пункту був відсутній.

Частково задовольняючи позов і
визнаючи недійсними оспорюване
рішення селищної ради та державний акт
на право власності на земельну ділянку,
виданий на ім'я ОСОБА_3, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
на момент прийняття Коцюбинською
селищною радою рішення щодо передачі у
власність відповідача спірної
земельної ділянки межі смт Коцюбинське
у передбаченому законом порядку не
були визначені та встановлені, був
відсутній генеральний план населеного
пункту, Коцюбинська селищна рада не
мала повноважень розпоряджатися цією
ділянкою, що є підставою для визнання
недійсним рішення ради та державного
акта, виданого на його (ст. ст. 116, 122, 152,
ч. 1 ст. 155, 173, 174 ЗК України, п. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття селищною радою рішення).

Відповідно до частини першої статті 125,
частини першої статті 126 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття селищною радою рішення)
право власності ОСОБА_3 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
ним державного акта та його державної
реєстрації на підставі рішення ради,
яке визнається судом недійсним, тому
суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про визнання
недійсним державного акта, виданого на
його підставі, з відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_4 та
скасування його державної реєстрації.

Крім того, правильним є також висновок
суду про відсутність підстав,
передбачених ст. 228 ЦК України, для
визнання нікчемним договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 листопада 2011 року, оскільки прокурор
не надав доказів на підтвердження того,
що цей правочин порушує публічний
порядок, та відсутність правових
підстав для визнання права власності
держави на спірну земельну ділянку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно, всебічно та
обґрунтовано встановив обставини
справи, надав належну оцінку наявним у
справі доказам, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України, що узгоджується із
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною у постанові від 24
вересня 2014 року у справі № 6-146цс14.

Суд апеляційної інстанції не дав
належної оцінки обставинам справи та
не врахував, що право власності на
земельну ділянку ОСОБА_3 посвідчено
державним актом, який виданий на
підставі незаконного рішення селищної
ради, що є підставою для визнання
недійсним цього державного акту та
скасування його державної реєстрації.

А пославшись на те, що вирішення
питання про правомірність видачі
державного акта на право власності на
земельну ділянку безпосередньо
залежить від законності правочину, на
підставі якого зроблена відмітка про
перехід права власності на виданому
державному акті до ОСОБА_4, а оскільки
договір купівлі-продажу не визнаний
судом недійсним і не є нікчемним, то й
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю, не врахував, що
вчинення такої відмітки на підставі
договору купівлі-продажу не змінює
суті такого акта, як недійсного,
ухвалив помилкове рішення про відмову
у задоволенні цих позовних вимог з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що касаційну скаргу
потрібно задовольнити частково,
рішення апеляційного суду в частині
відмови у задоволенні позову про
визнання недійсним державного акта
скасувати, а рішення суду першої
інстанції, ухвалене згідно з законом, в
цій частині залишити в силі, як
передбачено ст. 339 ЦПК України, у решті
рішення суду апеляційної інстанції
потрібно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 02 червня 2014 року
в частині відмови у задоволенні позову
про визнання недійсним державного акта
скасувати, а рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 30
липня 2013 року в цій частині залишити в
силі.

У решті рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області
від 02 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко