У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання квартири особистою приватною
власністю, за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на Ѕ частину квартири, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Калінінського районного суду м.
Донецька від 04 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 22 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 27 вересня 1983 року між нею та
ОСОБА_4 укладено шлюб. На початку 2004
року сімейні відносини між сторонами
зіпсувались, вони проживали у різних
кімнатах, вели окремі бюджети, хоча
проживали в одній квартирі. Рішенням
Дзержинського міського суду Донецької
області від 11 січня 2006 року шлюб між
сторонами розірвано. Зазначала, що під
час перебування у шлюбі, але після
фактичного припинення шлюбних
відносин, між нею та ОСОБА_5 04 червня 2004
року укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. З метою придбання
вищевказаної квартири ОСОБА_3 04 червня
2004 року уклала кредитний договір з ВАТ
КБ «Надра», який погасила 23
лютого 2007 року, тобто після розірвання
шлюбу. У зв'язку з цим просила визнати
за нею право особистої приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що 04 червня 2004 року
він з дружиною ОСОБА_3 придбали
квартиру АДРЕСА_1. Оскільки, відповідач
за зустрічним позовом мала більший
дохід, то кредитний договір від 04
червня 2004 року був укладений між нею та
ВАТ КБ «Надра». У забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором між банком та ним було
укладено договір поруки. Оскільки,
кредитні зобов'язання перед банком
виконувались ними вчасно із спільного
бюджету, просив визнати за ним право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1.

Рішенням Калінінського районного суду
Донецької області від 4 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 22 січня 2014 року, первісний позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що спірна квартира придбана позивачкою
за час окремого проживання з
відповідачем у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин та є її
особистою власністю.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 27 вересня 1983 року
сторони зареєстрували шлюб.

Рішенням Дзержинського міського суду
Донецької області від 11 січня
2006 року шлюб розірвано (а. с. 21).

04 червня 2004 року між позивачкою та ВАТ
«КБ «Надра» укладено кредитний договір
№ 159/2004/980/К для придбання квартири
АДРЕСА_1 (а. с. 5-7).

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором
№ 159/2004/980/К, 04 червня 2004 року між ОСОБА_3
та ВАТ «КБ «Надра» укладено договір
іпотеки, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1 (а. с. 12-17).

04 червня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3
уклали нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу двокімнатної
квартири АДРЕСА_1 (а. с.
10-11).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Суди, визнаючи за позивачкою право
власності на спірну квартири,
посилаючись на покази позивачки та
свідків, на додані квитанції про оплату
останньою вартості квартири, виходили
з того, що фактично шлюбні відносини
між сторонами припинилися з січня 2004
року та спірне нерухоме майно є її
особистою власністю.

При цьому не звернули уваги, що
рішенням Дзержинського міського суду
від 11 січня 2006 року про розірвання
шлюбу між сторонами судом не
встановлено час фактичного припинення
шлюбних відносин.

Крім того, ОСОБА_4 додано до касаційної
скарги договір поруки №
205/2005/980/-К/262 від 01 листопада 2005 року,
згідно якого відповідач поручається
перед кредитором за належне виконання
ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним
договором № 205/2005/980/262 від 01 листопада
2005 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЦК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка 04 червня 2004 року взяла кредит
у сумі 64 292 грн. 62 коп. для придбання
квартири (а. с. 5), тобто вказаний
правочин виходить за межі дрібного
побутового. До матеріалів справи
позивачка додала ряд квитанцій про
оплату кредиту, проте доказів повного
погашення кредиту нею не надано.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суди виходили з того, що ОСОБА_4
пропустив строк позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Проте у матеріалах справи заяви ОСОБА_3
про застосування позовної давності
немає.

Крім того, згідно ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 04 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 22 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко