Справа №
Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2014 р.

смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької
області у складі: головуючого судді
Нагорного А.О., при секретарі судового
засідання Сафоновій І.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та
трьох відсотків річних за договором
позики,

ВCТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі
1500,00 грн. та трьох відсотків річних у
сумі 66,11 грн. за договором позики від
22.12.2012 р. Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 22.12.2012 р. вони з
відповідачем уклали договір позики в
усній формі, відповідно до якого
позивач передав відповідачеві гроші у
сумі 1500,00 грн., які ОСОБА_2 зобов'язався
повернути у грудні 2012 року. У позові
ОСОБА_1 вказує, що договір позики в
усній формі укладався у присутності
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Проте, у
домовлений строк відповідач гроші не
повернув. З приводу неповернення
грошей ОСОБА_1 звертався до
Веселівського районного відділу
міліції, але провадження у справі
постановою слідчого від 14.06.2013 р.
закрито у зв'язку з відсутністю в
діянні ОСОБА_2 складу кримінального
правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190
КК України, так як слідчий дійшов
висновку про те, що відносини між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є цивільно-правовими.
Позивач також ставить питання про
стягнення з відповідача трьох
відсотків річних від простроченої
суми, яка відповідно до наданих
позивачем розрахунків складає 66,11 грн.

Присутній у судовому засіданні ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав повністю.

Присутній у судовому засіданні ОСОБА_2
позовні вимоги не визнав, у задоволенні
позову просить відмовити, так як 1500,00
грн. у ОСОБА_1 не позичав.

Вислухавши позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, допитавши свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вивчивши
матеріали справи, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, повно і всебічно з'ясувавши
обставини, на які посилаються сторони
як на підставу своїх вимог,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, суд
прийшов до наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних та юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та
двосторонніми чи багатосторонніми
(договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Статтею 208 ЦК України визначено, що у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених ч 1 ст.206 цього
Кодексу.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 2 ст.1049 ЦК України передбачено,
що на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Тобто, на підтвердження договору
позики може бути представлена
розписка. Але це має бути боргова
розписка, яка є документом, що
підтверджує як отримання у борг
грошових коштів так і умови, на яких ці
кошти надаються і коли мають бути
повернуті, тобто умови договору.

Посилання позивача на те, що договір
позики в усній формі укладався у
присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
безпідставними, так як відповідно до
ст.218 ЦК України заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічна норма міститься і в ст.1051 ЦК
України, відповідно до якої договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Це положення не застосовується до
випадків, коли договір був укладений
під впливом обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що з
приводу неповернення позики ОСОБА_2
звертався із заявою до Веселівського
РВ ГУМВС України у Запорізькій області,
яка внесена до Єдиного реєстру
досудових розслідувань 24.05.2013 р. за
№0000443.

Суд звернувся із запитом до
Веселівського РВ ГУМВС України в
Запорізькій області про витребування
матеріалів кримінального провадження
для вивчення у судовому засіданні.

Після надходження матеріалів
встановлено, що кримінальне
провадження було закрито постановою
слідчого СВ Веселівського РВ ГУМВС
України в Запорізькій області, майора
міліції Олешка В.Є. від 14.06.2013 р. у
зв'язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2
складу кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.190 КК України.
Постанова слідчого не оскаржувалася.

За правилами ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

ОСОБА_1 всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК
України, не надав суду належних та
допустимих доказів того, що між
сторонами 22.12.2012 р. укладено договір
позики, за умовами якого він передав
відповідачеві грошові кошти у сумі 1500,00
грн., а відповідач зобов'язався
повернути йому таку ж суму грошових
коштів і не довів в суді ті обставини,
на які він посилався як на підставу
своїх вимог.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215,218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу в сумі 1500,00 грн. та
трьох відсотків річних у сумі 66,11 грн.
за договором позики від 22.12.2012 р.-
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Запорізької області
через Веселівський районний суд в
установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні
під час проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області
А.О.
Нагорний

01.07.2014