Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/1206/14 Головуючий у 1
інстанції: Пономаренко Л.Е.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 03» липня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 16 січня 2014 року
та додаткове рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 03 березня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» про зміну
формулювання причини звільнення з
роботи, стягнення заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди,
скасування наказів про порушення
трудової дисципліни,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» про зміну
формулювання причини звільнення з
роботи, стягнення заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди.

В червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» щодо
скасування наказів про порушення
трудової дисципліни.

Ухвалою Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року вказані
позови об'єднані в одне провадження.

Підчас розгляду справи ОСОБА_3 уточняла
позовні вимоги та в обґрунтування
позовних вимог остаточно зазначила, що
01.03.2012 року, згідно з наказом № 3-1 від
01.03.2012 року, її було прийнято на роботу
до ТОВ «Мелітополь-Автотранс» на
посаду бухгалтера. 12.11.2012 року нею була
подана заява про звільнення за власним
бажанням.

30.11.2012 року, згідно з наказом № 11-1 від
30.11.2012 року, її звільнено з займаної
посади та видано трудову книжку із
записом про звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП
України (за систематичне невиконання
без поважних причин обов'язків).

Підчас розгляду справи їй стало відомо
про існування наказів про притягнення
її до дисциплінарної відповідальності:
№ 8-1-1 від 27.08.2012 року, № 8-2 від 27.08.2012
року, № 11-1-2 від 30.11.2012 року, № 9-1-2 від
18.09.2012 року, № 10-1-1 від 23.10.2012 року. Вважає
зазначені накази такими, що підлягають
скасуванню з наступних підстав: в
порушення КЗпП України її не було
ознайомлено з вказаними наказами,
зміст наказів не відповідає дійсності,
відсутність прогулу в серпні 2012 р
підтверджується виплатою заробітної
плати за серпень 2012 року в повному
обсязі.

Вважає, що наказ № 11-1 від 30.11.2012 року в
частині формулювання причини
звільнення є незаконним, у відповідача
не було підстав для її звільнення на
підставі ч.3 ст.40 КЗпП України. В наказі
№ 11-1 від 30.11.2012 року про звільнення
відсутні посилання на накази про
дисциплінарні стягнення. Під час
виконання трудових обов'язків трудова
дисципліна нею не порушувалась.

Також, при звільненні з роботи
відповідач не провів остаточний
розрахунок за листопад 2012 року в
розмірі 565 грн., не виплатив компенсацію
за невикористану відпустку за 9 місяців
з 01.03.2012 року по 30.11.2012 року (18 кал. дн.), що
складає 676,62 грн.

Час затримки розрахунку при звільненні
за період з 01.12.2012 року по 25.12 2013 року
складає 268 робочих дні, середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні складає: 268 х 52,33 грн. =
14024,44 грн.

Крім того, на її думку, незаконними
діями відповідача їй спричинена
моральна шкода, оскільки підстава її
звільнення вплинула на розмір
нарахувань допомоги по безробіттю та
скоротила строки її виплати. Через
невиплату належних їй при звільненні
коштів та залишку заробітної плати за
листопад 2012 року змушена звертатися до
суду за захистом своїх трудових прав.
Моральну шкоду оцінює в 5000 грн.

Остаточно просила:

- визнати незаконними та скасувати
накази № 8-1-1 від 27.08.2012 року «Про
винесення на нараду обговорення
прогулу бухгалтера ОСОБА_3»; №8-2 від
27.08.2012 року «Про оголошення догани»;
наказ № 11-1-2 від 30.11.2012 року «Про
підготовку документів на звільнення
бухгалтера ОСОБА_3»; № 9-1-2 від 18.09.2012
року «Про оголошення догани ОСОБА_3 за
порушення службових обов'язків»; № 10-1-1
від 23.10.2012 року про оголошення догани
ОСОБА_3 за порушення службових
обов'язків та попередження;

- визнати незаконним наказ відповідача
№ 11-1 від 30.11.2012 року в частині причин
звільнення;

- зобов'язати відповідача внести зміни
до запису № 19 її трудової книжки,
змінивши підставу звільнення на ч. 1 ст.
38 КЗпП України та записавши у трудовій
книжці «Звільнена у зв'язку із
неможливістю продовжувати роботу з
причин догляду за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку»;

- зобов'язати відповідача нарахувати та
виплатити їй невиплачену при
звільненні заробітну плату у розмірі 565
грн.

- зобов'язати відповідача нарахувати та
виплатити їй компенсацію за
невикористану відпустку (18 кал. дн.) в
розмірі 676,62 грн.;

- стягнути з відповідача на її користь
компенсацію за час затримки розрахунку
при звільненні з 01.12.2012 року по 25.12.2013
року в розмірі 14024,44 грн.;

- стягнути з відповідача на її користь
моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

- стягнути з відповідача на її користь
судові витрати в розмірі 1000 грн.

В листопаді 2013 року ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» звернулось із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3
про стягнення незаконно отриманих
коштів.

Просило стягнути з ОСОБА_3 на його
користь незаконно отримані ОСОБА_3
грошові кошти в розмірі 1210,00 грн. та
судові витрати.

Ухвалою Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 05 грудня 2013 року відмовлено
у прийнятті зустрічного позову.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 січня 2014 року позов
задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано
наказ ТОВ «Мелітополь-Автотранс» № 11-1
від 30.11.2012 року та змінено формулювання
підстав звільнення ОСОБА_3 з п. 3 ст. 40
КЗпП України на п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Стягнуто з ТОВ «Мелітополь-Автотранс»
на користь ОСОБА_3 невиплачену при
звільненні заробітну плату в розмірі 565
грн.

Стягнуто з ТОВ «Мелітополь-Автотранс»
на користь ОСОБА_3 компенсацію за
невикористану відпустку в розмірі 676,62
грн.

Стягнуто з ТОВ «Мелітополь-Автотранс»
на користь ОСОБА_3 компенсацію за час
затримки розрахунку при звільненні з
01.12.2012 року по 25.12.2013 року в розмірі 14024,44
грн.

Стягнуто з ТОВ «Мелітополь-Автотранс»
на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

Стягнуто з ТОВ «Мелітополь-Автотранс»
в дохід держави судовий збір в розмірі
229,40 грн.

Додатковим рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 03 березня 2014 року
зобов'язано ТОВ «Мелітополь-Автотранс»
внести зміни до запису № 19 трудової
книжки ОСОБА_3 щодо формулювання причин
звільнення з роботи ОСОБА_3 з ч.3 ст. 40
КЗпП України (систематичне невиконання
без поважних причин посадових
обов'язків) на п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
(за угодою сторін).

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» подало
апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на рішення суду
від 16 січня 2014 року ТОВ
«Мелітополь-Автотранс», посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі на додаткове
рішення суду від 03 березня 2014 року ТОВ
«Мелітополь-Автотранс», посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позовної вимоги
про внесення змін до запису №19 в
трудовій книжці ОСОБА_3

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга на рішення суду
підлягає задоволенню частково,
апеляційна скарга на додаткове рішення
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України, підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01.03.2012
року перебуває у трудових відносинах з
відповідачем на посаді бухгалтера
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» (т.1, а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, 01
березня 2012 року між ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» та ОСОБА_3
укладений трудовий договір. Пунктами 4.1
- 4.6 зазначеного договору визначені
посадові обов'язки, які покладені на
ОСОБА_3 (т.1,а.с.83).

Наказом ТОВ «Мелітополь-Автотранс» №
11-1 від 30.11.2012 року ОСОБА_3 звільнено з
посади бухгалтера за систематичне
невиконання посадових обов'язків без
поважних причин, тобто по п.3 ст.40 КЗпП
України (т.1, а.с.81).

За положеннями ч.3 ст.235 КЗпП України, в
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.
Якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 18,
22 постанови "Про практику розгляду
судами трудових спорів" від 6 листопада
1992 року № 9 роз'яснив, що у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясовувати, з яких
підстав проведено звільнення
працівника. При цьому, суди не вправі
визнавати звільнення правильним
виходячи з обставин, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов'язували звільнення. При розгляді
таких спорів судам необхідно з'ясувати,
в чому конкретно виявилося порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за п. 3
ст. 40 КЗпП України; чи додержано
власником або уповноваженим ним
органом передбачені ст.ст. 147(1), 148, 149
КЗпП України правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок і
попередня робота працівника.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Згідно з п.3 ст.40 КЗПП України, трудовий
договір може бути розірвано в разі
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього розпорядку, якщо раніше
до нього застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Відповідно до цієї норми, працівника
можна звільнити лише тоді, коли він
після застосування до нього стягнення
не виправився і знову допустив
порушення трудової дисципліни. При
цьому враховуються дисциплінарні
стягнення, передбачені законодавством
та застосовані в установленому
порядку, законність накладення яких
повинна бути перевірена судом при
вирішенні спору.

Однак, в наказі № 11-1 від 30.11.2012 року не
зазначено, які саме дії мала вчиняти в
межах своїх повноважень позивач, як
пов'язані факти виявлених недоліків з
невиконанням нею своїх посадових
обов'язків тощо.

За матеріалами справи, 30.11.2012 року
засновником ОСОБА_4 був виданий наказ №
11-1-2 « Про підготовку документів на
звільнення бухгалтера ОСОБА_3», у
зв'язку з неодноразовим порушенням
останньою трудового договору, а саме:

- порушенням правил та методів
бухгалтерського обліку, за що 23 жовтня
2012 року бухгалтеру ОСОБА_3 оголошено
догану;

- невиконанням посадових
обов'язків з 01 листопада 2012 року (з 15
год.50 хвил. до 17-00 год) по 30 листопада 2012
року у зв'язку з відсутністю на
робочому місці в цей період без
поважних причин (т.1, а.с.80).

Проте матеріали справи не містять
доказів того, що зі змістом наказу №
11-1-2 «Про підготовку документів на
звільнення бухгалтера ОСОБА_3» від
30.11.2012 року остання була ознайомлена та
відмовилась надати пояснення щодо
викладених в наказі обставин.

Не надано відповідних доказів і в суді
апеляційної інстанції.

За наказом № 10-1-1 від 23.10.2012 року
бухгалтеру ОСОБА_3 оголошено догану за
неналежне виконання посадових
обов'язків (т.1, а.с.61).

Судом першої інстанції було досліджено
наказ № 10-1-1 від 23.10.2012 р. та правомірно
зазначено в рішенні про те, що в наказі
відсутні будь-які посилання на
конкретні посадові обов'язки, які були
порушені ОСОБА_3

Колегія суддів вважає неприйнятним
посилання відповідача на доповідну
записку головного бухгалтера ОСОБА_5 на
ім'я ОСОБА_6 від 22 жовтня 2012 року з
приводу неналежного виконання ОСОБА_3
посадових обов'язків, як на підставу
для оголошення догани 23.10.2012 року,
оскільки матеріали справи не містять
доказів ознайомлення працівника зі
змістом цієї доповідної та відмови
надання пояснень з приводу викладених
в ній обставин.

Судом також були досліджені обставини,
які стали причиною звільнення, а саме:
відсутність на робочому місці в період
з 01 листопада 2012 року (з 15 год.50 хвил. до
17-00 год.) по 30 листопада 2012 року.

Суд обгрунтовано послався на лист
Центру поштового зв'язку №4 м.
Мелітополя про отримання в період з
жовтня по листопад 2012 року
рекомендованих листів на адресу ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» саме ОСОБА_3, як
на доказ, який спростовує доводи
відповідача про відсутність ОСОБА_3 на
робочому місці в цей період (т.1, а.с.64).

Довід апеляційної скарги про те, що
отримана ОСОБА_3 в Центрі поштового
зв'язку №4 м. Мелітополя кореспонденція
в період з 31 жовтня 2012 року по 30
листопада 2012 року не зареєстрована в
журналі вхідної кореспонденції, що
також підтверджує відсутніть позивача
на робочому місці в цей період, колегія
суддів вважає неприйнятним, оскільки
пунктами 4.1 - 4.6 трудового договору
зазначені обов'язки на ОСОБА_3 не
покладались. До того ж, матеріали
справи не містять актів про
відсутність ОСОБА_3 на робочому місці з
03.11.2012 року по 30.11.2012 року.

За положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Суд правильно зазначив про пропущення
позивачкою строків звернення до суду
та відсутністю поважних причин для
його поновлення в частині вимог щодо
визнання незаконними та скасування
наказів № 8-1-1 від 27.08.2012р., №8-2 від
27.08.2012р., №11-1-2 від 30.11.2012 р., №9-1-2 від
18.09.2012 «Про оголошення догани ОСОБА_3 за
порушення службових обов'язків», № 10-1-1
від 23.10.2012 «Про оголошення догани
ОСОБА_3 за порушення службових
обов'язків та попередження», оскільки,
як вбачається з уточненого позову, про
зазначені накази позивачу стало відомо
06.03.2013 року, а з відповідними вимогами
позивач звернулась лише 16 грудня 2013
року, тобто з пропуском встановленого
ст.233 КЗпП України строку.

Зважаючи на відсутність системного
невиконання ОСОБА_3 посадових
обов'язків, колегія суддів вважає
звільнення її з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП
України незаконним.

Однак, визнавши неправомірним та
скасувавши наказ ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» № 11-1 від 30.11.2012
року та одночасно змінивши
формулювання підстав звільнення з п.3
ст.40 КЗпП України на п.1 ч.1.ст.36 КЗпП
України, суд першої інстанції вийшов за
межі позовних вимог в цій частині.

По - перше, звертаючись до суду з
останньою уточненою позовною заявою,
позивач ОСОБА_3 просила визнати
неправомірним наказ ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» № 11-1 від 30.11.2012
року в частині зазначених причин
звільнення.

По-друге, позивач, звертаючись до суду з
вимогою про змінну формулювання
підстав звільнення, просила змінити
підстави звільнення з п.3 ст.40 КЗпП
України на ч.1 чс.38 КЗпП України, а не на
ч.1 ст.36 КЗпП України, як зазначив суд в
рішенні.

З огляду на викладене, рішення суду в
частині визнання неправомірним та
скасування наказу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» № 11-1 від 30.11.2012
року, відповідно до ст.309 ЦПК України,
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення наступного
змісту: визнати неправомірним наказ
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» № 11-1 від 30.11.2012
року в частині підстав звільнення,
змінивши формулювання підстав
звільнення ОСОБА_3 з п.3 ст.40 КЗпП
України (систематичне невиконання без
поважних причин посадових обов'язків )
на ч.1 ст.38 КЗпП України.

За вищевказаних обставин додаткове
рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 03 березня 2014 року також
необхідно змінити, зобов'язавши ТОВ
«Мелітополь-Автотранс» внести зміни до
запису №19 трудової книжки ОСОБА_3
формулювання причин звільнення з
роботи з п.3 ст.40 КЗпП України
(систематичне невиконання без поважних
причин посадових обов'язків ) на ч.1 ст.38
КЗпП України.

За статтею 235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Згідно зі ст.117 КЗпП України, у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
працівникові сум у строки, зазначені в
ст. 116 КЗпП України, підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відповідно до Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 з наступними змінами, розмір
заробітної плати за час вимушеного
прогулу має бути визначений, виходячи з
заробітної плати позивача за два
місяці перед звільненням.

Вирішуючи питання про стягнення на
користь позивача середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, суд врахував
зміст бухгалтерської довідки №7від
22.11.2012 року щодо попереднього
розрахунку з позивачем 15.11.2012 року (т.1,
а.с.233) та довідку про середню заробітну
плату (дохід) №8 від 22.11.2013р. що надана
відповідачем, за якою середньоденний
розмір заробітку позивача становив 52,33
грн. (т.1, а.с.211).

Згідно наданого позивачем та не
спростованого відповідачем
розрахунку, розмір середнього
заробітку ОСОБА_3 за час вимушеного
прогулу за період з 01.12.2012 по 25.12.2013 (268
робочих днів) становить 14024 грн. 44
коп.(т.1, а.с.243).

Правильним є і висновок суду першої
інстанції про задоволення вимоги
ОСОБА_3 про стягнення з відповідача
компенсації за невикористану
відпустку за 9 відпрацьованих місяців у
розмірі 676,62 грн. та невиплачену при
звільненні заробітну плату в сумі 565
грн.

Однак, стягуваючи з підприємства
зазначені суми, суд першої інстанції
помилково не взяв до уваги на
роз'яснення, надані в абзаці 5 пункту 6
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
від 24 грудня 1999 року №13, задовольняючи
вимоги про оплату праці, суд має
навести в рішенні розрахунки, з яких
він виходив при визначенні сум, що
підлягають стягненню. Оскільки
справлення та сплата прибуткового
податку громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника,
суд визначає зазначену суму без
утримання податку й інших обов'язкових
платежів, про що зазначає в
резолютивній частині рішення.

Таким чином, рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 січня 2014 року в частині
стягнення: невиплаченої при звільненні
заробітної плати в розмірі 565 грн.,
компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 676,62 грн.,
компенсації за час затримки розрахунку
при звільненні з 01.12.2012 року по 25.12.2013
року в розмірі 14024,44 грн., змінити,
зазначивши що вказані суми підлягають
стягненню без урахування податків та
обов'язкових платежів.

Окрім цього, ст. 237-1 КЗпП України
передбачає відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику, яке
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Тому, підлягають частковому
задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_3
про відшкодування моральної шкоди,
оскільки порушення її законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від неї додаткових зусиль
для організації його життя. Судова
колегія з урахуванням конкретних
обставин справи, а також виходячи з
принципів розумності та
справедливості, погоджується з
визначеним судом першої інстанції
розміром грошового відшкодування
моральної шкоди у сумі 1000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а відображують
позицію відповідача, висловлену в
ході розгляду справи і полягають лише в
переоцінці доказів, які належним
чином перевірені і оцінені судом
першої інстанції і не доводять
порушення судом першої інстанції норм
процесуального і матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК
України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 16 січня 2014 року
та додаткове рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 03 березня 2014 року
задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 січня 2014 року в частині
визнання незаконним наказу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» № 11-1 від 30.11.2012
року скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення наступного
змісту.

Визнати незаконним наказ Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» № 11-1 від 30.11.2012
року в частині підстав звільнення,
змінивши формулювання підстав
звільнення ОСОБА_3 з п.3 ст.40 КЗпП
України (систематичне невиконання без
поважних причин посадових обов'язків )
на ч.1 ст.38 КЗпП України.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 січня 2014 року в частині
стягнення невиплаченої при звільненні
заробітної плати в розмірі 565 грн.,
компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 676,62 грн.,
компенсації за час затримки розрахунку
при звільненні з 01.12.2012 року по 25.12.2013
року в розмірі 14024,44 грн., змінити,
зазначивши, що суми підлягають
стягненню без урахування податків та
обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 16 січня 2014 року
залишити без змін.

Додаткове рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 03 березня 2014 року змінити,
зобов'язавши Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Мелітополь-Автотранс» внести зміни до
запису №19 трудової книжки ОСОБА_3
формулювання причин звільнення з
роботи з п.3 ст.40 КЗпП України
(систематичне невиконання без поважних
причин посадових обов'язків ) на ч.1.ст.38
КЗпП України.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: