Справа № 375/413/14-ц Головуючий у І
інстанції Литвин О.В.Провадження №
22-ц/780/4095/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 45
УХВАЛА

Іменем України

1 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Малорода О.І.,
Приходька К.П.,

при секретарі : Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Рокитнянського районного суду
Київської області від 7 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим будинком АДРЕСА_1 у
відповідності до ст. 405 ЦК України,
мотивуючи його тим, що він перебував у
шлюбі із відповідачем, після укладання
якого відповідач вселилася та
зареєструвалася у належний йому
житловий будинок. 17 жовтня 2008 року шлюб
був розірваний, після чого відповідач
зібрала речі і переїхала з дітьми
проживати до своєї матері в АДРЕСА_2 і з
того часу у його будинку не проживала
та не брала участь у його утриманні.

Рішенням Рокитнянського районного
суду Київської області від 7 травня 2014
року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 16
травня 2014 року відповідач подала
апеляційну скаргу, в якій просять його
скасувати, з мотивів неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач вказала, що порушуючи
питання про визнання її такою, що
втратила право користування житлом
позивач порушує права дітей, адже бажає
зняти їх з реєстрації. Зазначає, що за
рішенням суду її було заселено до
помешкання позивача, однак виділена
кімната на була придатна для житла та
не відповідала санітарним нормам, а
позивач систематично порушував
правила співжиття, що позбавило її
можливості проживати там. Апелянт
вважає, що на даний час не може мешкати
в будинку, так як ОСОБА_3 постійно їй
погрожує.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач більше одного року
не користується спірним будинком, не
відноситься до цього житла як до
постійного місця свого проживання, не
приймає участі в утриманні будинку та
не сплачує необхідні комунальні
платежі.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
сторони з 13 грудня 1997 року по 17 жовтня
2007 року перебували у шлюбі, від якого
мають трьох неповнолітніх дітей
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 З травня 2007
року сторони разом з дітьми проживали у
будинку АДРЕСА_1, який належить на праві
власності ОСОБА_3 та має три окремі
кімнати та дві суміжні. У вересні
місяці внаслідок розпаду сім'ї та
небажання з боку позивача проживати
спільно в одному будинку з ОСОБА_2,
остання залишила будинок і разом з
дітьми переїхала проживати в АДРЕСА_2,
де проживає до цього часу разом з
дітьми без реєстрації у будинку свого
брата. На разі, до цього часу вона та
діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
зареєстрованими у будинку позивача.
Оспорюючи своє право та право дітей на
проживання у спірному будинку,
відповідач звернулася із позовною
заявою до Рокитнянського районного
суду про вселення, рішенням якого від 21
серпня 2008 року позов було задоволено.
Після набрання рішенням законної сили,
останнє було звернуто 21 січня 2009 року
до примусового виконання, під час якого
державним виконавцем складено акт про
вселення відповідача до будинку. Разом
з тим, відповідач не стала проживати у
будинку, пояснюючи це відсутністю
належних умов для проживання в
останньому її та дітей та тим, що вона
не мала і не має права проводити ремонт
у будинку, оскільки не являється
власником такого, а позивач таких
належних умов не зробив.

Рішенням Рокитнянського районного
суду від 1 липня 2011 року у цивільній
справі за аналогічним позовом ОСОБА_3
останньому було відмовлено у визнанні
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування будинком позивача
АДРЕСА_1. Проте після такого перебігу
подій, починаючи з 2011 року, відповідач
не вживала заходів по вселенню до
будинку позивача, пояснюючи це
обставиною проживання в ньому позивача
зі своєї іншою жінкою.

Реальних дій з боку позивача щодо
такого перешкоджання судом першої
інстанції не встановлено. В судовому
засіданні апеляційного суду позивач
пояснив, що на даний час не заперечує
проти вселення відповідача до будинку,
який знаходиться у незадовільному
стані та вказав, що на даний час у
будинку проживають він, його матір та
брат.

Відповідно до положень ч. 2 ст.405 ЦК
України, на положення якої посилається
позивач, член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 1 та 4 ст. 156 ЖК Української РСР,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням, а припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Як убачається із матеріалів справи та
знайшло своє підтвердження в судовому
засіданні, ОСОБА_2, будучи вселеною до
будинку позивача на підставі рішення
суду, не стала в останньому проживати
та не намагалася вселитися до нього
починаючи з 2011 року, на що мала таке
право.

Зважаючи, що відповідач більше одного
року не користується будинком АДРЕСА_1,
який належить позивачеві, не
відноситься до цього житла, як до
постійного місця свого проживання та
не приймає участі в утриманні будинку,
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що вона
втратила право користування цим
житлом, оскільки була відсутня у ньому
понад один рік, і домовленості про інше
між сторонами спору не існувало.

Доводи ОСОБА_2 про те, що позивач до 2013
року проживав у будинку не один, і що
вона таким чином не могла там проживати
разом зі своїми дітьми, з огляду на ту
обставину, що будинок має п'ять окремих
кімнат, вважаються безпідставними.
Більше того, відповідач після 2011 року
не зверталася до будь-яких органів чи
суду з приводу перешкод з боку позивача
на її вселення до будинку, тоді як такі
її звернення мали місце до 2008 року і на
що вказує рішення Рокитнянського
районного суду Київської області від 21
серпня 2008 року за її позовом до ОСОБА_3
про вселення.

Посилання апеляційної скарги на те, що
реєстрація в будинку їх з ОСОБА_3
неповнолітніх дітей без її реєстрації
у останньому є не можливою, на увагу
судової колегії не заслуговують,
оскільки місцем реєстрації дітей може
бути місце проживання одного з батьків.

Не знайшли свого підтвердження й
доводи відповідача в тім, що позивач
постійно погрожує їй та чинить
перешкоди у проживанні. Вони
спростовуються показами позивача про
те, що він не заперечує проти
проживання відповідача у його будинку
і навіть готовий облаштувати окремий
вхід до частини останнього.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рокитнянського районного суду
Київської області від 7 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: