У Х В А Л А

Іменем України

27 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення боргу, за
апеляційною скаргою ПАТ КБ
«ПриватБанк» на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 11 березня 2014 р.,
-

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.12.2013 звернулося
до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1
Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», 24.03.2008 за правилами
договору приєднання уклало із
відповідачем договір, за яким надало
кредит у розмірі 5000,00 грн у вигляді
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою за користування коштами 36%
річних. Пунктом 9.12. Умов і правил
надання банківських послуг, які є
невід'ємною частиною договору,
встановлено, що договір діє протягом 12
місяців з моменту підписання із
автоматичною пролонгацією на такий
самий строк, якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору. Відповідач порушив свої
зобов'язання і спричинив виникнення
боргу, який станом на 31.10.2013 складав
21284,52 грн, з яких: 6493,78 грн -
заборгованість за кредитом, 7930,31 грн -
заборгованість за процентами, 5730,69 грн -
заборгованість за комісією, а також 500,00
грн. фіксованої частини штрафу і 989,74
грн процентної складової штрафу.
Посилаючись на ці обставини та на
передбачене договором і нормами ЦК
України право вимоги боргу, банк просив
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором від 24.03.2008 б/н у
розмірі 21284,52 грн та покласти на нього
судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 11.04.2014 у позові відмовлено за
спливом строку позовної давності.

Позивач ставить в апеляції питання про
скасування рішення суду та задоволення
позову. На думку апелянта, рішення
ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки позов був поданий у межах
строку позовної давності, а пред'явлені
вимоги були доведені.

У письмових запереченнях на апеляцію
відповідач вказує на її
необґрунтованість, просить скаргу
відхилити, рішення суду - залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянта Гринихи Т.Ю., яка
скаргу підтримала, відповідача ОСОБА_1,
який скаргу не визнав, обговоривши
доводи сторін, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до такого.

Встановлено, що Закрите акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 23-27),
24.03.2008 уклало за правилами договору
приєднання (ст. 634 ЦК України, норми
матеріального права в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин) із ОСОБА_1 кредитний
договір, що складається із Заяви на
отримання кредиту та Умов і правил
надання банківських послуг, що є
невід'ємною частиною договору (далі -
Умови), на підставі якого надало
позичальнику кредит у розмірі 5000,00 грн
у вигляді кредитного ліміту на
платіжну картку (а.с. 11-19).

За умовами договору процентна ставка
за кредитом була визначена в розмірі 3%
на місяць (36% річних), проте, як випливає
з розрахунку заборгованості станом на
31.10.2013 (а.с. 6-10) та з пояснень
представника банку в апеляційному
суді, фактично розрахунки проводилися
виходячи з процентної ставки у 22,8%
річних (з 25.03.2008 по 31.12.2012) і 30% річних (з
01.01.2013 по 31.10.2013). Термін дії кредитної
картки, виданої банком 24.03.2008, був
установлений договором по березень 2012
року, картка «Кредитка «Універсальна»»
№ 5457 0829 8199 7823 знаходиться у відповідача
та була пред'явлена апеляційному суду
для огляду (копія на а.с. 83). Підпис
відповідача на «Справке об условиях
кредитования с использованием
кредитки «Универсальная, 55 дней
льготного периода» (а.с. 52) свідчить про
погодження сторонами додаткових умов
кредитування, серед яких встановлені:
щомісячна комісія за кредитне
обслуговування в розмірі 1% на залишок
заборгованості, не погашеної протягом
пільгового періоду; щомісячні платежі
у розмірі 7% від заборгованості, але не
менше 50 грн і не більше залишку
заборгованості, що їх позичальнику
належало сплачувати до 25-го числа
місяця, наступного за звітним; штраф за
порушення строків платежів за
будь-яким із грошових зобов'язань більш
ніж на 120 днів у розмірі 250,00 грн + 5% від
суми позову. Пункт 9.12. Умов, передбачає,
що строк дії договору становить один
рік з моменту підписання із
автоматичною пролонгацією на такий
самий строк, якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору.

Відповідач порушив свої зобов'язання
за договором, чого сам не заперечує.
Позивач подав розрахунок
заборгованості станом на 31.10.2013,
відповідно до якого визначив борг у
розмірі 21284,52 грн, з яких: 6493,78 грн - борг
за кредитом, 7930,31 грн - борг за
процентами, 5730,69 грн - борг за комісією,
а також 500,00 грн. фіксована частина
штрафу і 989,74 грн процентна складова
штрафу. З указаного розрахунку, а також
з виписки з банківського рахунку
позичальника (а.с. 39-51) випливає, що
останній платіж із погашення кредиту
відповідач здійснив 09.12.2008 у сумі 3,73
грн, що були враховані кредитором.
Після цього відповідач не сплачував
банку коштів на виконання умов
кредитного договору та не вчиняв дій,
які б свідчили про визнання боргу. У
судах першої (а.с. 58-60) та апеляційної
інстанцій відповідач не заперечував
розміру свого боргу перед банком, не
спростовував розрахунків, натомість,
вважаючи, що останній платіж за
договором здійснив 27.10.2008, просив суд
застосувати позовну давність.

Правилами користування платіжною
карткою, які є складовою частиною Умов,
визначено, що: строк дії картки
вказаний на лицьовому боці картки,
картка дійсна до останнього
календарного дня, указаного місяця (п.
3.1.1.); строки і порядок погашення за
кредитом за платіжними картками зі
встановленим мінімальним обов'язковим
платежем наведені у Пам'ятці клієнта,
яка є невід'ємною частиною договору (п.
5.3.); строки погашення за кредитом за
платіжними картками без установленого
мінімального обов'язкового платежу
здійснюються наступним чином: строк
погашення процентів - щомісячно за
попередній місяць; строк погашення
кредиту в повному обсязі - не пізніше
останнього дня місяця, зазначеного на
платіжній картці (в полі MONTH) (п. 5.4.).
Сторони визнали, що Пам'яткою клієнта
за кредитним договором від 24.03.2008 якраз
і є «Справка об условиях кредитования с
использованием кредитки
«Универсальная, 55 дней льготного
периода», що була підписана
відповідачем, тому апеляційний суд
бере до уваги саме цей документ і не
бере до уваги «Пам'ятку клієнта
Кредитка «Універсальна»» без дати її
складення та без вказівки на
належність до договору, укладеного з
ОСОБА_1, і без підпису останнього, що
була подана представником банку
апеляційному суду.

Таким чином, банк уклав із відповідачем
кредитний договір із умовою сплати
позичальником банку щомісячно, до 25-го
числа місяця, наступного за звітним,
платежів у розмірі 7% від
заборгованості, але не менше 50 грн і не
більше залишку заборгованості.

Враховуючи положення ст.ст. 256, 257, ст. 258
ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст.
267 ч.ч. 3, 4 ЦК України, а також обов'язкові
до застосування (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК
України) Постанови Верховного Суду
України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13 і
від 18.06.2014 у справі № 6-61цс14, колегія
суддів констатує наступне.

Позичальник повинен був сплачувати
банку періодичні щомісячні платежі до
визначеної дати та у розмірі, що мав
обраховуватися у погоджений сторонами
спосіб, тому право на позов виникло у
банку у момент невиконання
(неналежного виконання) позичальником
зобов'язання щодо сплати чергового
платежу. У спірних правовідносинах
застосовуються умови договору, що
випливають з п. 5.3. Правил користування
платіжною карткою (а не з п. 5.4.), тому за
встановлених у справі обставин сам по
собі строк дії картки по 31.03.2012 на
указаний вище момент виникнення права
на позов, на початок перебігу позовної
давності не впливає та не дає підстав
для пов'язування початку перебігу
позовної давності із закінченням
строку дії картки. Позичальник
одержував кошти і сплачував платежі
тільки у 2008 році, нерегулярно і
останній платіж здійснив 09.12.2008, при
цьому, сплатив кошти не в повному
обсязі. З урахуванням обставин щодо
виконання зобов'язань позичальником,
перебіг загальної позовної давності за
вимогою про стягнення боргу розпочався
з 25.12.2008 і закінчився 24.12.2011, а перебіг
спеціальної позовної давності щодо
неустойки (штрафу) закінчився 24.12.2009. Як
випливає з розрахунку, станом на 29.12.2008
борг позичальника за сумою кредиту
дорівнював тому, що пред'явлений до
стягнення позивачем, а загальна
заборгованість складала 6986,38 грн. До
суду із позовом кредитор звернувся у
грудні 2013 року, тобто, через п'ять років
з дня виникнення права на позов і через
два роки після спливу загальної
позовної давності. Сторони не укладали
договору про збільшення позовної
давності (ст. 259 ч. 1 ЦК України), як про це
необґрунтовано стверджує апелянт.

Обґрунтованість вимог позивача по суті
відповідачем не спростовувалася,
заборгованість перед банком за сумами
основного боргу, процентів, комісії та
процентної складової штрафу слід
визнати доведеною. Водночас
апеляційний суд констатує, що
фіксована складова штрафу,
пред'явленого до стягнення (500,00 грн) не
ґрунтується на договорі, оскільки
сторони цю частину штрафу погодили в
розмірі 250,00 грн. Утім, відповідач суму
штрафу не оспорював і рішення суду не
оскаржував, тому підстав для перегляду
розміру штрафу у суду апеляційної
інстанції немає.

За таких обставин, рішення суду
відповідає установленим ст.ст. 11-16, 202,
509, 525, 526, 549, 550, 610, 614, 622-625, 629, 1054 ЦК
України правилам щодо необхідності
належного виконання договірних
зобов'язань; обов'язку позичальника
повернути кредитору усе заборговане та
права кредитора відповідно до умов
договору та положень закону вимагати
виконання порушеного зобов'язання,
стягнення боргу, сплати неустойки;
обов'язку саме особи, яка порушила
зобов'язання, доводити відсутність
своєї вини. Відповідач не довів
відсутності своєї вини у порушенні
зобов'язання.

Поряд із цим, сплив позовної давності,
про застосування якої заявив
відповідач, за умови обґрунтованості
вимог є самостійною підставою для
відмови в позові. Відповідач просив
застосувати позовну давність. Суд
першої інстанції правильно застосував
положення частин третьої і четвертої
статті 267 ЦК України, інші положення
закону, які регулюють позовну давність,
мав підстави для застосування позовної
давності і обґрунтовано відмовив у
позові внаслідок її спливу. Помилкове
посилання суду на заборону вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, на правильне по
суті рішення суду не впливає, оскільки
при розгляді відповідного спору судом
застосовуються правила про позовну
давність, установлені ЦК України, із
урахуванням особливостей,
передбачених іншими законодавчими
актами. Так само не впливає на
правильність рішення суду щодо
застосування позовної давності
неврахування умов договору при
визначенні фіксованої частини штрафу.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України
апеляцію, доводи якої законності
рішення суду не спростовують, слід
відхилити, рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити, рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
11 березня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді