Провадження № 22-ц/779/1347/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої-судді: Шалаути
Г.І.,

суддів: Матківського
Р.Й., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря: Капущак С.В.

з участю сторін: апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ВАТ «Пресмаш» про нарахування та
виплату не нарахованої частини
заробітної плати та стягнення
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 25
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ВАТ «Пресмаш» про
нарахування та виплату не нарахованої
йому частини заробітної плати -оплати
перерв для відпочинку та харчування та
стягнення моральної шкоди. Позов
мотивував тим, що працює у відповідача
охоронником відділу охорони з 04.10.2010
року згідно наказу №60 від 04.10.2010 року по
даний час. Початок роботи охоронця з
08.год. до 8.00 год. наступного дня, працює
по змінах, за відпрацьованих 24 години,
надається три дні відгулу. Для
відпочинку та харчування повинна
надаватися 3-х разова перерва (по 30 хв.
на сніданок,на обід та на вечерю), однак
такі перерви не надаються, не
обліковуються та не оплачуються, про що
є доказ відповідь Територіальної
Державної інспекції з питань праці в
Івано-Франківській області від 12.07.2013
року, яка проводила перевірку у
відповідача та виявила, що заробітна
плата працівникам відділу охорони ВАТ
«Пресмаш» належним чином не
виплачується на підприємстві не
ведеться достовірний облік виконаної
ними роботи, перерва для приймання їжі
та відпочинку не обліковується та не
оплачується, чим порушуються вимоги
ст.30 ч.2 Закону України «Про оплату
праці». Просив винести рішення, яким
зобов'язати відповідача нарахувати та
виплатити йому частину заробітної
плати за відпрацьовані по півтори
години в кожній зміні за весь період
його роботи на ВАТ «Пресмаш», а саме з
04.10.2010 року по 31.10.2013 року. Позивач також
просив стягнути з відповідача моральну
шкоду за порушення трудових прав, яку
оцінює в 10000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 25 квітня 2014 року в позові
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
зазначив, що рішення постановлено з
порушенням норм процесуального права
(суд проігнорував письмові докази, які
мали значення для справи, неправильно
встановив обставини справи та порушив
норми матеріального права - не
застосував закон, який підлягав
застосуванню. Суд дав неправильну
оцінку свідченням свідка ОСОБА_3 та
свідка ОСОБА_4 (начальник служби
охорони) та встановив факт надання
перерви для відпочинку на підставі
пояснень свідків про те, що кожен
охоронець міг вільно переміщатись по
території підприємства при потребі.
Суд перекрутив свідчення свідка
ОСОБА_3, який підтвердив, що прийом їжі
зранку, в обід, та ввечері здійснювався
на пості, але за його проханням перерви
для відпочинку йому надавались. Таким
чином висновки суду про те, що перерви
надавались і не входять до робочого
часу, а тому не підлягають оплаті не
відповідають обставинам справи,
суперечить графікам виходу на роботу в
яких зазначено, що тривалість роботи
охоронця з 8.00 год. ранку до 8.00 год.
наступного дня.

Суд не дав належної оцінки відповіді
Територіальної Державної інспекції з
питань оплати праці в
Івано-Франківській області від 12.07.2013
року, як доказу того, що на підприємстві
не ведеться достовірний облік
виконуваної працівниками служби
охорони роботи,не проводиться оплата
перерв для прийому їжі та відпочинку та
безпідставно повважав її
необ'єктивною. Апелянт просив
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким позов задоволити.

В судовому засіданні апелянт доводи
апеляційної скарги підтримав, пояснив,
що про те, що його права порушені не
знав, але після поновлення на роботі,
звернувся в інспекцію по охороні праці
та дізнався, що перерви для харчування
і відпочинку, які не надаються
працівникам з безперервним режимом
роботи підлягають оплаті. Просив
апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоча про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, що відповідно до змісту
ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши їх доказами, колегія
суддів знаходить апеляційну скаргу не
обґрунтованою, та підстав для її
задоволення не вбачає, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено з Положення про
внутрішній трудовий розпорядок і
пропускний режим на ВАТ «Пресмаші»,
пояснень свідків ОСОБА_3 та свідка
ОСОБА_4 (начальник служби охорони), що
перерви для їжі та відпочинку по 30 хв.
тричі на день надавалися охоронцям, та
що зі згоди начальника служби охорони
кожен охоронник міг вільно
переміщатися по території
підприємства, а тому час перерв в
табелях використання робочого часу
охоронців відділу охорони не
відображався та відповідно не
оплачувався.

Колегія погоджується з такими
висновками суду, з огляду на наступне.

З роз'яснень п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 року
№13 «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці», слід
відмежовувати сферу державного
регулювання оплати праці від сфери її
договірного регулювання. Державне
регулювання оплати праці полягає,
зокрема, у встановленні розміру
мінімальної заробітної плати та інших
норм і гарантій оплати праці
працівників підприємств, установ і
організацій усіх форм власності, а
також умов і розмірів оплати праці
керівників підприємств,заснованих на
державній,комунальній власності
працівників,підприємств, установ та
організацій, що фінансуються з бюджету
(ст.ст.8,12 Закону «Про оплату праці»). За
цими межами здійснюється договірне
регулювання оплати праці на основі
угод, що укладаються на державному
(генеральна угода), галузевому
(галузева угода), регіональному
(регіональна угода) та виробничому
(колективний договір, тощо) рівнях
відповідно до Закону «Про колективні
договори та угоди».

У коментованій ч.1ст.66 КЗпП України
передбачено, що перерви для відпочинку
і харчування не включаються в робочий
час. Їх тривалість не повинна
перевищувати двох годин. Мінімальна
тривалість перерви для харчування і
відпочинку не встановлена. Її
визначення відноситься до компетенції
трудового колективу, уповноваженого
вирішувати це питання при затвердженні
правил внутрішнього трудового
розпорядку або сторін колективного
договору, оскільки в ньому можуть
передбачатися відповідні умови.

У частині 3 цієї статті зазначено про
право працівника використовувати час
перерви для відпочинку і харчування на
свій розсуд, в тому числі і відлучатися
з місця роботи. Залишати територію
підприємства під час перерви працівник
також має право за умови, що він зможе
повернутися до місця виконання своїх
обов'язків до моменту закінчення
перерви.

Частина 4 цієї статті зобов'язує
власника надавати працівникові
можливість вживання їжі протягом
робочого часу на тих роботах, де за
умовами виробництва встановити
перерву неможливо. Перелік таких
робіт,порядок і місце приймання їжі
визначається власником за погодженням
з виборним органом первинної
профспілкової організації.

В силу ст.7 Закону «Про колективні
договори і угоди» це питання може бути
вирішене також і в колективному
договорі.

З Положення про внутрішній, трудовий
розпорядок і пропускний режим на ВАТ
«Пресмаші» (а.с.58), погодженого з
головою профкому ВАТ «Пресмаш» та
Колективним договором на 2007-2009 роки,
чинного на час розгляду спору, у главі 2
«Робочий час і час відпочинку»
визначено, що для всіх працівників ВАТ
«Пресмаш», крім чергового персоналу
(електриків, сантехніків і охоронників)
- початок робочого дня встановлено з о
8.00 год., а кінець о 16 год. 30 хв., перерва
для відпочинку і харчування - з 12 год. до
12 год.30 хв. Для чергового персоналу
встановлено трьохразову перерву
тривалістю по 30 хв. за зміну. Оскільки
така перерва визначена Положенням,
вона не обліковувалася в табелі обліку
робочого часу працівників відділу
охорони та не оплачувалася, а позивач,
починаючи з 2010 року жодного разу не
звертався ні до комісії по трудових
спорах, ні до профкому з питанням
наданням 3-х разової перерви по 30 хв. (на
сніданок, обід,та вечерю), передбаченої
Положенням, а також не звертався з
питанням внесення змін до Положення -
уточнення часу кожної трьохразової
перерви щодо охоронців для відпочинку
та прийому їжі,місця прийому їжі та
питання використання перерви
охоронцем на власний розсуд, а тому
колегія вважає, що зазначеним
підтверджується факт надання 3-х
разової перерви для харчування та
відпочинку для працівників служби
охорони на ВАТ «Пресмаш» погоджується
з висновками суду першої інстанції про
те, що вимога позивача про нарахування
та оплату часу перерви для відпочинку
та прийому їжі задоволенню не підлягає.

Колегія теж погоджується з висновком
суду першої інстанції про те, що лист
Територіальної Державної інспекції з
питань оплати праці в
Івано-Франківській області від 12.07.2013
року про порушення трудового
законодавства не може бути доказом
факту ненадання перерв для приймання
їжі охоронцям ВАТ «Пресмаш», а звідси і
їх оплати, оскільки відповідь є
формальною, оскільки за відсутності
акту перевірки Територіальної
Державної інспекції з питань оплати
праці та припису керівнику ВАТ
«Пресмаш» на усунення виявлених
порушень колегія приходить до
висновку, що перевірка як така не
проводилася, а також відсутній
будь-який інший доказ про притягнення
керівника ВАТ «Пресмаш» за порушення
трудового законодавства про оплату
праці до адміністративної
відповідальності, на який голослівно
зсилається позивач в апеляційній
скарзі. Також висновки інспекції,
викладені у листі-відповіді не
узгоджуються з главою 2 Положення про
внутрішній ,трудовий розпорядок і
пропускний режим на ВАТ «Пресмаші», про
яке комісія у своєму листі нічого не
зазначено.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі

З огляду на викладене,колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає
та підстав для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції колегія
не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 319, 323-325 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 25 квітня 2014 року залишити
без змін..

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання нею законної сили.

Судді
Г.І. Шалаута

Р.Й. Матківський

Я.Ю. Ковалюк