Справа № 379/775/14-ц Головуючий у І
інстанції Бабоїд О.М.Провадження №
22-ц/780/4016/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

01 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Кашперської
Т.Ц.,

суддів Кулішенка
Ю.М., Яворського М.А.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Таращанського районного суду
Київської області від 15 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом про
стягнення заборгованості за договором
позики, мотивуючи вимоги тим, що у 2010
році познайомився із відповідачем, із
якою у них виникли дружні відносини,
він приїжджав до відповідача у м. Київ.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово
зверталася до позивача з проханням
надати їй у позику грошові кошти,
посилаючись на тимчасові труднощі,
пов'язані із безробіттям, у зв'язку з
цим з рахунку позивача на банківський
рахунок ОСОБА_2 перераховано позику в
розмірі кількох тисяч євро протягом
2011-2013 років. Крім того, за порадою
ОСОБА_2 він вирішив придбати квартиру у
м. Києві, для чого зняв з рахунку у банку
та передав ОСОБА_2 ще 25000 євро, дані
кошти відповідач зобов'язувалась
використати на оплату першого внеску
за квартиру або повернути ці кошти на
його першу вимогу. 07 вересня 2012 року
ОСОБА_2 уклала попередній договір
купівлі-продажу квартири. У 2013 році
ОСОБА_1 неодноразово звертався до
ОСОБА_2 із проханням надати йому
документи на квартиру або повернути
отримані кошти, 18 грудня 2013 року вона
востаннє отримала таку вимогу, однак
залишила її без задоволення. Просив
стягнути із відповідача на свою
користь заборгованість в розмірі 46600
євро, що еквівалентно 706456 грн. та
судовий збір.

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 15 травня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 15 травня 2014 року,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення та неправильне
застосування норм матеріального права,
просив скасувати рішення
Таращанського районного суду
Київської області від 15 травня 2014 року
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до відхилення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за договором
позики, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач не надав доказів
укладення договору позики між
сторонами.

Вказані висновки відповідають
обставинам справи і узгоджуються із
вимогами закону.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що у 2010 році ОСОБА_1
познайомився із ОСОБА_2

Згідно постанови про закриття
кримінального провадження від 05 грудня
2013 року, позивач через свого
представника звертався до
Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті
Києві із заявою, де вказував, що мав
намір придбати квартиру в м. Києві та
для цих потреб передав ОСОБА_2 гроші в
сумі 25000 євро, яка оформила право
власності на себе, а гроші відмовляться
віддавати, крім того, протягом 2011-2013
років ОСОБА_1 перерахував в якості
позики на прохання ОСОБА_2 гроші на
загальну суму 15300 евро; кримінальне
провадження було закрите в зв'язку з
відсутністю кримінального
правопорушення.

В матеріалах справи містяться витяги
грошових переказів на ім'я ОСОБА_2: 4800
євро 02 листопада 2011 року, 5500 євро 02
грудня 2011 року, 5000 євро 29 грудня 2011 року,
800 євро 04 грудня 2012 року, 1000 євро 07 січня
2013 року, 1300 євро 12 березня 2013 року, 800
євро 05 квітня 2013 року, 1300 євро 12 червня
2013 року, 1100 євро 03 липня 2013 року.

13 листопада 2013 року представником
ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2
вимогу про повернення позики в розмірі
46600 євро, яку вона отримала 15 листопада
2013 року, та 17 грудня 2013 року направлено
вимогу аналогічного змісту.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. ст. 1047 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, договір позики можна вважати
укладеним за умов дотримання наступних
вимог: гроші передаються у власність
іншій особі; особа, яка отримала у
власність грошові кошти,
зобов'язується повернути суму позики.

Представником позивача надано суду
копії банківських документів про
перерахунок коштів, однак докази того,
що ці кошти перераховані в зв'язку із
укладенням між сторонами договору
позики, та що ОСОБА_2 зобов'язувалася
повернути ці кошти, в матеріалах справи
відсутні.

З огляду на вищевикладене колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову в зв'язку із його
недоведеністю.

При цьому судом першої інстанції було
повно та всебічно з'ясовано обставини,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень, та у
відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК
України дано оцінку доказам, що надані
сторонами.

Не грунтуються на законі та є
безпідставними доводи апеляційної
скарги про доведеність укладення між
сторонами договору позики на заявлену
позивачем суму.

Поза увагою апелянта залишається та
обставина, що саме по собі отримання
грошових коштів не є свідченням
укладення договору позики і не тягне за
собою обов'язку їх повернення, якщо
сторони не уклали договір позики в
установленому законом порядку.

Посилання апелянта на ч. 1 ст. 526, ч. 2 ст.
530 ЦК України щодо належного виконання
умов договору та обов'язку боржника
виконання обов'язку у семиденний строк
від дня пред'явлення вимоги висновків
суду першої інстанції про відмову в
позові не спростовують, оскільки факту
укладення договору між сторонами
договору доведено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Таращанського районного суду
Київської області від 15 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Кашперська Т.Ц.

Судді:
Кулішенко Ю.М.

Яворський М.А.