Справа № 169/19/14-ц
Провадження № 6/169/4/14
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2014 року

см
т. Турійськ

Турійський районний суд Волинської
області в складі:

головуючого-судді

Тітівалова Р.К.,

секретаря
Веремчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за поданням
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Турійського районного управління
юстиції про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

08 січня 2014 року головний державний
виконавець Моніч Т.М. відділу державної
виконавчої служби Турійського
районного управління юстиції (далі –
відділ ДВС Турійського РУЮ) звернулася
до суду із поданням про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України боржника ОСОБА_1

Подання погоджене з начальником
відділу ДВС Турійського РУЮ та
мотивоване тим, що на виконанні у
відділі ДВС Турійського РУЮ перебуває
виконавчий лист № 2-508/2006, який виданий 04
липня 2006 року Нововолинським міським
судом Волинської області, про
стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2
аліментів на утримання неповнолітньої
дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4
усіх видів заробітку щомісячно, але не
менше 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
починаючи з 10 травня 2006 року та до
досягнення нею повноліття. Вказуючи, що
ОСОБА_1 має паспорт для виїзду за кордон
та у зв’язку з наявністю у нього
невиконаних зобов’язань по сплаті
аліментів може виїхати за межі України,
державний виконавець просила обмежити
боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі
України.

У судове засідання головний державний
виконавець Моніч Т.М. не з’явилася,
подала до суду клопотання, в якому
просила розглядати справу без її
участі (а.с. 7).

Враховуючи, що в судове засідання не
з’явилися особи, які беруть участь у
справі, то фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу відповідно до ч. 2 ст.
197 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши наявні в
матеріалах справи письмові докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що подане державним виконавцем подання
до задоволення не підлягає з таких
підстав.

Кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом (ст. 33 Конституції України).

Право на свободу пересування також
закріплено у ст. 313 ЦК України,
відповідно до положень якої фізична
особа має право на свободу пересування,
а фізична особа, яка досягла
шістнадцяти років, має право на вільний
самостійний виїзд за межі України.
Обмеження у здійсненні права на
пересування допускається лише у
випадках, встановлених законом.

Такі випадки тимчасового обмеження
права громадян на виїзд з України
визначено в Законі України «Про
порядок виїзду з України і в’їзду в
Україну громадян України».

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6
зазначеного Закону громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон у випадку, якщо він ухиляється
від виконання зобов’язань, покладених
на нього судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи), - до
виконання зобов’язань.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов’язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника – фізичної особи
або керівника боржника – юридичної
особи за межі України – до виконання
зобов’язань за рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання
про тимчасове обмеження боржника –
фізичної особи або керівника боржника
– юридичної особи у праві виїзду за
межі України при виконанні судових
рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Системний аналіз наведених вище норм
закону дає підстави для висновку, що
суд має право встановити щодо боржника
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України лише за поданням
державного виконавця, обов’язково
погодженим з начальником відділу
державної виконавчої служби, за умови
доведення та документального
підтвердження факту ухилення боржника,
який має паспорт для виїзду за кордон,
від виконання зобов’язань, покладених
на нього рішенням суду чи іншого органу
(посадової особи), і таке обмеження може
бути встановлено лише строком до
виконання боржником своїх
зобов’язань.

Судом встановлено, що рішенням
Нововолинського міського суду
Волинської області від 09 червня 2006
року, яке набрало законної сили,
ухвалено стягувати з ОСОБА_1 в користь
ОСОБА_2 аліменти на утримання
неповнолітньої дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 усіх видів
заробітку щомісячно, але не менше 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, починаючи з 10
травня 2006 року та до досягнення нею
повноліття (а.с. 51).

06 жовтня 2010 року державним виконавцем
відділу ДВС Турійського РУЮ відкрито
виконавче провадження ВП № 21764036 по
виконанню виданого 04 липня 2006 року
Нововолинським міським судом
Волинської області на підставі
вищевказаного рішення виконавчого
листа № 2-508/2006 про стягнення із ОСОБА_1 в
користь ОСОБА_2 аліментів на
утримання неповнолітньої дитини (а.с.
48).

У ході здійснення державним виконавцем
передбачених законом виконавчих дій та
заходів примусового виконання
судового рішення встановлено, що
будь-яке рухоме і нерухоме майно,
зокрема будинки, квартири, земельні
ділянки, транспортні засоби тощо, що
належать боржнику ОСОБА_1 на праві
власності і на які з метою виконання
судового рішення можливо звернути
стягнення, відсутнє, що об’єктивно
підтверджується матеріалами
виконавчого провадження (а.с. 11, 14, 21-25, 27,
33, 36-39).

Боржник ОСОБА_1 на обліку в управлінні
Пенсійного фонду України в Турійському
районі не перебуває (а.с. 26).

Відповідно до розрахунку
заборгованості ОСОБА_1 у добровільному
порядку неповністю виконує судове
рішення, однак частково сплачує
аліменти на утримання дитини, зокрема,
протягом 2013 року сплатив 6950 гривень.
Станом на 01 грудня 2013 року розмір його
заборгованості становить 4245,30 гривень
(а.с. 12-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов’язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Проте, у ході проведення виконавчих дій
у порушення вимог закону державним
виконавцем не з’ясовано, чи перебуває
на момент звернення із даним поданням
до суду боржник на обліку в центрі
зайнятості та чи має кошти або інші
цінності на рахунках і вкладах у банках
та інших фінансових установах, чи
зареєстрований як фізична
особа-підприємець в органах державної
податкової служби України та чи
отримує доходи від зайняття
підприємницькою діяльністю, виїзд за
місцем проживання боржника на предмет
встановлення наявності майна, на яке
можливо було б звернути стягнення, не
здійснювався, а тому суд вважає, що
державним виконавцем не доведено
реалізацію і вичерпання всіх
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження» заходів щодо
примусового виконання судового
рішення і що всі вони виявилися
безрезультатними.

У контексті положень п. 18 ч. 3 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження», ст. 377-1 ЦПК України
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
наділений правом на звернення до суду
із поданням про встановлення
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника за межі України лише у разі
ухилення останнього від виконання
зобов’язань, покладених на нього
судовим рішенням.

Однак, в матеріалах виконавчого
провадження відсутні докази на
підтвердження того, що боржник
отримував виклики державного
виконавця й умисно не з’являвся до
нього, що у зв’язку з таким ухиленням
боржника без поважних причин державний
виконавець виносив постанову про його
привід через органи внутрішніх справ
чи вживав інші заходи в межах своїх
повноважень, а, навпаки, є дані про те,
що боржник на отримані виклики
з’являвся до виконавця і надавав
оригінали квитанцій про сплату
аліментів (а.с. 15, 34, 40-43, 46).

Таким чином у даному випадку має місце
факт неналежного виконання ОСОБА_1
зобов’язань за рішенням суду, однак
жодних умисних і свідомих дій,
спрямованих на невиконання своїх
обов’язків чи унеможливлення і
ускладнення виконання рішення
останній не вчиняв, на виклики
державного виконавця з’являвся,
частково сплачував аліменти,
передбачені ст. 12 Закону України «Про
виконавче провадження» обов’язки
боржника не порушував, до
відповідальності в порядку ст. 90
вказаного Закону за невиконання
законних вимог державного виконавця не
притягувався.

Більше того постановою Турійського РВ
УМВС України у Волинській області від 18
вересня 2012 року було відмовлено в
порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, -
злісне ухилення від сплати аліментів, у
зв’язку з відсутністю в його діях
складу вказаного злочину (а.с. 29-30).

Будь-які належні, допустимі і
беззаперечні докази на підтвердження
того, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від
виконання обов’язку сплачувати
аліменти, маючи, при цьому, реальну
можливість їх сплачувати, в матеріалах
справи відсутні і державним виконавцем
суду таких надано не було.

За таких обставин та відповідно до
вказаних норм права суд вважає, що
наведені у поданні обставини і додані
до нього документи не можуть бути в
даному випадку визнані такими, що
свідчать про умисне ухилення боржника
від виконання судового рішення в
розумінні ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в’їзду в Україну громадян
України» та ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» та його намір
виїхати за межі України з метою
невиконання судового рішення, оскільки
в даному випадку невиконання рішення
суду обумовлюється не суб’єктивними, а
об’єктивними причинами, зокрема,
відсутністю роботи і незадовільним
фінансовим станом боржника, та
несвоєчасністю і неповнотою вчинення
державним виконавцем виконавчих дій з
метою виконання судового рішення, які
не можуть бути достатньою і
беззаперечною підставою для обмеження
права особи на свободу пересування.

Застосування таких обмежень може мати
місце лише у виключних випадках і
повинно використовуватися лише як
крайній захід після реалізації усіх
можливих та передбачених законом
засобів примусового виконання
судового рішення та за наявності для
того законних підстав, оскільки
стосується гарантованого ст. 33
Конституції України та ст. 313 ЦК України
особистого немайнового права особи
вільно залишати територію України та
права на свободу пересування,
передчасне і безпідставне обмеження
яких є неприпустимим.

Наведене цілком узгоджується із
нормами міжнародного права, зокрема,
ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод та ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права, за
змістом яких кожен має право залишати
будь-яку країну, включаючи свою власну,
і встановлення обмеження цього права
допускається лише у передбачених
законом випадках в інтересах
національної чи громадської безпеки,
для підтримання публічного порядку,
запобігання злочину, для захисту
здоров’я чи моралі або з метою захисту
прав і свобод інших осіб.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про відсутність у даному
випадку передбачених законом правових
підстав для встановлення щодо боржника
ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України і задоволення
подання державного виконавця у
зв’язку з його безпідставністю і
необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 197, 209, 210, 377-1 ЦПК
України, суд

у х в а л и в:

Відмовити в задоволенні подання
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Турійського районного управління
юстиції про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Волинської області через
Турійський районний суд Волинської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом п’яти днів з дня
отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий