Справа № 572/4622/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2014 року
м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської
області - одноособово суддя Довгий І.І.

при секретарі - Сосюк Н.В.,

за участю позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права
власності на майно,

В С Т А Н О
В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернулися в суд з
позовом до ОСОБА_5 про визнання за ними
та їхньою неповнолітньою дитиною
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 в рівних
частках по 1/3 кожному в порядку
набувальної давності. В обґрунтування
позову вказують, що у 1994 році
безперешкодно вселилися в будинок
АДРЕСА_1, який пустував на той період.
Продовжують до теперішнього часу
добросовісно правомірно відкрито та
безперервно володіти будинком,
постійно проживаючи в ньому, сплачують
комунальні послуги та підтримують
будинок у справному стані. У 1996 році
народилась дочка ОСОБА_6, що проживає з
батьками у спірному будинку.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник
позивачів ОСОБА_3 підтримали позов в
повному обсязі, просять позов
задовольнити, в обґрунтування позову
вказують, що з дозволу ОСОБА_7, яка є
тіткою позивача ОСОБА_1, у 1994 році
безперешкодно вселилися в будинок
АДРЕСА_1, який тривалий час пустував на
той період. За рішенням Сарненської
міської ради частина прилеглої
території будинковолодіння відійшла
іншій особі, чим ніхто не переймався. В
будинку позивачі знайшли технічний
паспорт на будинок, де власником
значилась ОСОБА_8, яка давно померла. З
тих пір проживають у будинку та його
ремонтують, оскільки будинок почав
руйнуватися. Позивачі вказують, що
вселились в будинок не самоправно і не
злочиним шляхом, а з дозволу особи, яка
мала ключі від помешкання. На момент
вселення позивачі не знали, хто є
власником цього будинку і чи є у нього
власник взагалі, в чому полягає
добросовісність ОСОБА_1 при вселенні в
будинок та у заволодінні ним. Пізніше
їм стало відомо, що про їхнє проживання
в будинку стало довідався ОСОБА_5, який
проти цього не заперечував. Будь-якої
домовленості між ними та ОСОБА_5 щодо їх
проживання в будинку, спадкоємцем
якого він являється, не було. Договору
найму чи оренди не укладалось.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
не визнала, вказала, що відповідач
ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_8, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року своєчасно
прийняв спадщину, що складалася з
житлового будинку АДРЕСА_1. В будинку
ніхто не проживав. Після цього дружина
ОСОБА_5 через кілька років приїхала та
забрала з будинку кращі меблі. Щодо
долі будинку ОСОБА_5 по телефону
спілкувався з ОСОБА_9 та один раз
приїжджав у 1994 році. Право власності не
оформив, оскільки може це зробити в
зручний для нього час.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7
пояснила, що у спірному будинку з
дозволу ОСОБА_9 проживала її дочка з
чоловіком до 1994 року. Позивачі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 вселилися у спірний будинок у 1994
році з її дозволу, оскільки будинок
починав руйнуватись та не було інших
бажаючих в ньому проживати.

Свідок ОСОБА_9 підтвердила, що після
смерті матері ОСОБА_8 спадкоємець
ОСОБА_5 своєчасно звернувся із заявою
до державного нотаріуса про прийняття
спадщини, після чого один раз приїжджав
у 1994 році. Спадщиною цікавився, в
телефонних розмовах просив про хату не
забувати. В 2007 році приїжджав син
відповідача ОСОБА_10, який зустрічався з
позивачами по справі.

Приїзд ОСОБА_10 підтвердила свідок
ОСОБА_11

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов доведений і підлягає
задоволенню.

З відповіді КП Рівненської обласної
ради "Рівненське обласне бюро
технічної інвентаризації" вбачається,
що згідно даних реєстрових книг Бюро
право власності на садовий будинок,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
зареєстроване за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,
на підставі свідоцтва про право на
спадщину від 20.08.1970 р. № 1494.

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що відповідач ОСОБА_5 26.02.1985
року своєчасно звернувся із заявою про
прийняття спадщини до державного
нотаріуса після смерті матері
ІНФОРМАЦІЯ_6 року. З того часу ОСОБА_5 не
оформив свого права власності на
спадковий будинок і договору його
найму ні з ким не уклав.

До 1994 року у спірному житлі кілька
років жило подружжя Чеботарьових, а з
1994 року по даний час постійно проживає
подружжя ОСОБА_1 з неповнолітньою
дитиною.

Факт постійного проживання позивачів у
будинку АДРЕСА_1 з 01.01.1995 року по дату
винесення рішення встановлений
рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області від 10.11.2011 року.

З батьками проживає їхня неповнолітня
дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказані обставини встановлені у
судовому розгляді справи і сторонами
не оспорюються.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від
22 грудня 1995 року „Про судову практику у
справах за позовами про захист
приватної власності" передбачена
можливість розгляду судами справ про
визнання права власності на майно.

Стаття 328 ЦК України визначає підстави
виникнення права приватної власності.
Встановлено, що громадянин набуває
права власності на підставах, не
заборонених чинним законодавством.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред"явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Набуття права власності на
земельну ділянку за набувальною
давністю регулюється законом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Згідно із п. 8 Прикінцевих та перехідних
положень правила ст. 344 ЦК України про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом.

На добросовісність заволодіння чужим
майном вказують показання позивачів,
свідка ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_1
вселились з дозволу ОСОБА_7 у будинок
будинок АДРЕСА_1, яка не була наділена
повноваженнями будь-кого у будинок
вселяти. Проте ОСОБА_1 вселились в
будинок не самоправно і не злочиним
шляхом, а з дозволу особи, яка мала
ключі від помешкання на той момент,
ОСОБА_1 стверджують, що на час вселення
в будинок не знали, хто є власником
цього будинку і чи є у нього власник
взагалі. В цьому полягає
добросовісність позивачів при
вселенні в будинок та у заволодінні
ним.

Об'єкт володіння є законним, оскільки
право приватної власності на будинок
по АДРЕСА_1 було оформлене на ОСОБА_8

Відкритість та безперервність
володіння нерухомим майном, яке
сторонами не оспорюється, також
підтверджене рішенням Сарненського
районного суду Рівненської області від
10.11.2011 року в справі про встановлення
факту постійного проживання у спірному
будинковолодінні станом на день
винесення рішення більше десяти років.
Суду не надано доказів, того, що
будь-хто ініціював виселення позивачів
із житла. Сторона відповідача дій,
направлених на оформлення свого права
власності на будинок, не вчиняла.

Стороною відповідача стверджується, що
в 2007 році приїжджав син відповідача
ОСОБА_10, який зустрічався з позивачами
по справі та мав розмову щодо спірного
майна. Проте позивачі вказали, що
вказана особа на їхнє прохання не
пред'явила документу, за яким можна
було б встановити його особу та не
надала довіреності від імені
відповідача на право вести переговори
щодо спірного майна, у зв'язку з чим дії
цієї особи не створили будь-яких
правових наслідків.

Будь-які договори оренди чи найму щодо
спірного майна з позивачами не
укладались.

Враховуючи, що в судовому засіданні
встановлений факт добросовісного
відкритого, безперервного володіння
чужим майном позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2
та їхньої неповнолітньої дитини ОСОБА_6
протягом десяти років, суд знаходить
підстави для висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст. 182, 344, 392
ЦК України, п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22
грудня 1995 року „Про судову практику у
справах за позовами про захист
приватної власності", керуючись ст.ст.
212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р
І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
в рівних частках по 1/3 кожному в порядку
набувальної давності.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Сарненський районний суд Рівненської
області шляхом подачі протягом десяти
днів з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя :