У х в а л а

іменем україни

14 травня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів:Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М.,Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мюнхаузен» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 24 липня 2013 року та
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вона
працювала у відповідача на посаді
адміністратора кафе. Наказом від 25
липня 2011 року № 6 звільнена з роботи за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України. При звільненні з роботи
відповідач не вплатив в повній мірі
заробітну плату у сумі 821,45 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 травня 2012 року
зазначену заборгованість стягнуто на
її користь, проте рішення суду не
виконується відповідачем. Посилаючись
на підстави ст. ст. 117, 237-1 КЗпП України
просила стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні з 25 липня 2011
року по 01 листопада 2012 року у сумі 18 118,10
грн та відшкодувати моральну шкоду у
сумі 20 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 24 липня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково. Стягнуто з
ТОВ «Мюнхаузен» середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
у сумі 2 000 грн та 500 грн у відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 05 листопада
2013 року рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя
від 24 липня 2013 року скасовано,
ухвалено нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного
суду, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд першої інстанції дійшов висновку
про наявність підстав для їх
задоволення з урахуванням положень ст.
117 КЗпП України, згідно з якою у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
визначені ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з відсутності
підстав для їх задоволення на підставі
ст. 117 КЗпП України.

Проте погодитись з висновками судів
попередніх інстанцій не можна з огляду
на наступне.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Пред'являючи позов ОСОБА_6 послалася на
те, що навіть після ухвалення вказаного
судового рішення відповідач із нею не
розрахувався, тому просила про
застосування ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного
суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» судам
роз'яснено, що непроведення розрахунку
з працівником у день звільнення або,
якщо в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012
вирішено, що в аспекті конституційного
звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Оскільки апеляційний суд не встановив
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи, його
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності та
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування.

Установивши, що й після ухвалення
рішення суду від 21 травня
2012 року відповідач не виплатив
позивачу належні йому суми при
звільненні, суд першої інстанції
правомірно вважав, що цим самим є
порушення ст. 117 КЗпП України, оскільки
ця норма права застосовується до дня
фактичного розрахунку.

Проте, рішення суду першої інстанції не
може бути залишено в силі, оскільки в
ньому відсутній розрахунок середнього
заробітку, який обчислюється згідно з
Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково .

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 24 липня 2013 року та
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року
скасувати, матеріали справи направити
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарження не підлягає.

Головуючий
Н.А.
Горелкіна

Судді:
Є.П.
Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік