Справа № 463/1844/13
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/2124/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 18 грудня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4
про визнання за ним права на ? частину
спільного сумісного майна подружжя,
стягнення грошових коштів в сумі 144000
грн.

ОСОБА_4 звернулась із зустрічним
позовом до ОСОБА_2, який в подальшому
уточнила, про встановлення факту
проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією
сім»єю з травня 2006 року до 14 лютого 2009
року без реєстрації шлюбу, стягнення
грошових коштів у розмірі 12100 дол. США,
що еквівалентно 98800.00 грн., зобов"язання
повернути майно.

Ухвалою Личаківського районного суду
м. Львова від 24.07.2013 року, яка не
оскаржувалась, позов ОСОБА_2 залишено
без розгляду.

Оскаржуваним рішенням зустрічний
позов ОСОБА_4 задоволено частково,
встановлено факт проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 однією сім"єю з травня 2006 року до
14 лютого 2009 року без реєстрації шлюбу,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
грошові кошти у розмірі 12100 дол. США, що
на день ухвалення рішення
еквівалентно 96715,30 дол. США. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання судових
витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7,
вважає, що таке ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права при неповно з'ясованих
обставинах, що мають значення для
справи, а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.
Покликається на те, що проживання з
позивачкою в США було обумовлене лише
житловими умовами, проживали вони в
різних кімнатах і відносин, які
притаманні подружжю між сторонами не
виникало. Вважає, що суд першої
інстанції невірно ухвалив рішення,
мотивуючи таке показаннями свідків,
які не могли достовірно знати про їхні
відносини, проживаючи на Україні,
оскільки сторони проживали за
кордоном. Також, апелянт вказує на
відсутність доказів на підтвердження
того, що гроші перераховувались саме
ОСОБА_4 на банківський рахунок ОСОБА_2
на купівлю автомобіля. На думку
апелянта не є належними доказами
виписки з банківських рахунків,
оскільки в них не зазначено, ким саме
було перераховано вказані кошти. Отже,
на думку апелянта суд при ухвалені
рішення не врахував положення ст.ст. 60,
74 СК України і прийняв таке ґрунтуючись
на припущеннях, безпідставно взявши до
уваги покази свідків, не надавши
належної оцінки доказам та не
врахувавши всіх обставин справи. З
наведених підстав просить оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення представників
ОСОБА_4 - ОСОБА_8, ОСОБА_6 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що така підлягає
до задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення частково не
відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Докази
мають бути належними та допустимими.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.(ст. ст. 57,58, 59, 60 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про
часткове задоволення позовних вимог,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період з травня 2006
року до 14.02.2009 року разом проживали у
США, штат Флорида, де вели спільне
господарство, а тому суд вважав
доведеним факт їх спільного проживання
у зазначений період, як подружжя, і
оскільки нажите ними в цей період часу
майно є їх спільною сумісною власністю,
стягнув з відповідача 12100 грн.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім»єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь - якому іншому шлюбі,
майно набуте ними за час спільного
подружнього проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлене письмовим
договором між ними. На майно, що є
об»єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь - якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з роз»ясненнями п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» під час
застосування ст. 74 СК України, яка
регулює поділ майна осіб, що проживають
у фактичних шлюбних відносинах, судам
необхідно врахувати, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь - якому іншому шлюбі
й між ними склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України
передбачено перелік юридичних фактів,
які можуть бути встановлені у судовому
порядку. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК
України суд розглядає справи про
встановлення факту проживання однією
сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю
складають особи, які спільно
проживають, пов»язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов»язки.

Предметом доказування при розгляді
справ про встановлення факту
проживання однією сім»єю чоловіка та
жінки без шлюбу, передусім складає
сукупність обставин, що є згідно із
законом основними ознаками сім»ї:
спільне проживання, пов»язаність
спільним побутом, наявність взаємних
прав та обов»язків.

Задовольняючи позовні вимоги про
встановлення факту проживання ОСОБА_4
та ОСОБА_2 в період з травня 2006 року до 14
лютого 2009 року без реєстрації шлюбу,
суд першої інстанції посилався на
покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 про те,
що у вказаний період між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 склались усталені відносини,
які притаманні подружжю, вони
проживали та працювали в США, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, разом відпочивали, приїжджали в
Україну, і на переконання всіх
оточуючих були подружжям.

Мотивуючи рішення суду показаннями
свідків про те, що в період з травня 2006
р. до 14 лютого 2009 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 склались усталені відносини,
які притаманні подружжю, що вони разом
працювали та проживали в США, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, разом відпочивали, суд першої
інстанції не врахував того, що
зазначені свідки в США не проживали, а
відтак їм не могло бути достовірно
відомо про зазначені факти. Крім цього,
посилаюючись на показання зазначених
свідків, суд першої інстанції не
з»ясував джерело їх обізнаності щодо
зазначених обставин.

Наявність в матеріалах справи
електронної поштової переписки
позивачки зі своєю матір»ю під час
перебування сторін в США, не є належним
та допустимим доказом їх спільного
проживання в одному житловому
приміщенні та ведення спільного
господарства, наявності спільного
бюджету, спільного витрачання коштів.
Твердження про наявність спільного
бюджету спростовується тим, що ОСОБА_2
перераховував кошти на власний
рахунок, а ОСОБА_4 перераховувала кошти
на рахунок, відкритий на ім»я матері, а
стверджуючи про проживання в одному
житловому приміщенні, позивачка не
надала доказів на підтвердження цієї
обставини.

Твердження позивачки про те, що в
період з травня 2006 року по 14 лютого 2009
року вони разом відпочивали, не
свідчить про їх спільне проживання, як
чоловіка та жінки без шлюбу, що між
ними склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Позивачкою за зустрічним позовом не
надано доказів на підтвердження
проживання з ОСОБА_2 в одному житловому
приміщенні або його частині, ведення
ними спільного господарства, доказів
на підтвердження повного або
часткового об»єднання коштів, їх
спільного витрачання.

Задовольняючи позовну вимогу про
встановлення факту проживання ОСОБА_4
та ОСОБА_2 однією сім»єю без реєстрації
шлюбу, суд першої інстанції не врахував
того, що позивачкою за зустрічним
позовом, всупереч вимогам ст. 10,11, 60 ЦПК
України, не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
тих обставин, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції прийшов до висновку про те,
що в позовній заяві ОСОБА_2 визнав факт
того, що він разом з позивачкою деякий
час проживали у США, штат Флорида, де
вели спільне господарство та мали
спільний бюджет, однак такий висновок
суду спростовується самою позовною
заявою, зі змісту якої вбачається, що в
ній йдеться про спільне проживання та
перебування у шлюбі, а не про спільне
проживання до укладення шлюбу. Суд
першої інстанції залишив поза увагою
те, що ОСОБА_2 заперечив факт проживання
однією сім»єю з ОСОБА_4 та ведення з нею
спільного господарства, не врахував, що
позивачка за зустрічним позовом
належних та допустимих доказів на
підтвердження зазначених фактів, суду
не надала.

Оскільки встановлення належності
майна на праві спільної сумісної
власності на підставі ст. 74 СК України
залежить від встановлення факту
проживання чоловіка та жінки однією
сім»єю без шлюбу, за відсутності
правових підстав для задоволення
позовної вимоги про встановлення факту
проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період з
травня 2006 року до 14.02.2009 року однією
сім»єю без реєстрації шлюбу, позовні
вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 12
100 дол. США, задоволенню не підлягають.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
12100 дол. США, суд першої інстанції
керувався доведеністю факту їх
проживання у фактичних шлюбних
відносинах з травня 2006 року до 14.02.2009
року та стягнув зазначені кошти, не
визнавши їх об»єктом права спільної
сумісної власності.

Як вбачається з оскаржуваного рішення
суд першої інстанції вважав
встановленим, що у позивачки є право на
компенсацію ? частки коштів, які
отримані ОСОБА_2 за час спільного
проживання, однак враховуючи те, що
позивачка бажала стягнути лише суму
коштів в розмірі 12100 дол. США, яка була
перерахована нею на рахунок
відповідача на придбання автомобіля, і
ця сума є меншою від ? частки набутих
коштів, суд в примусовому порядку
стягнув лише ту суму, яку просила
позивачка, і яка не перевищує ? частки в
спільно набутому майні подружжя.

Свій висновок про стягнення з ОСОБА_2
12100 дол. США суд першої інстанції
мотивує тим, що позивачка зменшила
позовні вимоги, відмовившись від
стягнення з ОСОБА_2 40932,50 дол. США, і з
врахуванням того, що вона має право на ?
частину коштів в сумі 106065 дол. США, які,
як вважав суд, є об»єктом спільної
сумісної власності, а відтак суд
стягнув з відповідача 12100 дол. США, що
суперечить вимогам ч.1 ст. 70 Сімейного
кодексу щодо рівності часток.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

У зв»язку з неповним з»ясуванням судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи, недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, оскаржуване рішення
в частині встановлення факту
проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією
сім»єю з травня 2006 року до 14 лютого 2009
року без реєстрації шлюбу, стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошових
коштів у розмірі 12100 дол. США, що на день
ухвалення рішення еквівалентно 96715.30
грн. та 230 грн. судового збору, стягнення
з ОСОБА_2 в дохід держави 737.15 грн.
судового збору підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні цих
позовних вимог ОСОБА_4. В решті рішення
суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 18 грудня 2013 року в частині
встановлення факту проживання ОСОБА_4
та ОСОБА_2 однією сім»єю з травня 2006
року до 14 лютого 2009 року без реєстрації
шлюбу, стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 12100
дол. США, що на день ухвалення рішення
еквівалентно 96715.30 грн. та 230 грн.
судового збору, стягнення з ОСОБА_2 в
дохід держави 737.15 грн. судового збору -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову у задоволенні
цих позовних вимог ОСОБА_4.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.