№ 201/5135/14 ц
провадження 2/201/1555/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державної установи «Український
державний науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності Міністерства охорони
здоров'я України», третя особа ОСОБА_2
про стягнення моральної шкоди і за
зустрічним позовом Державної установи
«Український державний
науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності Міністерства охорони
здоров'я України» до ОСОБА_1, третя
особа ОСОБА_2 про захист ділової
репутації та стягнення моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 квітня 2014 року
звернулася до суду з позовом до
відповідача

Державної установи «Український
державний науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності Міністерства охорони
здоров'я України» (ДУ УДНДІМСПІ МОЗУ)
про стягнення моральної шкоди,
Державна установа «Український
державний науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності Міністерства охорони
здоров'я України» звернулася до суду з
зустрічним позовом про захист ділової
репутації та стягнення моральної
шкоди; ухвалою суду від 05 червня 2014 року
вказані позови були об'єднані в одне
провадження для їх спільного розгляду;
позовні вимоги не змінювалися і не
уточнювалися.

Позивач ОСОБА_1 в своїх позовних
вимогах та з представником в ході
судового засідання посилалися на те, що
її мама ОСОБА_3 з 2000 року тяжко хворіла і
погодилася на експериментальне
клінічне лікування з застосуванням
нових методів лікування і нових
випробувальних препаратів в ДУ
УДНДІМСПІ МОЗУ, спочатку було все
нормально і маму після лікування
виписали додому, але через не тривалий
час мамі стало погано, вона знову
знаходилася на стаціонарному
лікуванні у відповідача, її не
вилікували і ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла.
Позивачка вважає, що винними в смерті
матері є лікарі, які не вірно лікували,
не належним чином доглядали маму,
недобросовісно відносилися до своїх
лікарських обов'язків, випробування
ліків було одностороннім, чим завідомо
поставили під загрозу життя та здоров'я
ОСОБА_3 Після смерті матері позивачці
навіть не виплачене страхове
відшкодування в зв'язку зі смертю
матері. Винним у всьому вказаному є
відповідач і його лікарі. Позивачка
зверталася з заявами і скаргами до
Верховної Ради України, міністерства
охорони здоров'я та правоохоронних
органів з такою інформацією, були
неодноразові і тривалі перевірки, які
не підтвердили позицію відповідачів.
Позивачці завдана значна моральна
шкода. Зверталася з цим питанням до
відповідача, але в добровільному
порядку надати всю інформацію про
лікування матері і відшкодувати
моральну шкоду відповідач відмовився і
вона вимушена звернутися з позовом до
суду. Просили стягнути з відповідача
моральну шкоду, задовольнивши позов в
повному обсязі.

Представник відповідача ДУ
УДНДІМСПІ МОЗУ в судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав,
пояснивши, що дійсно мати позивачки -
ОСОБА_3 - з 2000 року тяжко хворіла і
погодилася на експериментальне
клінічне лікування з застосуванням
нових методів лікування і нових
випробувальних препаратів в ДУ
УДНДІМСПІ МОЗУ, лікування йшло по
затвердженому плану, було все
нормально і ОСОБА_3 після лікування
виписали додому і вона тривалий час не
скаржилася на стан здоров'я і до
лікарів не зверталася; але згодом їй
стало погано, вони її госпіталізували,
ОСОБА_3 знову знаходилася на
стаціонарному лікуванні у відповідача,
але відбулося погіршення і ІНФОРМАЦІЯ_1
вона померла. Позивачка (дочка
померлої) неодноразово зверталася до
правоохоронних і вищих органів влади
країни стосовно неправомірних, на її
думку, дій лікарів ДУ УДНДІМСПІ МОЗУ,
були комісії, перевірки, які не
підтвердили викладені в зверненнях
обставин. Все ними зроблено правильно і
законно, ніяких інших зобов'язань
відносно позивача і її матері на себе
не брали і не беруть, будь-якої шкоди
позивачу не завдавали. Вважають
позовні вимоги до них безпідставними і
просили в їх задоволенні відмовити в
повному обсязі. Зустрічні позовні
вимоги підтримують, вважають їх
обґрунтованими і доведеними,
наполягають на них і просили їх
задовольнити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилася, про день та час
розгляду справи повідомлялася
належним чином, про причини неявки суду
не повідомила, в письмовому зверненні
до суду позовні вимоги не визнала
повністю, заперечував проти них,
просила справу розглянути по закону за
наявними матеріалами справи без її
участі і в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити. Суд вважає можливим розгляд
справи за відсутності вказаної третьої
особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і
її представника та представника
відповідача з'ясувавши думку сторін і
третьої особи, оцінивши надані і добуті
докази, перевіривши матеріали справи,
суд вважає всі позовні вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено,
що дійсно пацієнтка ОСОБА_3 приймала
участь у дослідженні 205МБ201 з 27 травня
2009 року по 14 червня 2010 року, а з 14 червня
2010 року по 24 квітня 2011 року приймала
участь у дослідженні 205М8202. Причиною її
участі в дослідженні стало хронічне
аутоімунне захворювання під назвою
розсіяний склероз. З приводу свого
захворювання ОСОБА_3 була інвалідом
другої групи. Розсіяний склероз
посідає перше місце серед
неврологічних захворювань, що уражають
молодих дорослих білої раси та
призводить до летального результату
(смерті). Оскільки етіологія розсіяного
склерозу є невідомою, причинна терапія
та ефективна профілактика неможливі,
крім того традиційні ліки є дуже
коштовними, в зв'язку з чим, ані померла,
ані її родичі цього дозволити їй не
могли.

Згідно Порядку проведення клінічних
випробувань лікарських засобів та
експертизи матеріалів клінічних
випробувань, затвердженого наказом МОЗ
України від 23 вересня 2009 року № 690: п. 2.7.
- «До початку участі в клінічному
випробуванні пацієнт ... а також
відповідальний дослідник /дослідник,
відповідальний за отримання
інформованої згоди, підписують та
власноручно датують два примірники
інформованої згоди, один з яких
залишається відповідальному
досліднику/ досліднику, а другий
передається досліджуваному.
Обов'язково має бути зазначено, що
згода надана досліджуваним ...
добровільно на підставі одержаної
повної інформації про клінічне
випробування.», п. 2.13. - «Порядок надання
інформації про клінічне випробування
пацієнту (здоровому добровольцю)
/законному представнику/ близькому
родичу, а також отримання інформованої
згоди від нього можуть перевірятися
Центром, комісією з питань етики при
ЛПЗ та спонсором.», п. 9.1. - «Клінічне
випробування може розпочинатися в
кожному конкретному МПВ за наявності
позитивного Висновку Центру, протоколу
комісії з питань етики при ЛПЗ щодо
погодження клінічного випробування і
за умови оформлення договірних
відносин між усіма юридичними та
фізичними особами, які залучені до
проведення клінічного випробування.»,
п. 7.1. «Висновок надається Центром. Для
одержання Висновку заявник подає до
Центру такі документи (матеріали)
клінічного випробування, п. 7.1.13. Проект
інформованої згоди та інша письмова
інформація, яку планується надавати
пацієнту (здоровому добровольцю)
(українською мовою або офіційно
визнаною мовою міжнаціонального
спілкування).»

Таким чином, проект інформованої згоди,
який містить всю інформацію про
дослідження погоджує ДП «Державний
експертний центр Міністерства охорони
здоров'я України».

Пацієнтка ОСОБА_3 особисто надавала
згоду на участь у дослідженні: Протокол
205М8201, версія 5 - згода надана 26 травня 2009
року; Протокол 205М8201, версія 6 -
згода надана 30 червня 2009 року; Протокол
205МБ202, версія 1.0 - згода надана 14 червня
2010 року; Протокол 205М8202, версія 2.0 - згода
надана 29 листопада 2010 року. Всі згоди
підписані пацієнткою особисто, в двох
примірниках, один з примірників
виданий хворій на руки. Таким чином,
ОСОБА_3 володіла повною інформацією про
дослідження і особисто виявила бажання
приймати в ньому участь.

За весь час участі хворої у клінічному
дослідження, в тому числі під час
лікування хворої у неврологічному,
терапевтичному, хірургічному
відділеннях, в тому числі напередодні
смерті ні сама хвора, ні її родичі не
пред'являли ніяких скарг на умови
перебування, якість лікування ні
лікарям, ні адміністрації інституту.

Згідно Порядку Державний експертний
центр МОЗ України після смерті ОСОБА_3
провів клінічний аудит клінічного
випробування. За результатами аудиту в
травні 2011 року Державний експертний
центр МОЗ України надав висновок про
те, що пацієнтка була включена у
клінічне дослідження відповідно до
критеріїв включення, лікування
проводилося згідно протоколу
дослідження, порушень протоколу
клінічних випробувань не виявлено
(висновок є).

Позивачка (дочка померлої ОСОБА_3)
вважає, що винними в смерті її матері є
лікарі, які не вірно лікували, не
належним чином доглядали маму,
недобросовісно відносилися до своїх
лікарських обов'язків, випробування
ліків було одностороннім, чим завідомо
поставили під загрозу життя та здоров'я
ОСОБА_3 Після смерті матері позивачці
навіть не виплачене страхове
відшкодування в зв'язку зі смертю
матері. Винним у всьому вказаному є
відповідач і його лікарі. Позивачка
зверталася з заявами і скаргами до
Верховної Ради України, міністерства
охорони здоров'я та правоохоронних
органів з такою інформацією, були
неодноразові і тривалі перевірки, які
не підтвердили позицію відповідачів.
Позивачка вважає, що відповідачем їй
завдана значна моральна шкода. В
добровільному порядку відшкодувати цю
шкоду відповідач відмовився і ОСОБА_1
вимушена звернутися з позовом до суду,
до неї заявлено зустрічні вимоги про
захист ділової репутації і стягнення
моральної шкоди.

Суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Судом з'ясовано, що родичі ОСОБА_3
зверталися зі скаргами, в тому числі і в
Центральну комісію з питань етики МОЗ
України. Для розгляду даних скарг 05
серпня 2011 року Центральна комісія з
питань етики запросила третю особу
ОСОБА_2 на своє засідання для дачі
письмових та усних пояснень щодо
перебігу дослідження та лікування
померлої. 31 серпня 2011 року Центральна
комісія з питань етики в телефонному
режимі повідомила третю особу про те,
що порушень протоколу клінічного
дослідження не виявлено, що даний
випадок є страховим, у зв'язку з чим
родичам померлої буде рекомендовано
звернутися в страхову компанію або до
спонсора, який проводить дослідження
для отримання страховки.

Згідно листа МОЗ України від 28 вересня
2011 року №3.15-АВ/9050/3-3113 стосовно скарги
ОСОБА_1, щодо неналежного, на думку
заявниці, надання медичної допомоги її
матері ОСОБА_3 в ДУ «Український
державний НДІ медико-соціальних
проблем інвалідності МОЗ України» була
проведена перевірка фактів, викладених
у скарзі родичів пацієнтки, з якою вони
звернулися до Генеральної Прокуратури
України, Прокуратури
Дніпропетровської області. Для
перевірки була створена комісія до
складу якою увійшли провідні фахівці
Дніпропетровщини. За результатами
роботи комісії постановлено висновок,
що виявити можливий зв'язок виявлених
морфологічних змін з прийомом
досліджуваного препарату не
представляється можливим. Інтенсивна
медична допомога надавалась хворій в
умовах клініки інституту частково за
рахунок клініки, частково за рахунок
дослідників на підставі підтвердження
спонсора дослідження погашення усіх
госпітальних розходів. Копії чеків на
медикаменти перевірені комісією.
Тобто, проведення лікування та
харчування ОСОБА_3 в палаті інтенсивної
терапії відбувалось виключно за
рахунок працівників інституту та у
відповідності до протоколів лікування,
затверджених МОЗ України.

Що стосується відсутності страхування
в дослідженні, то твердження позивача
ОСОБА_1 про відсутність страхування в
дослідженні не відповідає дійсності.
Однак сума страхової виплати за її
словами є не значною. Стосовно
страхових виплат хворій, ще при
погіршенні її стану було направлено
листа спонсору з проханням розглянути
цей випадок щодо визнання його
страховим. Всі хворі, які приймають
участь у даному клінічному дослідження
застраховані компанією «Інго Україна»
на 5 тис. євро, про що було повідомлено
позивачку. Після смерті хворої спонсор
надіслав листа до страхової компанії у
якому повідомив, що настала смерть
хворої, експертиза матеріалів щодо
встановлення зв'язку смерті хворої з
дослідницьким препаратом тривають. Для
проведення завершальної експертизи
цього випадку спонсор запросив
гістологічні матеріали хворої. Але
родичі хворої і досі не надали такого
дозволу, посилаючись на своє бажання
проведення незалежної експертизи цих
матеріалів (лист доньки знаходиться у
медичних документах хворої). Таким
чином, здоров'я та життя матері
позивачки були застраховані у
відповідності до вимог чинного
законодавства. 06 лютого 2012 року адвокат
ОСОБА_5 звернувся до відповідача в
інтересах позивача з адвокатським
запитом, в якому просив надати
інформацію про договір страхування та
страхову компанію, вся інформація
офіційно була надана.

Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34). Разом
з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Праву на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію. У
зв'язку з цим статтею 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї. Ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, при вирішенні
справ про захист гідності, честі та
ділової репутації необхідно
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу,
вибір способу захисту особистого
немайнового права, зокрема права на
повагу до гідності та честі, права на
недоторканість ділової репутації,
належить позивачеві. Разом із тим,
особа, право якої порушено, може обрати
як загальний, так і спеціальний способи
захисту свого права, визначені законом,
який регламентує конкретні цивільні
правовідносини. У зв'язку з цим слід
брати до уваги, що відповідно до статті
275 ЦК захист особистого немайнового
права здійснюється у спосіб,
встановлений главою З цього Кодексу, а
також іншими способами відповідно до
змісту цього права, способу його
поширення та наслідків, що їх
спричинило це порушення. До таких
спеціальних способів захисту
відносяться, наприклад, спростування
недостовірної інформації та/або право
на відповідь (стаття 277 ЦК), тощо. Чинне
законодавство не містить визначення
понять гідності, честі чи ділової
репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.

Відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти

індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів

державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб

цих органів, що зобов'язані розглянути
звернення і дати обгрунтовану
відповідь у

встановлений законом строк.

У випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації. У випадку
звернення особи із заявою до
правоохоронних органів слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа
про поширення відомостей).
Тобто, позивачка, керуючись бажанням
довідатися про всі обставини лікування
матері і причини її смерті, звернулися
до посадових осіб органів державної
влади, які компетентні перевіряти
вказану інформацію, з листами в яких
виказувалася критика та оціночні
судження щодо поліпшення організацію
лікарської служби. Згідно з
положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК
обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права. Вирішуючи питання про
визнання поширеної інформації
недостовірною, такою, що ганьбить
ділову репутацію, необхідно визначати
характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України
«Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів позивача, не можна перевірити
на предмет їх відповідності дійсності
(на відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10 Конвенції
з прав людини. Якщо особа вважає, що
оціночні судження або думки, поширені в
засобі масової інформації, принижують
її гідність, честь чи ділову репутацію,
а також інші особисті немайнові права,
вона вправі скористатися наданим їй
частиною першою статті 277 ЦК та
відповідним законодавством правом на
відповідь, а також на власне тлумачення
справи (стаття 37 Закону про пресу,
стаття 65 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення») у тому ж
засобі масової інформації з метою
обгрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку. Якщо суб'єктивну думку
висловлено в брутальній, принизливій
чи непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.
Такого допущено не було. Посадовим
особам, до яких зверталася з критикою
позивачка надали висновки і відповіді,
що є фактично відповіддю у розумінні
права на відповідь та вказали що
підтвердилось, а що не підтвердилося з
вказаних оціночних суджень. У цих
висновках нічого не сказано щодо
підтвердження чи не підтвердження
якихось тверджень. Висновки і
відповіді були надані тим особам, які
їх ініціювали.

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
грунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. У свою чергу частина
перша статті 34 Конституції України
кожному гарантує право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Відповідно до п. 11 постанови № 4 Пленуму
Верховного Суду України (в редакції від
25.05.2001 року № 5) від 31 березня 1995 року
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» Критична оцінка певних фактів і
недоліків, думки та судження, критичні
рецензії творів не можуть бути
підставою для задоволення вимог про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди. Однак якщо при цьому
допускаються образа чи порушення інших
захищених законом прав особи
(розголошення без її згоди
конфіденційної інформації, втручання в
приватне життя тощо), то це може тягти
за собою відшкодування моральної
шкоди.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду в
справі про адміністратвине
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що позивачка
зверталася до правоохоронних органів з
питанням порушення кримінальної
справи відносно всієї установи ДУ
УДНДІМСПІ МОЗУ, керівництва і лікарів і
постановою відповідного
правоохоронного органу було
відмовлено в порушення кримінальної
справи за відсутністю складу злочину.
Таким чином, вказаною постановою
встановлено відсутність вчинення
посадовими особами і лікарями вказаної
установи протиправних дій відносно
позивача та факт завдання діями
вказаних осіб шкоди позивачу, а також
наявність причинно-слідчого зв'язку
між винними діями цих лікарів та
зазначеними наслідками у вигляді шкоди
позивачу і відповідно винність цих
осіб в завданні шкоди, ця вина не
встановлена і питання про це не
оспорено.

Сторони погодились з наявністю і
суттю такої постанови і не оскаржували
її, тобто визнали і це не потребує
доказування. Необхідною ж умовою для
стягнення моральної шкоди є наявність
вини в діях суб'єкту до якого
адресований позов. Така вина в діях
відповідача відсутня.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому ... додаткові
витрати, викликані необхідністю
посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст.
1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин,
зобов'язана відшкодувати витрати
закладові охорони здоров'я на
лікування потерпілого від цього
злочину, крім випадку завдання шкоди
при перевищенні меж необхідної оборони
або у стані сильного душевного
хвилювання, що виникло раптово
внаслідок насильства або тяжкої образи
з боку потерпілого. Відповідно до вимог
ст. 22 ЦК України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Але вимог про відшкодування
матеріальної шкоди, збитків,
передбачених вищезазначеним
законодавством, позивчаем не заявлено.
Таким чином в судовому засідання не
знайшла свого підтвердження та
обставина, що неправомірними діями
відповідача або лікарів установи,
пов'язаними з неналежним виконанням
своїх трудових обов'язків лікарями
установи позивачу було завдано
ушкодження здоров'я, майнової шкоди та
прямих збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи (відповідача);
було лікування, експериментальне
дослідження при лікуванні, мається
факт смерті пацієнта, але це не
доводить вину відповідача в завданні
моральної шкоди.

Самі по собі факти неправомірності
певних дій чи бездіяльності, порушення
тактики лікування чи встановленої
процедури розгляду звернень
громадянина, за відсутності доведеного
факту наявності вищезазначених втрат
немайнового характеру, не є підставою
для відшкодування моральної шкоди.
Наявність такої шкоди відповідно до
загальних засад змагальності
цивільного процесу, підлягає доведенню
особою, що порушує питання про її
відшкодування. Позивачем не
підтверджено будь-якими доказами
наявність у нього втрат
нематеріального характеру, з якими
цивільне законодавство пов'язує
виникнення права на відшкодування
моральної шкоди. Фактично позивачем на
її обгрунтування наведені лише
письмові пояснення позивача та його
міркування загального характеру, які
не є доказом у цивільній справі.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
відповідача, пов'язаними з начебто
неналежним виконанням лікування було
завдано ушкодження здоров'я, майнової
чи моральної шкоди та прямих збитків,
які знаходяться в безпосередньому
причинно-слідчому зв'язку зі вказаними
діями відповідача і підлягають повному
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Статтею 92 Конституції України
встановлено, що виключно законами
України визначаються права і свободи
людини і громадянина, гарантії цих прав
і свобод; основні обов'язки громадянина
(п.1), засади цивільно-правової
відповідальності; діяння, які є
злочинами, адміністративними або
дисциплінарними правопорушеннями, та
відповідальність за них (п.22). При цьому
законодавцем у статті 1167 ЦК України
встановлені та чітко визначені
підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду.

Ст. 1167 ЦК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового
розгляду сторонами не було надано
належних доказів наявності моральної
шкоди та підтвердження факту
заподіяння моральних страждань, вони
не довели вину відповідача, не надано
доказів причинно-наслідкового зв'язку
між діями (винними, а не будь-якими)
відповідачів та начебто завданою
шкодою.

Для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позови не підлягають
задоволенню, а ні повністю, а ні
частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачі заперечують будь-які
домовленості і зобов'язання стосовно
позивачів, а позивачі цього не довели,
за захистом своїх прав відповідачі
зверталися в передбаченому законом
порядку до суду та правоохоронних
органів, позивач позовні вимоги не
уточнював і не змінював, твердження
позивачів про наявність будь-яких
інших зобов'язань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію
позивачів стосовно наполягання на
своїх позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної
шкоди і зустрічні вимоги про захист
ділової репутації та стягнення
моральної шкоди в такому вигляді не
ґрунтуються на вимогах закону, а тому в
їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 40, 55, 92, 124
Конституції України, ст. ст. 23, 275, 277, 1166,
1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
Державної установи «Український
державний науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності Міністерства охорони
здоров'я України» про стягнення
моральної шкоди відмовити.

Державній установі «Український
державний науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності Міністерства охорони
здоров'я України» в задоволенні позову
до ОСОБА_1 про захист ділової репутації
та стягнення моральної шкоди
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -