Справа №489/7955/13-ц 18.06.2014 18.06.2014 18.06.2014
Провадження №22-ц/784/1752/14
Головуючий першої інстанції:
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 червня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого:
Галущенка О.І.

суддів:
Самчишиної Н.В.

Локтіонової О.В.

із секретарем

судового засідання: Свіщука О.В.

з участю:

представника

відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 12.05.2014
р., у справі за

позовом

ОСОБА_1 до фізичної особи
підприємця ОСОБА_3 (далі- ФОП ОСОБА_3, або
Підприємець) про стягнення
заборгованості по заробітній платі;
компенсації за невикористану
відпустку, середнього заробітку за час
затримки розрахунку та відшкодування
моральної шкоди,

встановила:

20.09.2013 р. ОСОБА_1 звернувся з
позовом до Підприємця про стягнення
заборгованості по заробітній платі;
компенсації за невикористану
відпустку, середнього заробітку за час
затримки розрахунку та відшкодування
моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з 03.09.2012 р.
працював у ФОП ОСОБА_3 кухарем., про що
було укладено трудовий договір.

30.08.2013 р. трудовий договір
розірвано за власним бажанням.

При звільненні з ним не було
проведено належного та повного
розрахунку.

Посилаючись на ці обставини
позивач просив остаточно стягнути на
його користь заборгованість по
заробітній платі за роботу у нічний час
у розмірі 243 грн. 60 коп. за святкові і
вихідні дні 4358 грн. 58 коп.; 1130 грн.
компенсації за невикористану
відпустку; середній заробіток за час
затримки розрахунку у розмірі 6780 грн. 76
коп. та відшкодувати 10.000 грн. моральної
шкоди.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 12.05.2014 р. у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ставить питання про скасування рішення
і ухвалення нового про задоволення
позовних вимог у повному обсязі,
вважаючи, що висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи та наданим доказам.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд виходив з
того, що робота у вихідні дні підлягає
оплаті за правилами ст. 107 КзпП лише
тоді, коли працівник виконує свої
посадові обов'язки з понеділка по
п'ятницю при 40 годинному робочому
тижні.

А якщо працівник працює за
встановленим графіком роботи і вихідні
дні йому встановлено відповідно до
складеного графіка, то субота і неділя
у такому випадку не вважається роботою
у вихідні дні.

Крім того, суд вважав, що трудовим
договором не була передбачена
підвищена оплата праці у нічний час.

Але з такими висновками суду
погодитись неможливо, оскільки вони не
відповідають вимогам закону та дійсним
обставинам справи.

Так, згідно з приписами ст. 108 КЗпП
України оплата праці у нічний час (
стаття 54 ) оплачуєься у підвищеному
розмірі, встановленому генеральною
галузевою ( регіональною) угодою та
колективним договором, але не нижче 20
відсотків тарифної ставки ( окладу за
кожну годину роботи у нічний час.

Оплата праці у святкові і вихідні
( неробочі) дні провадиться у
подвійному розмірі (ст. 107 КЗпП України).

Зокрема, працівникам, які
одержують місячний оклад-оплата
провадиться у розмірі одинарної
годинної або денної ставки зверх
окладу, якщо робота у святковий чи
неробочий день провадилася у межах
місячної норми робочого часу, і в
розмірі подвійної годинної чи денної
ставки зверх окладу, якщо робота
провадилася понад місячну норму.

Оплата праці у зазначеному
розмірі провадиться за години фактично
відпрацьовані у святковий чи
неробочий день.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадяться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення
не працював, то зазначені суми мають
бути виплачені не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

В разі невиплати в день
звільнення належних працівникові сум з
вини власника підприємства, або
уповноваженого ним органу, у строки
встановлені зазначеною статтею,
останній має сплатити на його користь
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку.

Розмір середнього заробітку для
випадків затримки розрахунку,
визначення розміру компенсації
відпустки та інших, передбачених
законом випадків, визначається
відповідно до «Порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (з
відповідними змінами, далі- Порядок)

З матеріалів справи, вбачається,
що позивача звільнено з посади 30.08.2013 р.
за згодою сторін на підставі ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням.

Із змісту договору, наданих
відповідачем довідок про нараховану та
виплачену заробітну плату, табелів
обліку робочого часу, розрахункових
листів вбачається і це встановлено
судом та не оскаржується відповідачем,
що тривалість робочого часу позивача
встановлена з 11 до 23 год, а всього
відпрацьовано 170 робочих днів.

Час з 22 до 23 години є нічним,
відповідно до приписів ст. 54 КЗпП
України та має оплачуватися за
правилами зазначеної статті.

Відповідно до розміру годинної
оплати праці, розрахованої позивачем
та яка є не більшою розміру оплати
праці, з якої виходив роботодавець
підлягає стягненню оплата за роботу у
нічний час у розмірі 228 грн. 82 коп.

Відсутність у трудовому договорі
умов про оплату праці у нічний час, не
може слугувати підставою для відмови у
її виплаті, оскільки в такому разі
підлягають застосуванню умови оплати
нічного часу, які передбачені ст. 108
КЗпП України.

З графіків роботи та табелів
обліку робочого часу вбачається, що на
період роботи позивача припадає 49
вихідних днів і за таких обставин
відповідно щоденного розміру оплати
праці розрахованого позивачем та який
не є більшим ніж той, з якого виходив
роботодавець, підлягає стягненню
оплата праці за ці дні на суму 3954 грн. 79
коп. ( 49x80,71)

Оскільки суд не врахував цих
обставин справи та вимог закону, то
рішення у частині стягнення оплати
праці у нічний час та вихідні дні
підлягає скасуванню, у відповідності
до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України з
ухваленням у цій частині нового
рішення про стягнення на користь
позивача оплати за роботу у нічний час
у розмірі 228 грн. 82 коп. та оплати праці
за вихідні дні на суму 3954 грн. 79 коп. .

Що стосується висновків суду щодо
відмови у стягненні оплати праці у
святкові дні, то вони є вірними,
оскільки факт роботи у святкові дні
належними доказами не підтверджено.

Правильними є висновки суду і
щодо відмови у виплаті компенсації за
невикористану відпустку, оскільки
розрахунковим листком та розрахунком
відповідача належним чином
підтверджено виплату такої
компенсації уповному обсязі.

Оскільки вимоги позивача
вирішено на його користь частково, то
розмір середнього заробітку за час
затримки розрахунку має визначатися
судом з урахуванням спірної суми, на
яку той мав право, частки яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно з
середнім заробітком та інших обставин
справи.

До цих обставин колегія суддів,
зокрема відносить нетривалий період
роботи позивача на підприємстві
відповідача.

З врахуванням таких критеріїв
підлягає стягненню на користь позивача
середній заробіток за затримку
розрахунку у розмірі 5000 грн.

Відповідно до правил ст. 237-1 КЗпП
України відшкодування моральної шкоди
працівнику провадиться, якщо порушення
трудових прав працівника призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків та вимагають від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Належними доказами у справі
підтверджено порушення права позивача
на отримання оплати праці за роботу у
нічний час та вихідні дні, що є суттєвим
порушенням його трудових прав.

Зазначені порушення призвели до
моральних страждань позивача, а тому на
його користь, з урахуванням ступеню
вини правопорушника, характеру спору,
тривалості моральних страждань
підлягає стягненню їх грошова
компенсація у розмірі 1000 грн.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України з відповідача підлягає
стягненню судовий збір у доход держави
у розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 - 316 ЦПК
України, колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 12.05.2014
р. в частині відмови у виплаті
компенсації за невикористану
відпустку - залишити без зміни.

В іншій частині рішення -
скасувати та постановити нове рішення.

Стягнути з фізичної особи
підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 228
грн. 82 коп. за роботу у нічний час; 3954
грн. 79 коп. за роботу у вихідні дні; 5000
грн. 00 коп. в рахунок середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Зазначені суми визначені без
врахування податків та обов'язкових
платежів.

Стягнути з фізичної особи
підприємця ОСОБА_3 1000 грн. 00 коп. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з фізичної особи
підприємця ОСОБА_3 487 грн. 20 коп.
судового збору у доход держави.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко Судді:
Н.В.
Самчишина

О.В. Локтіонова