Справа № 459/5888/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/5276/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника
відповідача - Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді -
Вандзьо О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 24 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
про стягнення моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків, -

встановила:

рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 24 червня 2014
року вищевказаний позов задоволено
частково. Постановлено стягнути з
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області на
користь ОСОБА_3 3 тисячі грн. заподіяної
моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач,
просить його скасувати й ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволені
вимог позивача, посилаючись на те, що
судом першої інстанції не враховано те,
що спричинення моральної шкоди у
спірних правовідносинах згідно з
вимогами законодавства не є
матеріально - правовою презумпцією, а
отже має доводитись як і сам факт
спричинення моральної шкоди, так і її
розмір. Одночасно зазначає, що
районним судом було постановлено
рішення без жодних підтверджуючих
доказів факту моральних страждань
позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника
процесу на підтримання апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів приходить до наступного
висновку.

Встановлено, що протягом 1977 - 1997 років
позивач працював на різних посадах в
шкідливих умовах праці.

Так, 06 травня 1977 р. позивач був
прийнятий на шахту № 1
"Великомостівська" ВО "Укрзахідвугілля"
підземним гірничим робітником
очисного вибою 5-го розряду з повним
робочим днем в шахті. Згодом його було
переведено підземним машиністом
гірничовидобувних машин IV-го розряду з
повним робочим днем в шахті; 04
листопада 1981 року звільнився з роботи
за згодою сторін; 17 листопада 1981 року
був прийнятий на роботу підземним
машиністом гірничовидобувних машин 4
розряду з повним робочим днем в шахті. 29
серпня 1983 року звільнився з шахти за
власним бажанням. 22 грудня 1983 року
прийнятий оператором по підземному
ремонту скважин у нафтовидобувне
управління «Сургутнафта», а 04 січня 1987
року звільнений у зв'язку із
закінченням строкового трудового
договору. 29 червня 1988 року був
прийнятий на роботу на шахту № 1
"Великомостівська" ВО "Укрзахідвугілля"
підземним учнем гірничого робітника
очисного вибою з повним робочим днем
під землею; 12 вересня 1988 року
переведений підземним гірником
очисного вибою 5 розряду; 20 листопада 1990
року був переведений на посаду
машиніста гірничовидобувних машин 6
розряду з повним робочим днем на шахті.
30 вересня 1993 року звільнився з шахти за
власним бажанням, а 12 грудня 1995 року був
прийнятий на роботу гірничим майстром
в шахтопрохідницьке управління з
повним робочим днем під землею; 19
вересня 1997 року ОСОБА_3 було переведено
в гірничий цех доставщиком кріпильних
матеріалів. 22 грудня 1997 року позивач
звільнився з роботи по ст.38 КЗпП.

Зазначені обставини стверджуються
трудовою книжкою позивача (а.с.4-6).

З акту розслідування професійного
захворювання (отруєння) від 7 квітня 1997
року слідує, що професійне
захворювання у позивача виникло
внаслідок контакту з вугільно-породним
пилом (а.с.7).

Відповідно до довідки обласної МСЕК № 3
серії 2-18 АИ від 18.09.1997 року, ОСОБА_3 було
вперше встановлено 35 % професійного
захворювання (хронічний бронхіт) та ІІІ
групу інвалідності (а.с.28). А відповідно
до довідки Сокальської МСЕК Серії ЛВА-2
001122 від 27.01.2000 року ОСОБА_3 було
встановлено 45 % втрати працездатності
та ІІІ групу інвалідності (а.с.27).

Довідкою МСЕК від 27.04.2004 р.
стверджується ступінь втрати
позивачем професійної працездатності
у відсотках - 45, в тому числі вперше 10% + 5%
пов'язаних з трудовими каліцтвами, які
трапились з позивачем, відповідно
28.10.1989 та 24.01.1991 р.р., що стверджується
актами про нещасні випадки на
виробництві (а.с.14,63-66), внаслідок яких
ОСОБА_3 було травмовано праву ногу та
пальці лівої руки.

Про професійне захворювання позивача
та стійку втрату професійної
працездатності стверджують і інші
медичні документи та довідки, що
маються у справі (а.с.8-13 ,67-70).

Таким чином, зазначені обставини дають
підстави для висновку про те, що право
на відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 15% професійної
працездатності виникло у позивача
вперше в 2004 році пов'язаними з
нещасними випадками на виробництві.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» - є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності .

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
проводиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону України від 14
жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону
праці» (у редакції Закону від 21
листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а
також законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про охорону праці» державна
політика в галузі охорони праці
базується, зокрема на принципах
пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці,
соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам,
які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного
закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

На час спірних правовідносин діяли
як ч. 3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999
року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності» так
і ст. 9 Закону України «Про охорону
праці», згідно з якою відшкодування
шкоди, заподіяної працівником
внаслідок ушкодження його здоров'я,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
законодавства України.

Згідно п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Відповідно до змісту ст.ст.1, 21, 28, 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в редакції Закону, що
був чинний на час виникнення спірних
правовідносин, на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництв та професійних захворювань
України покладено обов'язок
відшкодувати застрахованим особам
моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, заподіяну умовами
виробництва.

Статтею 34 вищевказаного Закону, діючої
на час встановлення позивачу вперше
втрати професійної працездатності,
пов'язану з нещасними випадками на
виробництві, на яку посилається
відповідач, дійсно було передбачено, що
потерпілий вправі звернутися до Фонду
з заявою про відшкодування моральної
шкоди з викладом характеру шкоди та
поданням відповідного висновку
медичних органів, але у випадку, якщо
така не спричинила втрати професійної
працездатності, а в даному випадку таку
втрату працездатності спричинено. Крім
того, зазначеною нормою права
передбачено, що суму шкоди визначає
суд. Таким чином, суд підставно прийняв
даний позов до розгляду, а з
врахуванням матеріалів справи та
наданих сторонами доказів доводи
апелянта-відповідача в цій частині є
необґрунтованими.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, міський суд
обґрунтовано виходив з того, що з
моменту первинного встановлення
позивачу МСЕК втрати професійної
працездатності (яка пов'язана з
виробничими травмами, а суд помилково
зазначив з професійними захворюванням)
в останнього виникло право, відповідно
до чинних на цей момент положень
закону, на відшкодування моральної
шкоди за рахунок Фонду.

При цьому, апеляційним судом
враховується той факт, що відповідач у
справі не заявляв клопотання про
призначення по справі відповідної
експертизи на предмет визначення
підстав та/або розміру заподіяної
позивачу моральної шкоди.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (із відповідними змінами),
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає в межах
заявлених вимог залежно від характеру
та обсягу заподіяних позивачеві
моральних і фізичних страждань, з
урахуванням у кожному конкретному
випадку ступеня вини відповідача та
інших обставин. Зокрема, враховуються
характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість
завданої травми, наслідки тілесних
ушкоджень, істотність вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди з відповідача, суд навів у
рішенні відповідні мотиви - характер та
обставини отриманого позивачем
професійного захворювання, глибини
моральних страждань та інші доводи та
докази, надані позивачем на
підтвердження перенесених ним
страждань, а відтак, визначив розмір
моральної шкоди частково в межах
розміру, визначеного вищевказаними
Правилами та виходячи з принципів
виваженості та розумності.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком та не вбачає підстав для
скасування чи зміни такого рішення,
тому апеляційну скаргу в цій частині
слід відхилити, а рішення міського суду
залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
можуть бути підставою для скасування
законного та обґрунтованого рішення.

Враховуючи, що судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
апеляційних скарг немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 24 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.