АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6895/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 26 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у
справах дітей Святошинської районної у
м. Києві державної адміністрації про
позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просила позбавити ОСОБА_4 батьківських
прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
посилаючись на те, що після розлучення
з відповідачем 30.03.2010, останній
перестав виконувати батьківські
обов'язки по відношенню до дитини, з
дитиною не бачився та не спілкувався,
перестав сплачувати аліменти,
відмовляється надавати дозвіл на виїзд
дитини за кордон, тобто фактично
ухилився від виконання своїх
батьківських обов'язків по вихованню
дитини, що в силу вимог закону є
підставою для позбавлення його
батьківських прав.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 26.03.2014 позов
задоволено - позбавлено ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав
відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.
Вказує, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи та суд не дав належну оцінку
наявним у справі доказам. Так, суд
дійшов помилкового висновку про те, що
він ухиляється від виконання
батьківських обов'язків по відношенню
до сина, оскільки позивач, не
повідомивши його, змінила місце
проживання і він був позбавлений
можливості відвідувати сина. Також не
ґрунтується на матеріалах справи
висновок суду про не сплату ним
аліментів. Крім того, суд розглянув
справу без висновку органу опіки та
піклування щодо можливості
позбавлення батьківських прав,
відповідно до якого комісія з питань
захисту прав дитини не знайшла підстав
для позбавлення ОСОБА_4 батьківських
прав відносно малолітнього сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідач та його представник в
судовому засіданні підтримали
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просили її задовольнити.

Позивачка та її представник в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просили рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального закону.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, в заяві на адресу суду третя
особа просила розглядати справу за
відсутності представника та ухвалити
рішення в інтересах дитини.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
в добровільному порядку самоусунувся
від виконання покладених на нього
батьківських обов'язків по відношенню
до сина.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірваний 30.03.2010.

Сторони у справі є батьками ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25).

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 18.02.2010, окрім того, що було
розірвано шлюб між сторонами, також
було визначено місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_6 з його матір'ю
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та стягнуто
з відповідача ОСОБА_4 аліменти на
утримання сина в розмірі ј частини всіх
видів заробітку, щомісячно, починаючи з
29.01.2010 і до досягнення дитиною
повноліття (а.с. 79-81).

Позивачка 23.10.2010 уклала шлюб з
громадянином ОСОБА_8, у зв'язку з чим
змінила своє дошлюбне прізвище на
«ОСОБА_2» (а.с. 23).

Неповнолітній ОСОБА_6 разом з матір'ю, а
також з ОСОБА_8 та малолітнім ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3. зареєстровані та
проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 51).

Також судом встановлено, що
неповнолітній ОСОБА_6 у ІНФОРМАЦІЯ_3 був
зарахований до ТОВ «Політико-правовий
коледж «AЛCKO» на базі середньої школи №
78 та відповідно до контракту, вартість
його навчання у першому класі
становить 1480 грн. на місяць (а.с. 29-32, 33-37).
Відповідно до контракту укладеного з
позивачкою вартість навчання
неповнолітнього ОСОБА_6 у
першому-п'ятому класах становить 1560
грн. на місяць (а.с. 38-41, 42-50).

Судом обґрунтовано встановлено і не
спростовано відповідачем той факт, що
останній не ніс жодних витрат на
навчання сина.

Щодо доводів відповідача про регулярну
сплату ним аліментів за рішенням суду,
то суд першої інстанції надав цим
доводам належну правову оцінку, з якою
погоджується й суд апеляційної
інстанції, зокрема, з наявних у справі
даних, в їх сукупності вбачається, що
відповідач сплачував аліменти
нерегулярно та не в повному розмірі, не
проявляв зацікавленість в сплаті
аліментів, не вчиняв жодних дій
спрямованих на фактичне отримання
аліментів позивачкою для утримання
сина, тобто фактично, за відсутності
інших витрат на утримання та розвиток
дитини, не в достатній мірі надавав
дитині матеріальну допомогу з метою
забезпечення її нормального розвитку.

Відтак висновок суду про те, що
відповідач не надав доказів про
вчинення ним дій, які б свідчили про
добровільну сплату аліментів,
ґрунтується як на наявних у справі
доказах та фактичних обставинах
справи, так і на вимогах закону.

Під час розгляду справи судом також
обґрунтовано встановлено і не
заперечувалось відповідачем ні в суді
першої, ні в суді апеляційної інстанції
того факту, що з часу розлучення з
позивачкою, він участі у вихованні,
спілкуванні та розвитку сина не
приймає і йому не відомо чи ходив син у
садочок взагалі, жодних святкових
заходів з участю дитини не відвідував,
його життям не цікавився.

При цьому посилання відповідача на ту
обставину, що позивачка змінила місце
проживання і у зв'язку з цим він не міг
спілкуватись з сином, не можуть братись
до уваги, оскільки відповідач не надав
жодних доказів того, що він вчиняв
передбачені законом дії для
спілкування з сином. Так, в суді
апеляційної інстанції відповідач
пояснив, що він жодного разу не
звертався до служби у справи дітей з
приводу чинення йому перешкод
позивачкою у спілкуванні з дитиною,
тобто весь цей час відповідач проявляв
повну бездіяльність по відношенню до
свого обов'язку по утриманню та
вихованню власної дитини.

Крім цього, відповідач не заперечував
того факту, що з часу розлучення з
позивачкою він не приймав матеріальної
участі в оздоровленні дитини,
проведенні з ним святкових заходів, в
тому числі, спільний відпочинок під час
шкільних канікул. З огляду на
викладене, є правомірним і
обґрунтованим висновок суду про те, що
відповідач в добровільному порядку
самоусунувся від покладених на нього
батьківських обов'язків відносно
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Як пояснила в суді апеляційної
інстанції позивачка, її син, у зв'язку з
тим, що відповідач не бачив його більше
чотирьох років і, відповідно не
спілкувався з ним, називає батьком
ОСОБА_8, який в повній мірі взяв на себе
батьківські обов'язки по утриманню та
вихованню дитини. Також пояснила, що її
чоловік має можливість забезпечити
відпочинок дітей за кордоном з метою їх
оздоровлення, однак вони нікуди не
можуть виїхати у зв'язку з тим, що
відповідач не надає дозвіл на виїзд
ОСОБА_6 за кордон.

Допитаний в якості свідка в суді
апеляційної інстанції ОСОБА_8 показав,
що з часу укладення шлюбу з позивачкою
проживають спільно разом з дітьми. Від
їхнього шлюбу у ІНФОРМАЦІЯ_3 в них
народився син ОСОБА_9. З часу укладення
шлюбу він піклується про обох дітей,
займається їх вихованням та розвитком.
Батька ОСОБА_6 жодного разу не бачив,
при цьому, якби він захотів
спілкуватись з сином, то жодних
перешкод в цьому для нього ніхто б не
створював. Також пояснив, що ОСОБА_6
почав називати його «папа».

Судом першої інстанції також
обґрунтовано встановлено, що
неповнолітній ОСОБА_6 відвідує секцію
футболу, що передбачає виїзд
футбольної команди на матчі закордон, а
позивачка та її чоловік мають
можливість виїжджати з дітьми закордон
на відпочинок, проте, як підтвердив в
судовому засіданні відповідач,
останній не надає позивачці
нотаріально посвідчену згоду на виїзд
сина за кордон без його супроводу як
батька, при цьому, жодних об'єктивних
підстав такої незгоди не навів.

Означене також свідчить про байдужість
відповідача до життя свого сина і не
зацікавленість, з певних власних
суб'єктивних причин, у нормальному
розвиткові дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону
дитинства» визначено, що кожна дитина
має право на рівень життя, достатній
для її фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку.

У відповідності до ст.ст. 11, 15 вказаного
Закону, кожна дитина має право на
проживання в сім'ї разом з батьками або
в сім'ї разом з батьком або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо своїх дітей. Предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини. Дитина, яка
проживає окремо від батьків або одного
з них, має право на підтримання з ними
регулярних особистих стосунків і
прямих контактів. Батьки, які
проживають окремо від дитини,
зобов'язані брати участь у її вихованні
і мають право спілкування з нею, якщо
судом визнано, що таке спілкування не
перешкоджатиме нормальному вихованню
дитини.

В даному ж випадку, з огляду на те, що
дитина з чотирьохрічного віку не
бачила батька, не відчувала його
турботи і уваги та, на сьогодні, вважає
своїм батьком іншого чоловіка, зазнає
неабиякого психоемоційного впливу, що
може негативно вплинути на її здоров'я
та світогляд в цілому.

У відповідності з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 164
СК України, мати, батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 №
3 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»,
позбавлення батьківських прав, що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

З огляду на зазначені норми закону та
враховуючи фактичні обставини справи,
судом обґрунтовано встановлено, повне
ухилення (самоусунення) відповідача
від виконання будь-яких батьківських
обов'язків по відношенню до сина, а
тому, з метою захисту прав дитини та
забезпечення її нормального розвитку і
виховання, суд першої інстанції цілком
правомірно та обґрунтовано дійшов
висновку про можливість застосування
такого крайнього заходу впливу на
відповідача, як позбавлення останнього
батьківських прав.

Також слід зазначити, що доводи
апеляційної скарги відповідача про те,
що суд першої інстанції не прийняв до
уваги висновок служби у справах дітей
щодо відсутності на даний час підстав
для позбавлення його батьківських прав
відносно сина, не може мати
першочергового значення і слугувати
безумовною підставою для відмови у
позові, з огляду на те, що в силу вимог
закону, такий висновок для суду не є
обов'язковим і він повинен оцінюватись
судом нарівні з іншими доказами у
справі, в їх сукупності, які в даному
випадку, з урахуванням їх належності і
допустимості, свідчать про нехтування
відповідачем без будь-яких об'єктивних
причин, своїми батьківськими
обов'язками по відношенню до сина.

При цьому, слід зазначити, що зі змісту
висновку служби у справах дітей також
не вбачається, жодних об'єктивних
причин ухилення відповідача від
виконання батьківських обов'язків. У
вказаному висновку лише зазначено, що
відповідач категорично заперечував
щодо позбавлення його батьківських
прав та вказав, що не бачився з дитиною
оскільки йому чинились перешкоди у
спілкуванні, зокрема колишня дружина
відмовлялась повідомляти йому адресу
проживання, однак, як вже вказувалось
вище, відповідач не надав суду доказів,
які б свідчили принаймні про бажання
батька (відповідача) дізнатись про
місце проживання дитини і намагання
налагодити з ним спілкування
(звернення до матері, звернення до
служби у справах дітей, до відповідних
правоохоронних органів, тощо).

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції повно та всебічно
розглянув справу, надав всім доводам
сторін належну правову оцінку, оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення, яке спрямоване на
захист інтересів дитини.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 26 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді