АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/2537/13-ц
Провадження 22ц/774/1275/К/14
Головуючий в 1-й інстанції
Доповідач - Михайлів
У Х В А Л А

Іменем України

01 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П.,
Ляховської І.Є.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю: заявника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на ухвалу Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 23
квітня 2014 року про залишення без
задоволення скарги ОСОБА_2 на
бездіяльність Центрально-Міського
відділу державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області про
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся у суд
зі скаргою на бездіяльність органів
державної виконавчої служби.

В обґрунтування заявлених вимог
вказав, що у Центрально-Міському
відділі ДВС на виконанні знаходиться
виконавче провадження за №41543096 з
примусового виконання виконавчого
листа №216/2537/13-ц, виданого
Центрально-Міським районним судом
міста Кривого Рогу від 08.01.2014 року, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, які чинить
ОСОБА_4, шляхом вселення ОСОБА_2 за
зареєстрованим місцем проживання, а
саме у квартиру АДРЕСА_1 та виконавче
провадження за №41543255 з примусового
виконання виконавчого листа №216/2537/13-ц,
виданого Центрально-Міським районним
судом міста Кривого Рогу від 08.01.2014
року, про зобов'язання ОСОБА_4 передати
ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_1.

05 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Центрально-Міського ВДВС КМУЮ у
Дніпропетровській області з письмовим
клопотанням про винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження на яке 18
березня 2014 отримав відповідь, в якій
йому було роз'яснено, що державний
виконавець на має правових підстав для
накладення арешту на майно боржника,
оскільки виконавчі документи носять
немайновий характер та виконуються в
порядку ст.79 Закону України «Про
виконавче провадження».

Вважаючи отриману відповідь, такою яка
суперечить нормам чинного
законодавства а саме Закону України
«Про виконавче провадження» та
Інструкції з організації примусового
виконання рішень просив суд, визнати
неправомірною бездіяльність
Центрально-Міського ВДВС КМУЮ
Дніпропетровської області по
вищезазначеним виконавчим
провадженням, у формі відмови у
застосуванні арешту майна боржника
шляхом: винесення постанови про арешт
квартири АДРЕСА_1, власником якої є
боржник, ОСОБА_4, та заборони на її
відчуження; зобов'язати
Центрально-Міський ВДВС КМУЮ винести
постанови про арешт майна боржника
ОСОБА_5, та оголосити заборону на
відчуження, квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2014
року в задоволенні скарги ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування ухвали суду і
постановлення нової ухвали про
задоволення поданої ним скарги,
посилаючись на неповне з'ясування
судом всіх обставин справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Так суд першої інстанції взагалі не
розглянув питання щодо оскарження
відмови Центрально-Міського ВДВС КМУЮ,
задовольнити клопотання ОСОБА_2 від
05.03.2014 року з проханням про
застосування арешту майна боржника,
квартири АДРЕСА_1, шляхом винесення
постанови про арешт майна ОСОБА_6 та
заборони на відчуження вищевказаної
квартири по виконавчому провадженню за
№41543255.

Також судом першої інстанції, не
враховано той факт, що положення Закону
України «Про виконавче провадження» та
Інструкції з організації примусового
виконання рішень не містять жодних
заборон чи обмежень у застосуванні
арешту майна боржника., щодо видь-яких
виконавчих проваджень, зокрема тих, що
стосуються виконання рішень
немайнового характеру, а у ст..79 Закону
України «Про виконавче провадження»,
передбачено те що при вселенні
стягувача «застосовуються інші заходи
передбачені законом».

Крім того суд першої інстанції не
зазначив будь-яких висновків щодо
підстав, доводів щодо незаконності
відмов у застосуванні арешту майна
боржника та оголошення заборони на
відчуження даного майна боржника.

Більше того, суд допустив порушення
законного права заявника ОСОБА_2 на
свій захист відповідним державним
органом, а саме Прокуратурою
Центрально-Міського району м. Кривого
Рогу, на отримання якого він мав
законне право.

Перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд
першої інстанції керувався ст.. 79
Закону України «Про виконавче
провадження», відповідно до норми якої
відсутні правові підстави для
накладення арешту на майно боржника та
заборону його відчуження, оскільки
виконавчий документ носить немайновий
характер та якою встановлений
вичерпний перелік дій державного
виконавця щодо виконання рішення про
вселення боржника.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), які
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначаються Законом України
"Про виконавче провадження" від 21
квітня 1999 р. № 606-XIV, зі змінами та
доповненнями.

Виконавче провадження є сукупністю дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню

Статтею 383 ЦПК України в якості
підстави для звернення до суду зі
скаргою на дії (бездіяльність)
державного виконавця під час
виконання судового рішення,
передбачено порушення прав чи свобод
учасника виконавчого провадження, який
й звертається з такою скаргою.

Відповідно до ч.2 ст. 25 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження у
якій вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Матеріалами справи встановлено, що у
Центрально-Міському відділі ДВС КМУЮ -
держвиконавець Сігай А.О., на виконанні
знаходяться виконавчі провадження:

- виконавче провадження №41543096 з
примусового виконання виконавчого
листа №216/2537/13-ц, виданого
Центрально-Міським районним судом
міста Кривого Рогу від 08.01.2014 року, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, які чинить
ОСОБА_4, шляхом вселення ОСОБА_2 за
зареєстрованим місцем проживання, а
саме у квартиру АДРЕСА_1;

- виконавче провадження №41543255 з
примусового виконання виконавчого
листа №216/2537/13-ц, виданого
Центрально-Міським районним судом
міста Кривого Рогу від 08.01.2014 року, про
зобов'язання ОСОБА_4 передати ОСОБА_2
ключі від квартири АДРЕСА_1.

У рамках зазначених проваджень 05.03.2014
року стягувач ОСОБА_2 звернувся до
Центрально-Міського відділу ДВС КМУЮ з
письмовим клопотанням про
застосування арешту майна шляхом:
винесення постанови про арешт майна та
оголошення заборони на його
відчуження, з посиланням на норми ст.7,8,
ч.1 ст.12, ч.1 ст.31, ст.57 Закону України «Про
виконавче провадження», та ст.ст.15-20
Закону України «Про звернення
громадян» (а.с. 8)

18 березня 2013 року за вих. №6950 та за
підписом начальника
Центрально-Міського ВДВС КМУЮ Носач
П.Г, ОСОБА_2 отримав письмову відповідь
з якої вбачається, що відсутні правові
підстави для накладення арешту на
майно боржника та заборону на його
відчуження, оскільки виконавчий
документ носить немайновий характер та
виконується в порядку ст.79 Закону
України «Про виконавче провадження»
(а.с.15).

Отже, не накладення арешту на майно
боржника та заборону його відчуження
державним виконавцем за виконавчими
провадженнями № 41543096 та № 41543255 й стало
підставою для оскарження ОСОБА_2 в суді
бездіяльності державного виконавця.

Рішення, за якими боржник зобов'язаний
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, або рішення немайнового
характеру складають окрему групу
рішень, які підлягають примусовому
виконанню.

До переліку рішень у немайнових спорах
законом віднесено низку рішень,
зокрема:

- про поновлення на роботі;

- про вселення стягувача;

- про виселення боржника;

- про відібрання дитини;

- інші рішення, за якими боржника
зобов'язано особисто вчинити певні дії
на користь стягувача або утриматися
від здійснення таких дій.

Для даної групи виконавчих проваджень
передбачено окремий порядок виконання,
який суттєво відрізняється від
загального порядку, встановленого для
всіх інших, в першу чергу тим, що в
процесі виконавчого провадження за
такими документами не завжди
застосовуються загальноприйняті
заходи примусового виконання, як-то
звернення стягнення на майно, доходи
боржника, вилучення у останнього
предметів тощо.

Частиною 2 статті 20 Закону України «Про
виконавче провадження» чітко
встановлено, що виконання рішення, яке
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
здійснюється державним виконавцем за
місцем проведення таких дій.

Статтею 79 ЗУ «Про виконавче
провадження» передбачено порядок
виконання рішення про вселення
стягувача, згідно якого державний
виконавець перевіряє виконання
рішення про вселення стягувача на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення
державний виконавець виконує його
примусово.

Примусове вселення полягає у
забезпеченні державним виконавцем
безперешкодного входження стягувача у
приміщення, зазначене у виконавчому
документі, та його проживання
(перебування) в ньому.

Таким чином, формула примусового
виконання рішення про вселення
зумовлює вчинення таких дій:

- забезпечення державним виконавцем
безперешкодного входження

стягувача до приміщення;

- забезпечення його проживання
(перебування) у ньому.

Одна з принципових відмінностей
процедури вселення стягувача від
процедури виселення боржника полягає в
тому, що процедура вселення навіть не
передбачає можливості здійснення
державним виконавцем опису й арешту
майна боржника.

У разі якщо боржник перешкоджає
виконанню рішення про вселення
стягувача, на нього накладається штраф
та застосовуються інші заходи,
передбачені законом. При цьому
вселення здійснюється у присутності
понятих із залученням працівників
органів внутрішніх справ.

Про примусове вселення стягувача
державний виконавець складає акт.

Після складення акта виноситься
постанова про закінчення виконавчого
провадження.

У разі подальшого перешкоджання
боржником проживанню (перебуванню)
стягувача у приміщенні, в яке його
вселено, стягувач має право звернутися
до державного виконавця із заявою про
відновлення виконавчого провадження. У
такому разі державний виконавець має
право повторно здійснити примусове
вселення стягувача та накласти на
боржника штраф у подвійному розмірі
відповідно до статті 89 цього Закону.
Виконавче провадження не
відновлюється і повторне примусове
вселення стягувача не здійснюється,
якщо особа, яка перешкоджає його
проживанню яка перешкоджає його
проживанню (перебуванню), не є
боржником. Питання про вселення
стягувача в такому разі вирішується в
судовому порядку.

Суд першої інстанції постановляючи
оскаржувану ухвалу, зазначене врахував
та правомірно відмовив ОСОБА_2 в
задоволені наданої ним скарги.

Доводи апеляційної скарги, з приводу
того що суд не розглянув вимоги ОСОБА_2,
щодо оскарження відмови
Центрально-Міського ВДВС КМУЮ,
задовольнити клопотання ОСОБА_2 від
05.03.2014 року з проханням про
застосування арешту майна боржника та
заборони на відчуження вищевказаної
квартири по виконавчому провадженню за
№41543255, колегія суддів не бере до уваги,
оскільки даний довід спростовується
матеріалами справи, а саме самою
ухвалою, де дане питання було
розглянуто.

Посилання апеляційної скарги на
можливість застосування арешту майна
боржника та заборони на його
відчуження при виконанні рішень
немайнового характеру, колегія суддів
відхиляє оскільки даний довід
спростовується вищевикладеним.

Звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті (опису), вилученні
та примусовій реалізації, що в даному
випадку не має жодного відношення до
виконання виконавчих проваджень:
№41543096 з примусового виконання
виконавчого листа №216/2537/13-ц, виданого
Центрально-Міським районним судом
міста Кривого Рогу від 08.01.2014 року, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, які чинить
ОСОБА_4, шляхом вселення ОСОБА_2 за
зареєстрованим місцем проживання, а
саме у квартиру АДРЕСА_1 та виконавчого
провадження №41543255 з примусового
виконання виконавчого листа №216/2537/13-ц,
виданого Центрально-Міським районним
судом міста Кривого Рогу від 08.01.2014
року, про зобов'язання ОСОБА_4 передати
ОСОБА_2 ключі від вищевказаної
квартири.ю

Довід апеляційної скарги з приводу
того, що суд відмовив ОСОБА_2 у
залученні до участі у справі, з метою
захисту його прав, органи прокуратури
Центрально-Міського району м. Кривого
року, не є підставою для скасування
законної по суті ухвали суду.

Судом апеляційної інстанції за
клопотанням ОСОБА_2 було повідомлено
Прокуратуру Центрально-Міського
районну м. Кривого Рогу про розгляд
справи за скаргою ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують.

За таких підстав, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає відхиленню, а ухвала суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Центрально- Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: