АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Місюра М.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 25 березня 2014 року

в справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про визнання дій
неправомірними та визнання правочину
недійсним (нікчемним).

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

01 жовтня 2013 р. публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося у суд з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконує, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість, в сумі 23 865 грн. 27 коп.

У листопаді 2013 р. ОСОБА_1 звернувся у суд
із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ
«ПриватБанк» про визнання дій
неправомірними та визнання правочину
недійсним (нікчемним).

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що фінансова послуга з видачі
кредитної картки була йому нав'язана
банком з використанням нечесної
підприємницької практики, сторонами не
було дотримано форми укладеного
договору, остільки ним не було
підписано, в порушення вимог ст.654 ЦК
України, додатків до договору, що є
підставою для визнання, на підставі
положень ч.4 ст.203, 215, 1055 ЦК України,
кредитного договору нікчемним.

Посилаючись на викладені обставини,
просив суд: визнати незаконними дії ПАТ
КБ «ПриватБанк» щодо застосування
нечесної підприємницької практики при
вчиненні правочину, укладеного між
сторонами, у вигляді підписання заяви
на видачу кредитної картки; встановити,
що умови вказаного правочину, в частині
договірних зобов'язань, викладених у
Умовах надання банківських послуг,
Правилах користування платіжною
картою, Тарифах банку та Пам'ятці
клієнта є недійними на підставі закону
(нікчемними); встановити нікчемність
зазначеного правочину та застосувати
наслідки його недійсності, згідно ст.216
ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 березня 2014 р. в
задоволенні первісних та зустрічних
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, неповне
з'ясування судом обставин справи,
порушення та неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду першої
інстанції: в частині відмови в
задоволенні зустрічних позовних вимог
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі; в
частині первісних позовних вимог
змінити, шляхом: зазначення у
мотивувальній частині додаткової
обставини для відмови в задоволенні
первісних позовних вимог пропущення
строків позовної давності та виключити
з мотивувальної частини абзац 10
сторінки 8 рішення обставини, щодо
встановлення факту виникнення у
відповідача заборгованості перед
позивачем.

Колегія суддів, ОСОБА_1, який підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню частково, з
огляду на таке.

У відповідності до положень ч.1 ст.303 ЦПК
України колегія суддів перевіряє
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 15 листопада
2007 р. ОСОБА_1 звернувся з заявою до ЗАТ
КБ «ПриватБанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», про
відкриття рахунку і надання
банківської послуги по видачі
кредитної картки, з сумою кредитного
ліміту 250 грн., зі сплатою за
користування кредитними коштами 22,8%
річних та 1% - комісії за кредитне
обслуговування /а.с.11-12/.

Відповідно до вказаної заяви, ОСОБА_1
ознайомився і надав згоду з умовами та
Правилами надання банківських послуг,
а також тарифами банку, які були надані
йому для ознайомлення в письмовому
вигляді, й своїм підписом підтвердив
факт отримання повної інформації про
умови кредитування в «ПриватБанку»,
також надав свою згоду, що заява від 15
листопада 2007 р. з Умовами та правилами
надання банківських послуг, а також
тарифами, становить між ним та банком
договір про надання банківських
послуг.

Відповідно до п.п.6.5, 8.6 Умов та Правил
надання банківських послуг,
відповідач зобов'язався погашати
заборгованість по кредиту, відсоткам
за його користування, по перевитраті
платіжного ліміту, а також оплачувати
комісії на умовах визначених
договором. При порушенні клієнтом
строків платежів по будь-якому з
майнових зобов'язань, встановлених
договором понад 120 днів, клієнт
зобов'язаний оплатити банку штраф в
сумі 500 грн. + 5% від суми позову.

Згідно даних, які містяться у
долученому до справи розрахунку,
станом на 31 серпня 2013 р. ОСОБА_1 мав
кредитну заборгованість, в сумі 7 759 грн.
78 коп., заборгованість по
відсотках - 8 633 грн. 41 коп.,
заборгованість по комісії за
користування кредитом в сумі 5 859 грн. 45
коп. та штраф, в сумі 500 грн. - фіксована
частина і 1 112 грн. 63 коп. - процентна
складова /а.с.7-10/.

Залишаючи зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_1 без задоволення, районний суд
виходив з того, що кредитний договір
укладений між сторонами, відповідає
вимогам цивільного законодавства, й
підписуючи його, ОСОБА_1 погодився на
викладених у ньому умовах.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір слід визнати недійсним,
остільки ОСОБА_1 не було підписано
додатки договору, а також посилання
скарги на здійснення банком нечесної
підприємницької практики, ретельно
перевірялися судом першої інстанції,
вони отримали належну оцінку у рішенні
й обґрунтовано визнані безпідставними.

Так, згідно ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1
не доведено, що при укладенні між
сторонами договору було недодержано
зазначені положення закону.

Між сторонами укладено договір, який,
з урахуванням положень ст.526, 1054 ЦК
України, підлягає до належного
виконання.

Матеріалами справи доведено факт
порушення умов договору
ОСОБА_1, що зумовило звернення банку у
суд з позовом.

Однак, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог банку, районний суд
виходив з необґрунтованості поданого
останнім розрахунку на підтвердження
розміру такої заборгованості.

Відмовлено судом і в задоволенні
заяви ОСОБА_1 про застосування строку
позовної давності.

Між тим, повністю з такими висновками
суду першої інстанції погодитися
неможливо.

Матеріали справи свідчать, що за
умовами договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредитних коштів частинами
(щомісячними платежами) в розмірі та в
строки, визначені договором, й
щомісячно сплачувати відсотки за
користування кредитними коштами, а
також встановлена відповідальність за
несвоєчасне погашення мінімального
платежу.

Як свідчить зміст заяви позичальника,
погашення заборгованості здійснюється
щомісячними платежами у розмірі 7% від
суми заборгованості.

Отже, встановлено обов'язок боржника
погашати борг частинами та графік
погашення заборгованості.

Відповідно до п.9.2 Умов та правил
надання банківських послуг, договір
діє протягом 12 місяців з моменту його
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично
пролонгується на такий же термін.

Встановлено, що між сторонами
кредитний договір укладено 15 листопада
2007 р. й термін його дії умовами заяви
визначено до 15 листопада 2008 р.

Таким чином, з урахуванням положень
п.9.2 Умов, строк дії кредитного
договору обмежено терміном до 15
листопада 2009 р.

З долученого до матеріалів справи
розрахунку заборгованості вбачається,
що останній платіж за договором ОСОБА_1
було здійснено 02 лютого 2009 р. /а.с.7/.

Разом з тим, з позовом ПАТ КБ
«Приватбанк» звернувся лише 01 жовтня
2013 р.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Згідно з положеннями ст.256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Суд не врахував, що з урахуванням
особливостей конкретних правовідносин
початок перебігу позовної давності
пов'язаний з певними юридичними
фактами та їх оцінкою управомоченою
особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку. Для обчислення
позовної давності застосовуються
загальні положення про обчислення
строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК
України. При цьому початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом
цієї норми початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Згідно з ч.4, 5 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові.

За таких обставин, коли строк дії
договору сторонами визначено до
15 листопада 2009 р., останній платіж
ОСОБА_1 здійснено 02 лютого 2009 р.
/а.с.7/, а позовні вимоги до нього
заявлено лише 01 жовтня 2013 р., колегія
суддів вважає помилковими висновки
суду першої інстанції про відсутність
підстав до застосування строку
позовної давності.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції підлягає зміні в
частині правового обґрунтування
відмови у позові ПАТ КБ «ПриватБанк»
про стягнення з ОСОБА_1 кредитної
заборгованості - за пропуском строку
позовної давності.

В решті рішення районного суду
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 25 березня 2014 року в частині
вирішення вимог публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором змінити в частині правового
обґрунтування.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/16865/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8437/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Смирнова Є.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.