АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
[1]

09 січня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в
особі Державної казначейської служби
України, третя особа: Управління
Пенсійного фонду України в
Артемівському районі м. Луганська про
відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 09.10.2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

позивач у липні 2013 р. звернувся до суду
з позовом, в якому просив стягнути з
відповідача матеріальну шкоду в
розмірі 20 000 грн., заподіяну йому з
01.02.2002 р. в результаті дій Управління
Пенсійного фонду України в
Артемівському районі м. Луганська,
оскільки йому не нараховувалась та не
сплачувалась пенсія, призначена
відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 09.10.2013 р. було відмовлено в
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права.

В судове засідання сторони по справі
не з'явилися. Позивач отримав
повідомлення про призначене судове
засідання 24.12.2013 р., Державна
казначейська служба України - 20.12.2013 р.,
Управління Пенсійного фонду в
Артемівському районі м. Луганська -
23.12.2013 р.

04.01.2013 р. позивач направив до суду
клопотання про проведення судового
засідання в режимі відеоконференції.
Вказане клопотання задоволенню не
підлягає, оскільки відповідно до ст. 158-1
ЦПК України таке клопотання може бути
подано не пізніше як за сім днів до дня
проведення судового засідання, в якому
відбувається така участь. За таких
обставин, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність сторін по справі.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., дослідивши
матеріали справи, колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню за
такими підставами.

Позивач, звертаючись до суду з даним
позовом, вказував, що він є інвалідом 2
групи з числа учасників ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. і
йому було призначено пенсію відповідно
до Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Однак, в порушення вимог
ст. 50, 54 даного Закону Управлінням
Пенсійного фонду України
Артемівському районі м. Луганська
пенсія нараховувалась йому не з
розміру прожиткового мінімуму, а
відповідно до розміру, встановленого
в п. 2 постанови КМ України від 03.01.2002 р.
№1 - 19 грн. 91 коп. В зв'язку з цим
матеріальна шкода в сумі 20 000 грн., що
була заподіяна йому в результаті дій
Управління Пенсійного фонду України,
має бути відшкодована державою
відповідно до ст. 1175 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано жодного
доказу щодо існування будь-яких
цивільно-правових відносин між
позивачем та відповідачем, не
підтверджено завдання матеріальної
шкоди позивачу діями чи бездіяльністю
відповідача, наявність причинного
зв'язку між шкодою та протиправним
діянням відповідача та вини
відповідача в її заподіянні.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції погодитись неможливо,
оскільки він зроблений з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Позивач в позовній заяві зазначав, що
матеріальна шкода, яку він просить
стягнути з відповідача складається з
суми коштів, які він мав отримати в разі
перерахунку призначеної йому пенсії з
дотриманням положень ст. 50 та 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Попередньо позивач визначив розмір
цієї шкоди в сумі 20 000 грн. та з метою
забезпечення доказів та встановлення
точного розміру пенсії, яка не була
йому нарахована та виплачена, просив
призначити по справі економічну
експертизу за оглядом матеріалів його
пенсійної справи. При цьому позивач
посилався на той факт, що постанову
Кабінету Міністрів України від 03.01.2002
р. №1 було визнано незаконною
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
01.04.2008 р.

В даному випадку, суд першої інстанції
не визначився з характером
правовідносин, які виникли між
сторонами та не встановив обставин, на
які посилався позивач в обґрунтування
заявлених ним вимог, і обмежився лише
констатацією відсутності доказів на
підтвердження вказаного розміру
матеріальної шкоди, відмовивши при
цьому в задоволенні клопотання про
призначення економічної експертизи.

Статтею 1175 ЦК України передбачено, що
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі в результаті прийняття органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування нормативно -
правового акта, що був визнаний
незаконним і скасований,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини
посадових і службових осіб цих органів.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва № 9/64
від 01 квітня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 липня 2009
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 15
квітня 2010 року, визнано постанову
Кабінету Міністрів України від 03 січня
2002 року № 1 "Про підвищення розмірів
пенсій та інших соціальних виплат
окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету"
незаконною в частині 19,91 грн. щодо
підпункту а), б) пункту 2 в частині
пенсій, додаткових пенсій,
передбачених Законом України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" незаконною.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 25 січня 2012 року №
3-рп/2012, у Рішенні від 27 листопада 2008
року № 26-рп/2008 у справі про
збалансованість бюджету
Конституційний Суд України зазначив,
що положення ч.3 ст. 95 Конституції
України стосовно прагнення держави до
збалансованості бюджету України у
системному зв'язку з положеннями ч.2
цієї статті, ст. 46 Конституції України
треба розуміти як намагання держави
при визначенні законом про Державний
бюджет України доходів і видатків та
прийнятті законів, інших
нормативно-правових актів, які можуть
вплинути на доходну і видаткову
частини бюджету, дотримуватися
рівномірного співвідношення між ними
та її обов'язок на засадах
справедливого, неупередженого
розподілу суспільного багатства між
громадянами враховувати
загальносуспільні потреби,
необхідність забезпечення прав і
свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011, передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно ч.1 ст.17 Конституції
України є найважливішою функцією
держави. Отже, зміна механізму
нарахування соціальних виплат та
допомоги повинна відбуватися
відповідно до критеріїв
пропорційності та справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

Таким чином, в аспекті конституційного
подання положення ст.1, ч.1, 3 ст. 95
Конституції України в системному
зв'язку з положеннями ст. 3, ч.1 ст. 17, ч.3
ст. 22 та ст.ст. 46, 48 Основного Закону
України треба розуміти так, що однією з
ознак України як соціальної держави є
забезпечення загальносуспільних
потреб у сфері соціального захисту за
рахунок коштів Державного бюджету
України виходячи з фінансових
можливостей держави, яка зобов'язана
справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості.

Також, в аспекті конституційного
подання положення ч.2 ст. 96, пунктів 2, 3, 6
ст. 116 Конституції України треба
розуміти так, що повноваження Кабінету
Міністрів України щодо розробки
проекту закону про Державний бюджет
України та забезпечення виконання
відповідного закону пов'язані з його
функціями, в тому числі щодо реалізації
політики у сфері соціального захисту
та в інших сферах. Кабінет Міністрів
України регулює порядок та розміри
соціальних виплат та допомоги, які
фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.

Згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 16.07.2008 р. № 564 «Про
підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян», постанова
Кабінету Міністрів України № 1 від
03.01.2002 року «Про підвищення розмірів
пенсій та інших соціальних виплат
окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету»
втратила чинність з 1 вересня 2008 року.

Враховуючи викладене, з 01.01.2002 р.
нарахування державної та додаткової
пенсії позивачу здійснювались
відповідно до діючих на той час
нормативно-правових актів.

За змістом ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, які особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати , які особа
зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи , які б особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Крім того, позивачем не додано
доказів звернення позивача до суду та
доказів визнання судом неправомірними
дій суб'єкта владних повноважень
нарахуванні та виплаті йому державної
та додаткової пенсії в період з 1 січня
2002 року по 31 грудня 2007 року.

При вирішенні спору про
відшкодування шкоди обов'язковому
з'ясуванню підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Правовідносини, які
виникли між сторонами даної справи,
регулюються нормами бюджетного
законодавства та є такими, що мають
соціальну природу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК
України до майнових відносин,
заснованих на адміністративному або
іншому владному підпорядкуванні
однієї сторони другій стороні, а також
до податкових, бюджетних відносин
цивільне законодавство не
застосовується, якщо інше не
встановлено законом. Згідно зі ст. 4 ЦПК
України здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси осіб
у спосіб, визначений законами України.

За таких обставин, сума
ненарахованої та невиплаченої
позивачу пенсії за період з 01.01.2002 р. не
може розглядатись як шкода у розумінні
ст. 22 ЦК України і тому застосування
порядку відшкодування шкоди не
вбачається можливим.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню, а по
справі слід ухвалити нове рішення - про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 09.10.2013 року скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Держави Україна в особі Державної
казначейської служби України, третя
особа: Управління Пенсійного фонду
України в Артемівському районі м.
Луганська про відшкодування шкоди
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справі протягом двадцяти
днів в касаційному порядку.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/1343/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Новак Р.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.