Провадження № 2/752/764/14
РІШЕННЯ

Іменем України

05.06.2014 року Голосіївський районний суд
м. Києва у складі: головуючого - судді
Калініченко Л.С., при секретарі Левіт
Д.І., Руденко М.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання договору дарування
удаваним, визнання порушеним
переважного права купівлі, переведення
на співвласника прав покупця, -

в с т а н о в
и в :

у серпні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 про визнання договору
дарування, укладеного 28.05.2013р. між
ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5
удаваним, визнання порушеним
переважного права купівлі 29/100 часток
квартири АДРЕСА_1, переведення на
співвласника прав покупця.

Свої вимоги мотивує тим, що 28.05.13р.
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 фактично
здійснили відчуження 29/100 часток
квартири АДРЕСА_1 шляхом продажу
вказаної частки ОСОБА_5, однак оформили
вказані правовідносини укладеним
договором дарування. Удаваність
вказаного правочину позивач
обґрунтовує повідомленням про намір
відчуження спірної частки квартири,
отриманої від відповідачів та
численними боргами співвласників
спірного майна перед кредиторами.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позов підтримали в повному
обсязі та просили його задовольнити з
підстав, викладених у позовній заяви,
пояснень даних у ході розгляду справи
та наданих доказів.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 - ОСОБА_7 позов не визнала,
просила відмовити в його задоволенні,
посилаючись на те, що відчуження
спірної частки майна, а саме її
дарування відбувалося шляхом
реалізації права власності, яке надає
право вільно і на власний розсуд
розпорядитися майном, право на яке
мають відповідачі, жодних грошових
коштів від ОСОБА_5 відповідачі не
отримували, будь-яких боргових
зобов'язань, що могли б вплинути на їх
рішення подарувати спірну частку не
має, будь-якої згоди на відчуження, в
тому шляхом дарування у позивача
отримувати не повинні, оскільки частка
виділена в натурі і позивач не є
співвласником, а відповідно не може
впливати на рішення щодо розпорядження
окремо визначеним майном відповідачів.

Відповідач, ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, про час та місце слухання
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки суд не повідомив,
процесуальним правом надати письмові
пояснення по суті предмету спору
скористався, пояснивши, що відчуження
спірної частки майна відбувалося на
підставі його вільного волевиявлення і
бажання позивача придбати спірне майно
не має до цього жодного відношення.

Відповідач, ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила,
процесуальним правом надати письмові
пояснення по суті предмету спору
скористалася, пояснивши, що отримала в
дар спірну частку майна, якою
відповідачі мали право розпоряджатися,
жодних порушень прав позивача не може
бути так як частка квартири отримана у
порядку приватизації як окремого
індивідуально визначеного майна.

З'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх наданими доказами,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 01.03.1999 року
Державною адміністрацією Московського
району м.Києва посвідчено, що
приміщення спільного заселення, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, 71/100
його частин належиться на праві
приватної, спільної (сумісної або
часткової) власності гр. ОСОБА_1 та
ОСОБА_8 в рівних долях.

Вказаним свідоцтвом від 01.03.1999 року
визначено, що кімнати у вказаній
квартирі спільного заселення
приватизовані згідно з Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», загальна площа
кімнат становить 53,2 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 18.03.1999 року
Державною адміністрацією Московського
району м.Києва посвідчено, що
приміщення спільного заселення, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, 29/100
його частин належить на праві
приватної, спільної (сумісної або
часткової) власності гр. ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 в рівних долях.

Вказаним свідоцтвом від 18.03.1999 року
визначено, що кімнати у вказаній
квартирі спільного заселення
приватизовані згідно з Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», загальна площа
кімнат становить 21,3 кв.м.

28.05.2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
подарували, а ОСОБА_5 прийняла у дар 29/100
частин квартири АДРЕСА_1. Вказаний
договір посвідчено нотаріально,
одночасно відсутність у матеріалах
справи витягу про реєстрацію вказаного
договору не дає підстав суду для сумнів
у його дійсності, в тому числі і через
не заперечення цього факту сторонами.

Положеннями ст. 3 ЦПК України визначено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

Таким чином, позивач реалізував право
на звернення до суду з відповідним
позовом вважаючи наявність підстав для
визнання спірного договору дарування
удаваним та відповідно переведення
прав покупця на співвласника спільного
майна.

Одночасно право на звернення до суду не
є абсолютним, у призмі норм закону, які
позивач вважає порушеними, зокрема,
його право на переважне придбання як
співвласника спірного майна.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПКУкраїни суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Так, у Конституції закріплено основні
правові принципи регулювання відносин
власності, головним із яких є принцип
рівного визнання й захисту всіх форм
власності.

Відповідно до ст.13 Конституції України
«власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству». Ця норма не лише покладає
на власника обов'язки, а й вказує на
його зобов'язання.

Основні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод (Рим, 4.11.50), що набрала чинності
для України з 11.09.97 та є складовою її
правової системи відповідно до вимог
ст.9 Конституції.

Статтею 41 Конституції України
визначено: «Кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається в порядку,
визначеному законом... Використання
власності не може завдавати шкоди
правам,свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію й природні якості
землі».

Відповідно до ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд; має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. Держава
не втручається у здійснення власником
права власності.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Так, судом не встановлено та позивачем
не доведено наявність обов'язку
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, незважаючи
на те, що позивач обравши спосіб
доказування вказує саме на укладений
договір купівлі-продажу, що має
свідчити про отримання грошових коштів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 від ОСОБА_5

Суд критично ставиться до письмового
документу, складеного ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 22.02.2008 року у формі заяви,
відповідно до якої останні мали намір
відчужити спірну частину квартиру за 277
750 грн., у зв'язку з чим повідомляли про
свій намір позивача.

Так, вказаний письмовий документ
складено 22.02.08р., а тому і намір
відчужити спірну частку квартири було
зафіксовано на 22.02.08р., будь-якого
обов'язку по укладенню договору
купівлі-продажу між ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та ОСОБА_8 відображено
не було, а тому навіть намір ОСОБА_1
придбати спірну частку майна 22.02.08р. не
означав би факт відповідної безумовної
згоди на таке відчуження з боку ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4

Теж саме стосується і свідчень
допитаного у судовому засіданні свідка
ОСОБА_9, який вказав, що орендував
кімнату належну ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
площею 13,6 кв.м., однак приблизно в
минулому році останні розірвали
договір оренди з підстав наміру
продажу вказаної кімнати.

Так, такій намір ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
щодо продажу спірної кімнати в
минулому році не може свідчити про
наявність цього ж наміру 28.05.13р. у день
відчуження спірного майна шляхом
дарування.

Судом при вирішенні даної справи також
враховано правову позицію Верховного
Суду України, викладену за
результатами розгляду справи 6-27863св09
та ухваленні відповідного рішення
28.04.10р., де серед іншого зазначено
наступне:

«Згідно зі ст. 356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності (ст. 361 ЦК
України).

Цивільним кодексом України
передбачено переважне право
співвласників на купівлю частки у
праві спільної часткової власності та
переведення прав та обов»язків покупця
на інших співвласників у разі
порушення їх права переважної купівлі
частки у праві спільної часткової
власності (ст. 362).

Однак застосування наведених норм
закону має певні особливості при
розгляді справ про відчуження кімнат у
квартирах, право власності на які
набуто в результаті приватизації
державного житлового фонду.

Відповідно до абз. 1 ст. 2 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» до об'єктів
приватизації належать квартири
багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, кімнати у
квартирах та одноквартирних будинках,
де мешкають два і більше наймачів, які
використовуються громадянами на
умовах найму.

Отже, приватизовані відповідно до абз. 1
ст. 2 цього Закону кімнати у квартирах
та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, є
самостійними об»єктами права
власності, а не часткою у спільній
власності всіх наймачів, які мешкають у
такій квартирі чи будинку. Тому при
продажу такої приватизованої кімнати
особи, які також приватизували жилі
приміщення в цій же квартирі (будинку),
не користуються правом переважної
купівлі, передбаченої ст. 362 ЦК України.

З огляду на викладене поширення на
комунальну квартиру правового режиму
спільної часткової власності та
застосування переважного права на
купівлю частки в майні співвласників
кімнати є неправильним і таким, що
суперечить вимогам законодавства.».

З урахуванням вищевикладеного суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання договору дарування
удаваним, визнання порушеним
переважного права купівлі, переведення
на співвласника прав покупця

В порядку ст.88 Цивільного
процесуального кодексу України
відсутні підстави для розподілу
судових витрат, враховуючи, що судом
винесено рішення про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 317, 319, 361, 362, 365, 717 ЦК України ст. ст.
3, 4, 8, 10, 11, 15, 60, 88, 107, 209, 214, 215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договору дарування удаваним, визнання
порушеним переважного права купівлі,
переведення на співвласника прав
покупця - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через Голосіївський районний
суд м. Києва.

Суддя