Н.п. 2/415/735/14 - ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.06.2014 р. м.
Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської
області в складі:

головуючого судді
Фастовця В.М.,

при секретарі судового засідання
Бандуровій В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Лисичанську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання інформації
недостовірною, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, на
обґрунтування якого зазначив, що він
відбуває покарання у вигляді довічного
позбавлення волі в Роменській
виправній колонії №56. 28.02.2013 року ним
була подана заява начальнику
Роменської ВК №56 Фурсі О.Ю. про
ознайомлення з матеріалами його
особової справи засудженого № 11-К-05.
06.03.2013 року він ознайомився із
зазначеною справою та виявив в ній
пояснення засудженого ОСОБА_2 та ОСОБА_3
від 25.10.2010 року. В зазначених поясненнях
на ім'я начальника колонії було
доведено, що відповідачі виконуючи
обов'язки днювальних сектору довічного
позбавлення волі №2 здійснювали
прибирання другого поверху і чули, як
ОСОБА_1 розмовляв з начальником
відділення підвищеним тоном, при цьому
висловлював незадоволення режимом
утримання та погрожував написанням
скарги на адміністрацію установи.
Вважаючи дану інформацію негативною,
недостовірною та прихованою від його
відома позивач просить суд визнати
інформацію, зазначену в поясненнях від
25.10.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
недостовірною.

Позивач у судове засідання не з'явився,
надав заяв, в якій позов підтримав та
просив розглянути справу за його
відсутності.

Відповідачі у судове засідання не
з'явились, відповідач ОСОБА_2 надіслав
заяву з проханням розглянути справу за
його відсутності, наголосив, що
інформація надана ним в поясненнях від
25.10.2010 року є достовірною. Відповідач
ОСОБА_3 був допитаний під час виконання
судового доручення, та у судовому
засіданні від 21.05.2015 року зазначив, що
позов він не визнає. Пояснив, що він
відбував покарання в Роменській
виправній колонії №56. Знав, що ОСОБА_1
був засуджений до довічного
позбавлення волі та відбував покарання
в Роменській ВК №56, був знайомий з
ОСОБА_2, оскільки працював з ним разом
приблизно пів року у ВК №56. З ОСОБА_1
знайомий наглядно, втім, особисто з ним
не спілкувався. Пояснень щодо ОСОБА_1
він не писав. Доказів на підтвердження
своїх слів не має. Просив розглянути
справу за його відсутності.

У судовому засіданні досліджені
наступні докази: довідка з місця
утримання позивача (а.с.4), копія
пояснень ОСОБА_2 (а.с.5), копія пояснень
ОСОБА_3 (а.с.6), заява відповідача (а.с.86),
протокол судового засідання від 21.05.2014
року з виконання судового доручення.

У судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
засуджений 24.04.2004 року апеляційним
судом Черкаської області за ст..187 ч.4, 289
ч.3, 357 ч.1, 263 ч.1, 115 ч.2 п 1.6, 70 КК України до
довічного позбавлення волі відбуває
покарання в Роменській ВК №56 з 04.05.2005
року.

У відповідності до пояснень, що
надійшли 25.10.2010 року від ОСОБА_2 на ім'я
начальника Роменської ВК №56 Бандура
А.І., він 25.10.2010 року приблизно о 15-30
годині виконував обов'язки днювального
СДПВ-2, а саме, здійснював прибирання 2
поверху, та чув, як ОСОБА_1 на підвищених
тонах розмовляв з начальником загону,
при цьому висловлював незадоволення
режимом утримання та погрожував всій
адміністрації написанням скарги (а.с.5).
Аналогічне пояснення надане
відповідачем ОСОБА_3 (а.с.6).

У заві від 11.03.2014 року відповідач ОСОБА_2
підтвердив, що його пояснення від 25.10.2010
року є достовірними (а.с.86).

У ході виконання судового доручення, 21
травня 2014 року Сосницьким районним
судом Чернігівської області
відповідач ОСОБА_3 пояснив, що позов він
не визнає. Повідомив, що він дійсно
відбував покарання в Роменській
виправній колонії №56. Там же відбував
покарання і ОСОБА_1, який був засуджений
до довічного позбавлення волі.
Відповідач був знайомий з позивачем
наглядно, проте, з ним не спілкувався.
ОСОБА_3 наголосив, що ОСОБА_2 він знав та
працював з ним приблизно півроку у
виправній колонії. Зазначив, що ніяких
пояснень стосовно ОСОБА_1 він не писав,
доказів на підтвердження своїх слів не
має.

Правові норми, що регулюють відносини у
даному спорі визначаються зокрема
Законом України «Про інформацію».

Так, стаття 1 зазначеного Закону
визначає поняття інформації, як
будь-яких відомостей та/або даних, які
можуть бути збережені на матеріальних
носіях або відображені в електронному
вигляді. Також, дає поняття документу,
як - матеріального носія, що містить
інформацію, основними функціями якого
є її збереження та передавання у часі
та просторі.

Таким чином, суд доходить висновку, що в
контексті наведених правових норм,
пояснення відповідачів від 25.10.2010 року
можливо розглядати як документ, що
містить інформацію відносно позивача.

Також, ст.2 ЗУ «Про інформацію» визначає
основні принципи інформаційних
відносин, одним з яких є достовірність
і повнота інформації. Крім того,
спираючись на ст.4 згадуваного Закону,
суд доходить висновку, що суб'єктами
інформаційних відносин в даному спорі
є фізичні особи - тобто сторони по
справі, та юридична особа - Роменська ВК
№56, як адресат інформації.

За змістом інформація поділяється на
наступні види: інформація про фізичну
особу; інформація
довідково-енциклопедичного характеру;
інформація про стан довкілля
(екологічна інформація); інформація про
товар (роботу, послугу);
науково-технічна інформація; податкова
інформація; правова інформація;
статистична інформація; соціологічна
інформація; інші види інформації.

Правовою інформацією є - будь-які
відомості про право, його систему,
джерела, реалізацію, юридичні факти,
правовідносини, правопорядок,
правопорушення і боротьбу з ними та їх
профілактику тощо.

Зі змісту інформації, що міститься у
поясненнях відповідачів від 25.10.2010
року, можливо зробити висновок, що вона
не має правового характеру, оскільки не
є зверненням до посадової особи
державної установи, навпроти, містить
характер пояснень.

Вказану інформацію суд розцінює як
таку, що могла вплинути на певні умови
утримання позивача у виправному
закладі, тобто могла мати для нього
негативні наслідки.

Відповідно до ст. 277 ЦК України - фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію. Якщо недостовірна
інформація міститься у документі, який
прийняла (видала) юридична особа, цей
документ має бути відкликаний.
Спростування недостовірної інформації
здійснюється незалежно від вини особи,
яка її поширила.

Згідно ч.3 ст.277 ЦК України в редакції
Закону N 3261-IV від 22.12.2005, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин, негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного.

Враховуючи, що спосіб захисту права у
вигляді визнання інформації
недостовірної, заявлений позивачем,
випливає із суті правовідносин, що
склалися, та не суперечить вимогам ст.16
ЦК України, у той час як відкликання
пояснення не є способом захисту та не
тягне за собою поновлення порушеного
права, зважаючи на те, що відповідач
ОСОБА_2 жодним доказом не підтвердив
достовірність інформації, викладеної
ним у поясненнях від 25.10.2010 р. суд вважає
позов в частині вимог до цього
відповідача таким, що підлягає
задоволенню в частині визнання
інформації недостовірною.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 заперечує
факт написання пояснень стосовно
позивача у справі, докази протилежного
у суду відсутні, позовні вимоги до
цього відповідача задоволенню не
підлягають у повному обсязі.

Судові витрати в розмірі 229,4 грн.
(розмір судового збору на час звернення
до суду) підлягають стягненню ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання інформації недостовірною
задовольнити частково.

Визнати інформацію, поширену ОСОБА_2 у
поясненнях даних на ім'я начальника
Роменської ВК №56 від 25.10.2010 р.
недостовірною.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити за
безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в
розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) грн.
40 коп.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
шляхом подання до Лисичанського
міського суду апеляційної скарги у
10-тиденний строк з моменту отримання
його копії.

Суддя