Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/3585/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - Берези
В.І., суддів - Бойко С.М., Гірник Т.А., за
участю секретаря судового засідання:
Іванової О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Львові цивільну справу за
апеляційними скаргами Департаменту
житлового господарства та
інфраструктури Львівської міської
ради та Львівської міської ради на
рішення Галицького районного суду
Львівської області від 11 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Департаменту житлового господарства
та інфраструктури Львівської міської
ради, третя особа - ЛОКП «БТІ та ЕО» про
визнання права власності на гараж ,-

встановила:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено, визнано за ОСОБА_3 право
власності на нежитлове капітальне
приміщення гаражу, загальною площею 17,4
кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила Львівська
міська рада як особа, яка не брала
участі в суді першої інстанції, однак
вважає свої права порушеними, та
відповідач - Департамент житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради, просять
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт Департамент житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради в апеляційній
скарзі зазначає, що рішення прийняте з
порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, без дослідження
усіх обставин. Позивач не обґрунтував
потребу залучення у справу
відповідача, саме Департаменту, не
долучає доказів порушення його прав
органом Львівської міської ради. Суд
вирішив про визнання права власності
на майно за набувальною давністю,
однак не з`ясував походження цього
майна. Встановлення власника майна або
безхазяйності речі є однією з обставин,
що має юридичне значення. Суд не
встановив наявності порушеного права з
боку відповідача, не залучив у справу
належного відповідача. Департамент
житлового господарства та
інфраструктури Львівської міської
ради не уповноважений управляти
комунальним майном Львівської міської
ради. Технічний паспорт, де записаний
власником гаражу ОСОБА_3, не є
допустимим доказом. Суд не витребував
доказів правового статусу земельної
ділянки, на якій розташовано спірний
гараж, не з`ясував про належність його
будівництва, дотримання будівельних
норм, не визначив ціни позову. Судом
порушені вимоги ст.344 ЦК України,
відповідно до якої відповідачем за
позовом про визнання права власності
за набувальною давністю є попередній
власник нерухомого майна або його
правонаступник, у разі якщо попередній
власник не був і не міг бути відомим
давнісному володільцю, то відповідачем
є орган уповноважений відповідної
територіальної громади.

Аналогічні мотиви в апеляційній
скарзі наводить і апелянт - Львівська
міська рада.

Перевіривши у межах доводів
апеляційних скарг та пред`явлених
позовних вимог законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення
представників апелянтів - Ваверчака
Б.П. та Шевченко М.І., в підтримання
апеляційної скарги, представника
сторони відповідача - ОСОБА_6, в
заперечення скарги, колегія суддів
приходить до висновку про
задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджені тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Однак, таким вимогам ухвалене рішення
не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції,
на підставі рішення виконкому
Ленінської районної ради депутатів
трудящих №705 від 25 травня 1960 року
громадянам відведено земельну ділянку
під будівництво гаражів в масиві
АДРЕСА_1 (а.с.5). Вказане рішення було
прийнято на підставі заяв громадян про
надання їм земельної ділянки для
будівництва гаражів. Після прийняття
вказаного рішення були побудовані
гаражі, одним із яких відповідно до
рішення виконкому Ленінської районної
ради народних депутатів від 08
листопада 1977 року користувався
ОСОБА_7

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної ради народних
депутатів №881 від 26 грудня 1978 р. заяви
позивача та ОСОБА_7 про закріплення
вищезазначеної земельної ділянки за
позивачем ОСОБА_3 були задоволені та
було вирішено закріпити земельну
ділянку по АДРЕСА_1, на якій побудовано
гараж, за ОСОБА_3 для зберігання
автомашини, зобов`язано ОСОБА_3 під час
експлуатації гаражу дотримуватись
санітарно-протипожежних правил та
перереєструвати гараж в ЖЕК №10 (а.с.6).

Крім того, зазначив про те, що станом на
15 травня 2013 року гараж по АДРЕСА_1
(вулицю переіменовано) на праві
особистої власності не зареєстровано і
свідоцтво про право власності не
видавалось (а.с.10), а відповідно до
технічного паспорту від 15 травня 2013
року на вищевказаний гараж, власником
записаний ОСОБА_3 (а.с.11).

Тому, зробив висновок про те, що
позивач правомірно використовує гараж,
розташований по АДРЕСА_1 протягом
тривалого часу, не порушуючи при цьому
прав та інтересів третіх осіб, гараж є
придатним до експлуатації , а отже за
ОСОБА_3 слід визнати право власності
на нерухоме майно - гараж за
набувальною давністю.

Однак, з таким висновком суду колегія
суддів погодитись не може з наступних
підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Згідно
зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутись до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб у спосіб, визначений
законами України.

Власник порушеного права може
скористатись не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Спосіб
захисту регламентує конкретні
цивільні правовідносини. Загальний
перелік таких способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачений статтею 16 ЦК України.

Позивач просить захистити його право
шляхом визнання такого з посиланням на
норми ст. 344 ЦК України, якою
врегульовано питання набуття права
власності за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного
кодексу України, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України, право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно набувається за рішенням
суду.

Як вбачається з позовних вимог
позивача, такий зазначав, що з 1978 року
відкрито користується капітальним
гаражем по АДРЕСА_1, а отже набув на
такий право власності. Однак, у
позовній заяві обґрунтування того, що
відповідач порушує чи не визнає
зазначеного права на спірний гараж,
не вказує. В матеріалах справи
відсутні докази, які б вказували на
порушення прав позивача з боку
відповідача - Департаменту житлового
господарства та інфраструктури ЛМР.

Матеріали справи не містять доказів і
про перереєстрацію спірного гаражу у
ЖЕК № 10 як наслідок прийнятого
рішення № 881 від 26.12.1978 року щодо
закріплення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 з зобов`язанням
такого, ОСОБА_3, перереєструвати гараж у
ЖЕК №10, оскільки первісно ця ділянка
закріплювалась за ОСОБА_7 та одним з
побудованих гаражів на цій земельній
ділянці користувався ОСОБА_7 (рішення
виконкому Ленінської районної ради
народних депутатів від 08 листопада 1977
року ).

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних прав
від 7 лютого 2004 року № 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК
України, право власності за
набувальною давністю може бути набуте
на майно, яке належить на праві
власності іншій особі (а не особі, яка
заявляє про давність володіння), а
також на безхазяйну річ.

Отже, встановлення власника майна або
безхазяйності речі є однією з обставин,
що має юридичне значення і підлягає
доведенню під час ухвалення рішення
суду (ст.214 ЦПК України).

Суд першої інстанції зазначених
обставин не з`ясував, оскільки
відповідно до рішення виконавчого
комітету Ленінської районної ради № 881
від 26.12.1978 року земельна ділянка, на
якій побудовано гараж по АДРЕСА_1,
закріплена за ОСОБА_3, а отже спірне
майно належало з 1978 року ОСОБА_3, тобто
особі, яка заявила про давність
володіння, а не іншій особі, та саме ця
особа, ОСОБА_3, заявляє про давність
володіння, що не передбачено нормами
ст.344 ЦК України.

Як видно з техпаспорту на спірний гараж
/а.с.11/, такий не значиться як
самочинний, що не позбавляє права
відповідача на його реєстрацію в
установленому законом порядку.

Як видно з рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 11 березня 2014 року щодо
реєстрації спірного гаражу, яке, як
з`ясовано, є чинним, відповідачу ОСОБА_3
відмовлено у державній реєстрації,
оскільки заявником не усунуті
обставини, що були підставою для
прийняття рішення про зупинення
розгляду заяви, що, на думку колегії
суддів, не позбавляє права відповідача
в установленому законом порядку та з
дотриманням вимог, встановлених цим
порядком зареєструвати право
власності на спірне майно.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції на зазначені обставини
уваги не звернув, повно та всебічно не
з`ясував усіх обставин у справі, на які
сторони покликались як на підставу
своїх вимог та заперечень, визнав право
власності на нерухоме майно у спосіб,
який до спірних правовідносин не може
бути застосованим, тому доводи
апеляційних скарг відповідача та ЛМР
підлягають задоволенню.

Керуючись ч.1 п.2 ст.307, ст.309, 314, 319
ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

апеляційні скарги Департамента
житлового господарства та
інфраструктури Львівської міської
ради та Львівської міської ради
задовольнити.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 11 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_3 до Департаменту житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради про визнання
права власності на приміщення гаражу
загальною площею 17,4 кв.м у АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскарженим до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий:
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Гірник Т.А.