УХВАЛА

іменем України

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко
О.І.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Завгородньої
І.М., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Державного
підприємства «Красилівський
агрегатний завод», треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про усунення перешкод у
реєстрації місця проживання та
зобов'язання оформити документи для
цієї реєстрації, за касаційною скаргою
Державного підприємства
«Красилівський агрегатний завод» на
рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 12 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ДП «Красилівський агрегатний завод»
(далі - ДП «КАЗ»), треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про усунення перешкод у
реєстрації місця проживання та
зобов'язання оформити документи для
цієї реєстрації, посилаючись на те, що
вона разом зі своїми батьками ОСОБА_4,
ОСОБА_5 була вселена і проживала у
АДРЕСА_1.

28 серпня 2007 року у зв'язку з вступом до
навчального закладу вона знялася з
реєстрації у квартирі та
зареєструвалася у гуртожитку
навчального закладу в м. Києві. Після
закінчення навчання у 2013 році вона
повернулася додому, однак відповідач
безпідставно відмовляється поновити
її реєстрацію за попереднім місцем
проживання.

Рішенням Красилівського районного
суду Хмельницької області від 13 січня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 12 лютого 2014
року зазначене судове рішення
скасовано. Ухвалено нове рішення, яким
зобов'язано ДП «КАЗ» не чинити перешкод
ОСОБА_3 у реєстрації місця її
проживання в АДРЕСА_1 та надати згоду
(необхідні документи) для її реєстрації
за вказаною адресою.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ДП «КАЗ»
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Установлено, що другий під'їзд будинку
АДРЕСА_1 є гуртожитком, який належить ДП
«КАЗ» на праві господарського відання.

Спільним рішенням адміністрації та
профспілкового комітету ДП «КАЗ» від 19
вересня 1990 року № 7 інженеру
підприємства ОСОБА_4 на склад сім'ї з 3-х
осіб, у тому числі: він, дружина ОСОБА_5,
донька ОСОБА_3, надано жилу площу в
гуртожитку - квартиру. Цього ж дня
адміністрація ДП «КАЗ» видала останнім
спеціальний ордер № 13 серії НВ на
вселення до квартири.

Після вселення до квартири ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_3 повернули ордер
відповідачеві. На сьогодні він
зберігається у ДП «КАЗ».

За вказаною адресою було зареєстровано
місце проживання ОСОБА_3

28 серпня 2007 року у зв'язку з вступом на
навчання до Національного технічного
університету України «Київський
політехнічний інститут» ОСОБА_3
знялася з реєстрації у квартирі та
зареєструвалася у гуртожитку
навчального закладу в м. Києві. Після
закінчення навчання у 2013 році ОСОБА_3
повернулася до квартири. З приводу
реєстрації місця проживання у квартирі
вона звернулася до ДП «КАЗ», однак
відповідач відмовив їй у вирішенні
цього питання.

Зазначені обставини визнані сторонами
та підтверджуються наявними у справі
письмовими доказами.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові з огляду на положення ст. ст. 127-128
ЖК Української РСР, посилався на те, що
житлова площа в гуртожитку по АДРЕСА_1
не надавалася ОСОБА_3 в установленому
законом порядку та дійшов висновку про
те, що остання самовільно вселилася до
квартири, підстави для її реєстрації за
вказаною адресою відсутні. За
висновком суду положення ст. 71 ЖК
Української РСР до спірних
правовідносин не застосовуються.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та зобов'язуючи
ДП «КАЗ» не чинити перешкод ОСОБА_3 у
реєстрації місця її проживання в
АДРЕСА_1 та надати згоду (необхідні
документи) для її реєстрації за
вказаною адресою, дійшов висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального закону,
зокрема, незастосуванні норми ст. 6
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні»; Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів, затвердженого наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 22 листопада 2012 року № 1077, який
підлягав застосуванню, та
неправильному застосуванні ст. ст. 71,
127-129 ЖК Української РСР; Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №
208.

Проте з висновком апеляційного суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначала, що не проживала у гуртожитку
до 2013 року у зв'язку з виїздом 28 серпня
2007 року на навчання у Національному
технічному університеті України
«Київський політехнічний інститут».

Разом із тим, як вбачається з адресного
листка вибуття (а. с. 7), що був
оформлений 23 травня 2013 року при знятті
позивача з реєстрації в м. Києві, до м.
Києва позивач прибула у вересні 2011 року
з м. Хмельницького (гр. 8). Копій сторінок
10-11 паспорта, призначених для відміток
про місце проживання, позивач до
матеріалів справи не додала.

З огляду на наведене висновки
апеляційного суду про відсутність
позивача в гуртожитку у зв'язку з
навчанням є передчасними.

Крім того, апеляційним судом не
враховано, що оскільки правовий режим
гуртожитків, житлові приміщення яких
підлягають приватизації відповідно до
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»,
прирівняно до правового режиму
житлових приміщень у будинках
державного і громадського житлового
фонду, на мешканців таких гуртожитків у
разі їх тимчасової відсутності
поширюються норми ст. ст. 71, 72 ЖК
Української РСР.

Щодо мешканців інших гуртожитків, на
яких не поширюються гарантії,
передбачені Законом України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків», то такі
гуртожитки призначені для тимчасового
проживання осіб, тому що мешканців цих
гуртожитків правила ст. ст. 71, 72 ЖК
Української РСР не поширюються.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та застосовуючи до спірних
правовідносин положення ст. 71
Української РСР, апеляційний суд
наведеного не врахував, статусу
гуртожитку не з'ясував та висновків про
обґрунтованість позову дійшов
передчасно.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню із направленням справи на
новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного
підприємства «Красилівський
агрегатний завод» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 12 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до апеляційного суду
Хмельницької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Євтушенко

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко