Справа №487/3030/14-ц 26.06.2014 26.06.2014 26.06.2014
Провадження № 22ц/784/1956/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

26 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Колосовського С.Ю.,

при секретарі Свіщуку О.В.,,

за участю: представника боржника -
ОСОБА_2,

представника стягувача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника боржника - ОСОБА_2 на
ухвалу Заводського районного суду м.
Миколаєва від 26 березня 2014 року за
поданням старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області про обмеження ОСОБА_4 у праві
виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 березня 2014 року старший державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області звернувся до суду з поданням
про обмеження виїзду ОСОБА_4 за межі
України.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим,
що на виконанні у державної виконавчої
служби знаходиться зведене виконавче
провадження про примусове виконання
рішень Ленінського районного суду м.
Миколаєва про стягнення солідарно з
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП
Банк» заборгованості за кредитом у
розмірі 8 414 322 грн. 90 коп. і судових
витрат та за аналогічним рішення цього
ж суду про стягнення з тих же осіб на
користь тієї ж банківської установи 8 745
499 грн. 67 коп. і судових витрат.

Постановами від 30 серпня 2013 року за
виконавчими листами по кожному
судовому рішення відкрито виконавче
провадження про що було проінформовано
боржника. 6 вересня 2013 року виконавчі
провадження об'єднані в зведене
виконавче провадження.

Проте, під час примусового виконання
рішень суду було встановлено, що
боржник за адресою, що зазначена у
виконавчих листах та за місцем
реєстрації не проживає, що свідчить про
ухилення боржника від обов'язку щодо
сплати боргу.

Посилаючись на викладене, заявник
просив суд обмежити ОСОБА_4 у праві
виїзду за межі України до виконання
зобов'язань.

Ухвалою Заводського районного суду
Миколаївської області від 26
березня 2014 року подання задоволено.
Обмежено ОСОБА_4 у праві виїзду за межі
України до виконання зведеного
провадження.

В апеляційній скарзі представник
боржника просив скасувати ухвалу суду,
посилаючись на те, що державним
виконавцем не доведено ухилення
боржника від виконання зобов'язання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, у провадженні
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області перебуває
зведене виконавче провадження. Це
провадження об'єднало виконавчі
провадження по виконанню виконавчого
листа № 2-1788, виданого 7 червня 2010 року
Ленінським районним судом м. Миколаєва
про стягнення солідарно з ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк»
заборгованості за кредитом у сумі 8 414 322
грн. 90 коп. та судові витрата, а також
виконавчого листа № 2-1724, виданого тим
же судом 7 червня 2010 року про
стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4
на користь ПАТ «ОТП Банк»
заборгованості за кредитом у розмірі 8
745 499 грн. 67 коп. та судових витрат.

Відповідними постановами від 30 серпня
2013 року за виконавчими листами були
відкриті виконавчі провадження (а.с. 6-7)
та 6 вересня 2013 року ці
провадженням об'єднані в зведене
виконавче провадження (а.с.8).

Під час примусового виконання
провадження про стягнення боргу з
ОСОБА_4 державним виконавцем вживались
заходи спрямовані на виконання рішення
суду, а саме складено акт від 9 вересня
2013 року, в якому вказано, що боржник за
вказаною в виконавчому листі адресою
АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 11).

Відповідно до відповіді
адресно-довідкового бюро від 10 вересня
2013 року боржник зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

За даними акту, складеного державним
виконавцем 25 лютого 2014 року, за місцем
реєстрації боржник не проживає і його
майно за даною адресою відсутнє (а.с. 16).

Запитами до державної податкової
служби встановлено, що інформації про
номери рахунків, відкриті у банках та
інших фінансових установах України до
ДПС України від відповідних фінансових
установ не надходила (а.с. 12).

З даних головного управління
Держземагенства у Миколаївській
області зареєстровані за боржником
земельні ділянки відсутні (а.с. 13).

Перевіркою бази даних «Автомобіль»
встановлено, що зареєстрованої техніки
за боржником не знайдено (а.с. 15).

До теперішнього часу рішення судів не
виконані.

Зі змісту ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України
вбачається, що питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та інших
органів (посадових осіб) вирішується
судом за місцем знаходження органу
державної виконавчої служби за
поданням державного виконавця.

Підстави для тимчасових обмежень у
праві виїзду громадян України за
кордон визначені Законом України «Про
порядок виїзду і в'їзду в Україну
громадян України» від 21 січня 1994 року (
в ред. від 8 березня 2011 року) (надалі -
Закон).

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6
зазначеного Закону громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон у випадку, якщо він ухиляється
від виконання зобов'язань, покладених
на нього судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи) - до
виконання зобов'язань.

З аналізу цих правових норм вбачається,
що особі, яка має паспорт для виїзду за
межі України, та має такий намір, може
бути відмовлено у виїзді за кордон у
випадку ухилення від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням - до виконання
зобов'язань.

З встановлених судом обставин
вбачається, що державним виконавцем
виконані певні дії, передбачені
Законом України «Про виконавче
провадження», проте боржник будучи
обізнаним про наявність відкритих
виконавчих проваджень та строків їх
добровільного виконання не виконував
своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12
зазначеного Закону, зокрема, не
повідомив державного виконавця про
місце свого мешкання, що ускладнює
виконання рішень судів та є ухиленням
від виконання відповідного обов'язку у
виконавчому провадженні.

Таким чином, суд першої інстанції,
задовольняючи подання державного
виконавця, з огляду на встановлені
обставини та наведені норми закону
дійшов правильного висновку про
доведеність ухилення боржника від
виконання зобов'язань щодо сплати
заборгованості за кредитом, покладених
на нього судовими рішеннями, а тому
підставно застосував до боржника
зазначене обмеження у праві виїзду за
межі України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
боржник є поручителем, а не
позичальником за договором кредиту та
наявність іпотечного майна у
стягувача, не можуть слугувати
підставою для звільнення боржника від
виконання його обов'язків у
виконавчому провадженні щодо
повернення боргу.

Посилання представника боржника в
апеляційній інстанції на ту обставину,
що на теперішній час державним
виконавцем винесено постанову про
повернення виконавчого документа у
зв'язку з відсутністю у боржника майна,
на яке може бути звернуто стягнення, не
можуть бути підставою для скасування
оскаржуємої ухвалу суду, оскільки
тимчасове обмеження громадянина
України у праві виїзду за межі України
законом покладено на суд, а припинення
обмеження виїзду у зв'язку з
відсутністю підстав для виконанням
обов'язку за рішенням, що перебувало на
виконанні, покладено на державного
виконавця.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що ухвала суду першої
постановлена з дотримання норм
процесуального законодавства, а тому
підстави для скасування ухвали суду
відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 26 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
Судді