Справа № 455/326/13
Головуючий у 1 інстанції: Лойзик М.В.
Провадження № 22-ц/783/1868/14
Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

при секретарі: Івановій О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 у
інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_2 а також
апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_9 на рішення Старосамбірського
районного суду Львівської області від
27 листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_7, ОСОБА_2 до виконавчого комітету
Самбірської міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання права
власності та за зустрічним позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання
недійсними свідоцтва про право
власності на будинок, договору
дарування, Державного акту на земельну
ділянку, скасування державної
реєстрації права власності,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_7 і ОСОБА_2 звернулися до суду із
зазначеним позовом. Просили визнати
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1.

Зазначали, що постановою Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 22.02.2008 року скасовано
рішення виконкому Самбірської міської
ради «Про прийняття в експлуатацію
індивідуальних житлових будинків» № 652
від 20.12.1996 року та акт від 28.11.1996 року про
прийняття в експлуата цію їх житлового
будинку. Окрім цього вказували і на те,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 пред'явлено до них
позов у іншій справі, серед вимог яких є
вимога про скасування свідоцтва про
право власності на житловий будинок.

Вважають, що їх право власності на
будинок відповідачами не визнається та
оспорюються і тому у відповідності до
приписів ст. 392 ЦК України просили позов
задовольнити.

Окрім цього просили визнати право
власності на будинок ще й з огляду на
вимоги ст. 376 ЦК України, так як з 1996 року
відбулися самовільні прибудови.

22.06.2010 року ОСОБА_3 і ОСОБА_9, а 21.05.2013 року
ОСОБА_4 подали зустрічний позов, з
урахуванням уточнень та змін вимог
остаточно просили: визнати недійсним
свідоцтво про право власності №8839813
від 25.12.1996 року, видане ОСОБА_7 на
житловий будинок АДРЕСА_1, визнати
недійсним договір дарування ОСОБА_7
частини цього житлового будинку та
частини земельної ділянки для його
обслуговування від 30.12.2004 року у
інтересах ОСОБА_2, визнати недійсним
державний акт на право власності
ОСОБА_7 на земельну ділянку на АДРЕСА_1
від 20.10.1999 року; скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_7 і
ОСОБА_2 по ? частки на спірний будинок
(№8839813 від 24.12.2009 року).

Оскаржуваним рішенням відмовлено у
задоволенні первісного позову ОСОБА_7
та ОСОБА_2 про визнання права власності
на житловий будинок АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_9 в частині вимог про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок,
визнання недійсним договору дарування
частини житлового будинку та земельної
ділянки залишено без розгляду на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. В
частині вимог про визнання недійсним
та скасування державного акту про
право власності ОСОБА_7 на землю,
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на будинок
відмовлено за пропуском позовної
давності.

Рішення оскаржили ОСОБА_6 у інтересах
позивачів ОСОБА_7 і ОСОБА_2, а також
відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9
Просять його скасувати і ухвалити нове
рішення: позивачі - про задоволення їх
позову, відповідачі - про його
скасування в частині відмови у їх
зустрічних позовних вимогах.

Апелянт у інтересах позивачів
зазначає, що оскільки проведена
позивачами добудова житлового будинку
здійснена на їх земельній ділянці,
відповідно до розробленого проекту і
будівельних норм, декларація про
готовність об'єкту до експлуатації
зареєстрована у інспекції
Держархбудконтролю проте реєстрація
права власності не проведена унаслідок
відмови реєструючого органу, то суд мав
усі підстави для визнання їх позову.

Відповідачі у скарзі посилаються на те,
що ОСОБА_3 і ОСОБА_9 строк позовної
давності не пропустили, так як про
реєстрацію права власності ОСОБА_7 і
ОСОБА_2 на житловий будинок вони
дізналися лише у 2012 році. Суд порушив
норми процесуального права, таке як
позов ОСОБА_4 прийняв до спільного
розгляну не у передбаченому ст. 125 ЦПК
України порядку, не оцінював їх
доказів, рішення не вмотивував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_6 і ОСОБА_2 на підтримання доводів
їх скарги, ОСОБА_3, ОСОБА_4, і
представника ОСОБА_9 - ОСОБА_5 на
підтримання їх скарги, перевіривши
матеріали справи, межі і доводи
апеляційних скарги колегія суддів
приходить до переконання про наявність
підстав для часткового задоволення
скарги відповідачів з огляду на
викладені мотиви.

Встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності,
виданого Самбірською міською радою
25.12.1996 року і зареєстрованого
Самбірським МБТІ за №8839813, ОСОБА_7 є
власником будинку та господарських
будівель на АДРЕСА_1 (а.с. 4, 117 т. 1).

Згідно державного акту ІІ-ЛВ №059435 від
20.10.1999 року ОСОБА_7 є власником
земельної ділянки площею 0,0583 га на
АДРЕСА_1, цільове призначення для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, яка передана їй у
власність згідно рішення виконкому
Самбірської міської ради Львівської
області від 16.09.1999 року (а.с. 6 т. 1, а.с. 55 т.
2).

Із договору дарування від 30.12.2004 року,
зареєстрованого приватним нотаріусом
Самбірського районного нотаріального
округу ОСОБА_10, №5133, убачається, що
ОСОБА_7 подарувала дочці, ОСОБА_2 ?
частину належного їй на праві
власності будинковолодіння (свідоцтво
про право власності від 25.12.1996 року) та ?
частину належної їй земельної ділянки
(державний акт ІІ-ЛВ №059435 від 20.10.1999
року) (а. с. 10 т.1).

Постановою Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 22.02.2008 року визнано
нечинним акт від 28.11.1996 року про
прийняття в експлуата цію житлового
будинку та рішення виконкому
Самбірської міської ради «Про
прийняття в експлуатацію
індивідуальних житлових будинків» № 652
від 20.12.1996 року в частині щодо будинку
на АДРЕСА_1 (а.с. 5 т. 1).

Відповідно до інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно 24.12.2009 року Самбірським МБТІ
проведено реєстрацію прав власності:
ОСОБА_2 - на ? частину будинку та
господарських будівель на АДРЕСА_1,
підстава - договір дарування від 30.12.2004
року, зареєстрованого приватним
нотаріусом Самбірського районного
нотаріального округу ОСОБА_10, №5133);
ОСОБА_7- на ? частину будинку та
господарських будівель на АДРЕСА_1,
підстава - (свідоцтво про право
власності від 25.12.1996 року) (а.с. 120 т. 2).

Судом також встановлено, що сторони є
суміжними землевласниками.

Відмовляючи ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у позові
про визнання права власності на
самочинне будівництво, суд першої
інстанції виходив із того, що таким
будівництвом порушені права
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9,
так як димарі їх будинку виявилися у
зоні задуву, погіршилась тяга та гасне
котел опалення; перекрито люк входу на
дах і це унеможливило доступ до
димових каналів.

Разом із цим, поза увагою суду першої
інстанції залишилася та обставина, що
рішенням виконкому Самбірської
міської ради від 26.12.2012 року №649
ухвалено про оформлення права
власності на об'єкт нерухомого майна -
індивідуальний житловий будинок
АДРЕСА_1 на ОСОБА_7 і ОСОБА_2 Доручено
Самбірському МБТІ провести реєстрацію
права власності та видати відповідне
свідоцтво. При цьому було враховано
декларацію про готовність об'єкта до
експлуатації, яка була зареєстрована
інспекцією Держархбудконтролю у
Львівській області від 14.12.2012 року.

Отже, з огляду на наведені факти
випливає висновок, що спір між ОСОБА_7,
ОСОБА_2 та виконавчим комітетом
Самбірської міської ради з приводу
визнання права власності на об'єкт
нерухомого майна відсутній, оскільки
орган місцевого самоврядування
реалізував своє право у інтересах осіб,
що самочинно збудували об'єкт
нерухомого майна.

Посилання позивачів на приписи ст. 392 ЦК
України як на підставу позову не є
обґрунтованими і не врегульовують дані
спірні правовідносини, так як для
визнання права власності на самочинно
збудоване майно чи новостворене
нерухоме майно цивільним
законодавством встановлений
спеціальний порядок.

На час подання позову ОСОБА_7 і ОСОБА_2
не мали права власності на це майно і
тому це право не підлягало захисту.

Хоч і визнав орган місцевого
самоврядування таке право позивачів
під час розгляду справи, і як
убачається із апеляційної скарги
ОСОБА_6 про перешкоди в державній
реєстрації такого права, проте ці
обставини не були предметом позову,
місцевий суд їх не розглядав, то
апеляційний суд позбавлений
можливості їх вирішувати.

Відмовляючи у зустрічному позові
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачі
пропустили строк позовної давності.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України
визначено. що сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Зі змісту цієї норми виливає висновок,
що відмовити у позові унаслідок спливу
позовної давності суд вправі лише у під
ставності позовних вимог. У разі
відсутності таких підстав, суд
відмовляє у позові за безпідставністю
вимог позивачів.

Як випливає із вимог позивачів, вони
просили визнати недійсною реєстрацію
права власності ОСОБА_7 і ОСОБА_2 по ? за
кожною на будинок, проведеною
Стрийським МБТІ 24.12.2009 року,
реєстраційний №8839813, а також державний
акт на земельну ділянку ІІ-ЛВ №059435 від
20.10.1999 року.

Посилалися на порушення їх прав.

Як зазначалося вище, із інформаційної
довідки Самбірського МБТІ випливає
факт реєстрації прав власності ОСОБА_7
і ОСОБА_2 по ? частині будинку та
господарських будівель на АДРЕСА_1 за
кожною. Підставою для реєстрації цих
прав були договір дарування будинку
від 30.12.2004 року та свідоцтво про право
власності від 25.12.1996 року.

Так як на момент реєстрації права
власності зазначені договір дарування
і свідоцтво про право власності були
чинними, заборони на їх вчинення були
відсутні, то перешкод для реєструючого
органу у здійсненні реєстрації прав
власності не було.

Будь яких інших підстав для визнання
реєстрації недійсною позивачі не
навели.

Не є обґрунтованими доводи позивачів і
про визнання державного акту про право
на землю недійсними, адже їх посилання
на порушення прав суміжних
землекористувачів були голослівними,
жодним доказом не підтверджені. Окрім
цього слід зазначити, що ОСОБА_3 оформив
право власності на свою земельну
ділянку під час розгляду справи судом
першої інстанції. При виготовленні
технічної документації жодних
порушень прав землекористувача
виявлено не було, претензій до суміжних
землекористувачів (ОСОБА_7, ОСОБА_2) він
не пред'являв.

Таким чином колегія суддів знаходить,
що рішення суду першої інстанції в
частині задоволених зустрічних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання
недійсними державної реєстрації права
власності ОСОБА_7 і ОСОБА_2 на житловий
будинок на АДРЕСА_1 від 24.12.2009 року за
№8839813 та скасування Державного акту на
право ОСОБА_7 приватної власності на
землю ІІ-ЛВ №059435 від 20.10.1999 року у
зв'язку із пропуском позовної давності
слід скасувати і ухвалити нове рішення
про відмову у цих позовних вимогах за
безпідставністю.

Доводи апелянтів - відповідачів про
порушення судом норм процесуального
права не є підставою для безумовного
скасування рішення, так як фони є
формальними і не впливають на
правильність вирішеного спору.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст.
317 ЦПК України колегія суддів-

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 у інтересах
ОСОБА_7, ОСОБА_2 відхилити, а апеляційну
скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9
задовольнити частково.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 27
листопада 2013 року в частині відмови у
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання
недійсними та скасування Державного
акту на право ОСОБА_7 приватної
власності на землю ІІ-ЛВ №059435 від 20.10.1999
року, скасування державної реєстрації
права власності ОСОБА_7 і ОСОБА_2 на
житловий будинок на АДРЕСА_1 від 24.12.2009
року за №8839813 у зв'язку із пропуском
позовної давності скасувати і ухвалити
нове рішення про відмову у цих позовних
вимогах за безпідставністю.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили..

Головуючий:

Судді: