Справа № 758/4321/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Гребенюка В. В. ,

при секретарях - Шабатин О. А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
відкритого акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі Подільського відділення № 5393,
про визнання договору відновлювальної
кредитної лінії недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач)
звернулася до суду з позовом до
відкритого акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі Подільського відділення № 5393
(надалі за текстом - відповідач), про
визнання договору відновлювальної
кредитної лінії недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
04.08.2008 року між відповідачем та
позивачем було укладено договір
відновлювальної кредитної лінії № 82
(надалі за текстом - договір) про
надання грошових коштів у розмірі 2 350 000
грн. Відповідач зобов'язав позивача
сплатити наступні комісійні
винагороди: за надання кредиту в
розмірі 11 750 грн. та за резервування
коштів на невикористану частину
кредитної лінії щомісячно у розмірі 0,1 %
невикористаної частини ліміту кредиту
в гривневому еквіваленті по курсу НБУ
на день здійснення платежів, вважаючи
такі дії відповідача введенням
позивача в оману, на думку позивача,
деякі пункти укладеного договору
обмежують та порушують її права, є
несправедливими, а відтак, є проявом
недобросовісної діяльності, у зв'язку з
чим позивач звернулася до суду за
захистом порушеного права.

В судовому засіданні представник
позивача просив позов задовольнити з
підстав, що викладені в ньому.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, надав до суду копію
повідомлення про умови кредитування,
розпорядження, виписку по
заборгованості, рішення суду про
стягнення заборгованості шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
з'ясувавши обставини справи, на яких
ґрунтується позов, суд приходить до
висновку про залишення позову без
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Як встановлено судом, 04.08.2008 року між
відповідачем та позивачем було
укладено договір відновлювальної
кредитної лінії № 82 (а.с. 4 - 10).

Відповідно до повідомлення про умови
кредитування від 07.07.2008 року
вбачається, що сторонами було
погоджено умови кредитування, згідно
яких позивач повністю погодилася та
прийняла всі умови та зобов'язання
запропоновані відповідачем (а.с. 20 - 21).

У відповідності до розпорядження від
04.08.2008 року відповідачем було надано
позивачу кредитні кошти у розмірі 2 350 000
гривень (а.с. 22), також, надання коштів
підтверджується повідомленням про
фінансову операцію (а.с. 24).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 03.04.2013 року в
задоволені позову ОСОБА_2 до відкритого
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», ОСОБА_1, третя
особа - управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в м. Києві, про
визнання недійсним договору іпотеки в
частині передання в іпотеку було
відмовлено (а.с. 26 - 28).

25 січня 2011 року Шевченківським
районним судом м. Києва було винесено
рішення по справі за позовом
відкритого акціонерного товариства
«Державний ощадний банк» в особі філії
- Подільського відділення №5393 до
ОСОБА_2, ОСОБА_1, яким стягнуто з ОСОБА_1
на користь ВАТ «Державний ощадний
банк» стягнуто 3 398 802 гривні 43 копійки,
звернувши стягнення на предмет
іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 29 - 31).

Статтею 11 Цивільного кодексу України
(надалі за текстом - ЦК України)
визначено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією продовжують цивільні права
та обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема ,
є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а
правилами ч. 1 ст. 22 цього Кодексу
встановлено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Статтею 204 ЦК України закріплено
презумпцію правомірності правочину, що
може бути спростована лише нормою
закону чи встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

До суду належних та допустимих доказів
на підтвердження суперечності змісту
укладеного правочину - договору, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам, надано не було.
Також, до суду не надано жодного доказу
на підтвердження того факту, що особи,
які вчиняли правочин, не мали
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, а волевиявлення
учасників правочину не було вільним і
не відповідало їх внутрішній волі. Крім
того, на доведено, що позивача діями
відповідача було введено в оману, а
пункти укладеного договору обмежують
та порушують права позивача, правочин
не був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
а відтак правові підстави для
задоволення позову відсутні.

У відповідності до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов
являються неприпустимими, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь - які фактичні
дані на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко - і відеозаписів,
висновків експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3
ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57 - 60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного процесу
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтвердженні певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На основі з'ясованих обставин справи,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не знайшли свого підтвердженню,
а тому підлягають залишенню без
задоволення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 11, 13, 15, 203 - 204, 215, 525 - 526, 1058 ЦК
України, ст. ст. 3, 10, 27 - 30, 57 - 60, 79, 88, 209, 213 -
215, 223, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до відкритого
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі
Подільського відділення № 5393, про
визнання договору відновлювальної
кредитної лінії недійсним - залишити
без задоволення;

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання апеляційної скарги через
Подільський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Гребенюк