Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права власності на
частку земельної ділянки, витребування
майна із чужого незаконного володіння,
стягнення моральної шкоди та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу частини земельної
ділянки недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Луганської
області від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому з урахуванням
уточнень просив визнати за ним право
власності на земельну ділянку,
розташовану по АДРЕСА_1, загальною
площею 0,01184 га (118,4 кв. м.), яка була
придбана 30 травня 2008 року у ОСОБА_4
згідно з договором купівлі-продажу;
зобов'язати ОСОБА_5 повернути зазначену
вище земельну ділянку, на якій
знаходиться належна йому частка
будівлі, й якою останній незаконно
заволодів на підставі договору
дарування від 18 жовтня 2012 pоку,
укладеного між ОСОБА_4 і
ОСОБА_5, стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_5
солідарно моральну шкоду в розмірі 3 000
грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що у грудні 2012 року йому стало відомо,
що ОСОБА_4, незважаючи на те, що ним
раніше була продана частина земельної
ділянки йому (позивачу) і що фактично
після цього у ОСОБА_4 у власності
запишалася тільки земельна ділянка
площею 0,1776 га, на момент складення
договору дарування приховав цей факт
від нотаріуса й у жовтні 2012 року
подарував всю земельну ділянку площею
0,0296 га сину ОСОБА_5

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4,
ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву, в
якій просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу частини земельної
ділянки від 30 травня 2008 pоку, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 й посвідчений
приватним нотаріусом Первомайського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за № 1529.

Посилався на те, що дійсно у 2007-2008 роках
він з ОСОБА_3 займалися
підприємницькою діяльністю з
виготовлення головних уборів.

Після виникнення суперечок щодо
здійснення підприємницької діяльності
було вирішено поділити нежитлове
приміщення, придбане ними по АДРЕСА_1,
зокрема, йому залишалось 60 % приміщення,
а ОСОБА_3 - 40 %.

Договором купівлі-продажу від 07 квітня
2008 року дійсно ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3
придбав 40 % нежилого приміщення за
вказаною вище адресою. Оскільки на той
час йшов процес переговорів, ОСОБА_3
заборгував йому гроші, тому питання
щодо земельної ділянки залишалося не
вирішеним й він був упевнений, що
спірна ділянка належить батькові.

18 жовтня 2012 року приватним нотаріусом
Первомайського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 було посвідчено договір
дарування земельної ділянки, згідно з
яким його батько ОСОБА_4 подарував
йому земельну ділянку площею 0,0296 га по
АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що йому не було
відомо про існування договору
купівлі-продажу від 30 травня 2008 pоку,
цей договір не був зареєстрований
відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України, а
також на те, що він є добросовісним
власником спірної земельної ділянки,
просив позов задовольнити.

Рішенням Первомайського міського суду
Луганської області від 23 жовтня 2013
року у задоволенні обох позовів
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 27 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано в
частині відмови у задоволенні
первісного позову ОСОБА_3 та ухвалено в
цій частині нове, яким ОСОБА_3
відмовлено у задоволенні позовних
вимог з інших підстав.

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_6, ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції в частині відмови йому в
задоволенні позову, ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що згідно з договором
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 07 квітня 2008 року
ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 44/100 частини
нежитлового приміщення загальною
площею 204,5 кв. м, розташованого по
АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу
земельної ділянки від 30
травня 2008 pоку, посвідченого нотаріусом
Первомайського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 та зареєстрованого у
реєстрі за № 1529, ОСОБА_3 придбав
у ОСОБА_4 частину земельної ділянки
площею 118,4 кв. м, розташовану за
вказаною вище адресою за ціною 5 895 грн.

Згідно з договором дарування земельної
ділянки від 18 жовтня 2012 pоку,
посвідченим приватним нотаріусом
Первомайського нотаріального округу
ОСОБА_9 та зареєстрованим у реєстрі за
№ 2273, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну
ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0296 га,
кадастровий номер :04:003:0042, що
належала йому на підставі договору
купівлі-продажу від 13 грудня 2007 року.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
дійсності договору дарування спірної
земельної ділянки, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, й відсутності
підстав для визнання за ним права
власності на неї.

Відмовляючи ОСОБА_3 в частині вимог про
зобов'язання ОСОБА_5 повернути
зазначену вище земельну ділянку, суд
виходив із невідповідності їх ст. 387, 388
ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні вимог ОСОБА_3 та ухвалюючи
в цій частині нове про відмову в позові
з інших підстав, апеляційний суд
виходив з того, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки є
неукладеним у силу ст.ст. 210, 640
ЦК України, оскільки договір не був
зареєстрований, а нотаріус не зробила
відмітку на державному акті, тому
відсутні правові підстави для
визнання за ОСОБА_3 права власності на
неї та витребування із володіння
ОСОБА_5

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Так, чинним Цивільним процесуальним
кодексом України визначені
повноваження апеляційного суду.

Згідно зі ст.ст. 303, 304 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» роз'яснено, що посилання в
апеляційній скарзі на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважав
установленими, чи на невідповідність
висновків суду обставинам справи
підлягає перевірці апеляційним судом
шляхом дослідження доказів, яким, на
думку особи, що подала апеляційну
скаргу, суд першої інстанції не дав
оцінки або дав неправильну оцінку.

Крім того, апеляційний
суд скасовує рішення суду першої
інстанції та ухвалює нове рішення за
наявності підстав, передбачених
статтею 309 ЦПК України. Зазначеними
підставами є: неповне з'ясування
обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Натомість апеляційний суд,
переглядаючи справу, не виконав своїх
обов'язків, визначених законом, не
встановив обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи,
належним чином не спростував висновків
місцевого суду, не дав відповідної
правової оцінки наявним у матеріалах
справи доказам.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою та його державної реєстрації.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами. Форми державних актів
затверджуються Кабінетом Міністрів
України. Право оренди землі
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону.

За ст. 131 ЗК України громадяни та
юридичні особи України, а також
територіальні громади та держава мають
право набувати у власність земельні
ділянки на підставі міни, дарування,
успадкування та інших
цивільно-правових угод. Укладення
таких угод здійснюється відповідно до
Цивільного кодексу України з
урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 132 ЗК України (у
редакції станом на 30 травня
2008 року - день укладання договору
купівлі-продажу) угоди про перехід
права власності на земельні ділянки
укладаються у письмовій формі та
нотаріально посвідчуються.

Угоди про перехід права власності на
земельні ділянки вважаються
укладеними з дня їх нотаріального
посвідчення (ч.3 ст.132 ЗК України).

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд
зазначені вище норми законодавства не
врахував та залишив поза увагою ту
обставину, що ОСОБА_3 є власником
спірної земельної ділянки з моменту
укладення договору купівлі-продажу,
тобто з 30 травня 2008 року, і як власник
має право вимагати визнання недійсним
договору дарування цієї ділянки,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, й
витребувати її у останнього.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України
таке рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 27 березня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

О.В. Попович