У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Херсонської області від 12 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 16 квітня 2013 року він передав у
борг ОСОБА_4 позику у розмірі 5 600 грн., що
підтверджуються розпискою. У зв'язку з
неналежним виконанням зобов'язання,
позивач просив стягнути з відповідача
суму боргу - 5 600 грн. та 3% річних від
простроченої суми - 70 грн. 38 коп.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 17 грудня 2013
року позов задоволено. Стягнуто із
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму
боргу у розмірі 5 670 грн. 38 коп. Вирішено
питання по сплаті судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 12 лютого
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що
відповідач відповідно до написаної ним
розписки зобов'язання повернути
позивачеві борг у сумі 5 600 грн. до 22
квітня 2013 року не виконав, у зв'язку з
цим має повернути вказані кошти на
підставі ст. 1050 ЦК України з
урахуванням 3% річних.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції, виходи з того, що між
сторонами договору позики укладено не
було, а виникли інші правовідносини
щодо повернення боргу за матеріали у
сумі 5 600 грн.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 надав
розписку ОСОБА_3 від 16 квітня 2013 року,
відповідно до якої ОСОБА_4 зобов'язався
виплатити ОСОБА_3 борг за матеріали у
сумі 5 600 грн. до 22 квітня 2013 року
(а. с. 6).

Відповідно до с. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачем у встановлений у розписці
строк борг повернуто не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо
буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У абз. 2 п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 09
листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що
встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що між сторонами виникли
правовідносини, які не регулюються
ст. ст. 1046-1047 ЦК України, та
при цьому не з'ясував, який правочин
сторони насправді вчинили, якими
доказами у справі підтверджено
вчинення сторонами у даній справі
іншого правочину та якими нормами дані
правовідносини регулюються.

Разом з тим не може залишатися в силі і
рішення суду першої інстанції,
оскільки судом неповно встановлені
обставини справи та не перевірено, чи
не є правовідносини сторін такими, що
регулюються нормами ст. 1212 ЦК України.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 17 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Херсонської області від 12 лютого
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко