У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» про
захист прав споживачів за касаційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» на рішення апеляційного
суду Запорізької області від 6 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 21 лютого 2013 року між ним та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» (далі - ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс») укладено договір
фінансового лізингу, предметом якого є
трактор МТЗ 82.1.26, і йому було роз'яснено,
що після сплати 16 800 грн комісії за
організаційні заходи йому буде
переданий предмет лізингу, однак
предмет лізингу переданий не був, крім
того, він вияснив, що трактор, який
намагався йому продати відповідач не
влаштовує його, оскільки витрачає
більше палива, тому вважав умови
договору неприйнятними, відповідач не
надав йому повну, достовірну та
доступну інформацію. 2 квітня
2013 року він надіслав відповідачу заяву,
в якій зазначив, що умови договору для
нього є неприйнятними, прохав за
взаємною згодою анулювати договір та
повернути сплачені ним кошти в розмірі
16 800 грн, проте отримав відмову в
поверненні коштів.

Вважав, що дії відповідача щодо
одностороннього розірвання договору є
неправомірними, а договір незаконним,
укладеним з порушенням вимог
розумності та справедливості, тому
просив суд визнати п. 10.11 договору
фінансового лізингу від 21 лютого 2013
року несправедливими та незаконними,
визнати дії відповідача
неправомірними та стягнути з ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс» на його користь грошові
кошти в розмірі 16 800 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 11 січня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 6 березня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково. Визнано
недійсним п. 10.11 договору лізингу щодо
неповернення лізингоодержувачу у
випадку розірвання даного договору
комісії за організацію даного договору
та стягнуто з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» на
користь ОСОБА_3 грошові кошти в
розмірі 16 800 грн. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК
«АвтоФінанс» просить оскаржуване
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач, підписуючи договір
лізингу мав змогу ознайомитися з його
умовами, зокрема, з п. 10.11 договору про
те, що у випадку розірвання договору
лізингоодержувачу не повертається
комісія за організацію договору. Крім
того, договір між сторонами розірваний
не в односторонньому порядку, а за
взаємною згодою сторін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та частково
задовольняючи позов, виходив із того,
що п. 10.11 договору лізингу є
несправедливим, порушує принцип
добросовісності, оскільки відповідач
не обґрунтував співмірність розміру
платежу за організацію даного договору
виконаній послузі, яка в розумінні ст. 16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
не є лізинговим платежем, а фактично
полягала у виготовленні стандартної
форми договору, крім того, умова
договору про неповернення цього
платежу у випадку розірвання договору
призводить до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін,
що спричинило позивачу шкоду у вигляді
неповернення сплачених грошових
коштів у розмірі 16 800 грн, тому цей пункт
договору відповідно до ч. 7 ст.
18 Закону України «Про захист прав
споживачів» є недійсним з моменту його
укладення.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 лютого 2013 року
ОСОБА_3 уклав з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс»
договір фінансового лізингу. 21 березня
2013 року позивач оплатив комісію за
організацію та оформлення договору в
розмірі 10 % від вартості предмету
лізингу відповідно до п. 1.7 договору,
тобто 16 800 грн. 2 квітня 2013 року ОСОБА_3
звернувся до відповідача із заявою про
визнання договору нечинним, анулювання
його, припинення за взаємною згодою та
просив повернути йому сплачені грошові
кошти в розмірі 16 800 грн. На підставі
заяви позивача договір між сторонами
розірвано з 10 квітня 2013 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
лізингоодержувач має право
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку, письмово
повідомивши про це лізингодавця, у разі
якщо прострочення передачі предмета
лізингу становить більше 30 днів, за
умови, що договором лізингу не
передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
лізингоодержувач має право вимагати
розірвання договору лізингу або
відмовитися від нього у передбачених
законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством
про фінансовий лізинг чітко
передбачено порядок, умови та наслідки
розірвання договорів фінансового
лізингу лізингоодержувачами в
односторонньому порядку, тобто
законодавством передбачена можливість
відмовитись від правочину в разі
неналежного виконання лізингодавцем
умов договору, а саме лише у разі
затримки передачі товару в
користування, в інших випадках сторони
мають обов'язково керуватись умовами
договору.

З матеріалів справи
вбачається, що відповідно до п. 10.11
договору лізингу у випадку розірвання
даного договору лізингоодержувачем до
сплати останнім на рахунок
лізингодавця авансового платежу,
лізингодавець повертає сплачені кошти
за вирахуванням штрафу за дострокове
розірвання 20 % від сплаченої суми
авансових платежів. У такому випадку
комісія за організацію даного договору
лізингоодержувачу не повертається.

Крім того, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачає різні взаємовиключні
підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття
«несправедливі умови договору»
закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», тобто
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, для
кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови
договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; умови договору
завдають шкоди споживачеві.

Проте апеляційний суд, застосувавши
положення ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», не встановив у
чому саме полягає несправедливість
окремого положення договору
фінансового лізингу, оскільки сам
договір містить 14 самостійних
статей, які регулюють різні за своїм
змістом права та обов'язки як
відповідача, так і позивача, не вказав
чи є зазначена обставина відповідно до
цієї норми підставою для зміни або
визнання недійсним саме цієї умови
договору.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Разом з тим рішення
апеляційного суду ґрунтується лише на
Законі України «Про захист прав
споживачів».

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» істотними
умовами договору лізингу є: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону
України «Про фінансовий лізинг» сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати:
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Отже, суд апеляційної інстанції на
викладене уваги не звернув, у порушення
положень ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України не
врахував, що між сторонами було
укладено цивільно-правовий договір з
дотриманням усіх передбаченим чинним
законодавством вимог, не встановив
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з договору фінансового
лізингу та дійшов передчасного
висновку про часткове задоволення
позову ОСОБА_3

При цьому апеляційний
суд застосував положення Закону
України «Про захист прав споживачів»
не у системному зв'язку із спірними
правовідносинами, що регулюються
Законом України «Про фінансовий
лізинг», який є спеціальним.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 6 березня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська