ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року

м. Київ

Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук
Л.І.,Сеніна Ю.Л., Гуменюка В.І.,Патрюка
М.В.,Сімоненко В.М., - Лященко
Н.П.,Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Міністерства юстиції
України в інтересах ОСОБА_10 до ОСОБА_11,
третя особа - орган опіки та піклування
Деснянської у м. Чернігові ради, про
повернення неповнолітньої дитини до
Сполучених Штатів Америки за заявою
ОСОБА_11 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Міністерство юстиції
України в інтересах громадянина США
ОСОБА_10 звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_11 про забезпечення повернення
неповнолітньої дитини ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до США.

В обґрунтування позовних вимог
зазначало, що 24 липня 2009 року ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них
народився син - ОСОБА_12, який з дня
народження постійно проживав за
адресою: АДРЕСА_1. З 31
травня 2011 року сім'я разом подорожувала
країнами Європи та Україною. 13 липня 2011
року ОСОБА_10 повернувся до США, а 16
серпня 2011 року до США мали повернутись
і відповідачка з малолітнім сином.
Однак ОСОБА_11 з дитиною
проживають в Україні та не мають наміру
повертатися до США.

14 серпня 2012 року батько дитини
відповідно до Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року (далі -
Конвенція), яка набула чинності для
України з 1 вересня 2006 року звернувся до
Міністерства юстиції України із заявою
про повернення дитини.

Посилаючись на те, що ОСОБА_11
відмовилася добровільно повернути
дитину до місця її постійного
проживання в США, позивач просив:
визнати незаконним переміщення та
утримання ОСОБА_12 на території України;
повернути його до місця постійного
проживання в США за адресою: АДРЕСА_1;
США у разі невиконання рішення в
добровільному порядку зобов'язати
ОСОБА_11 передати неповнолітнього
ОСОБА_12 батьку, ОСОБА_10, для
забезпечення повернення дитини до США.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 19 червня 2013
року позов задоволено: визнано
незаконним утримання
ОСОБА_11 неповнолітнього ОСОБА_12 та
постановлено повернути ОСОБА_12 до США
за адресою: АДРЕСА_1 США у супроводі
батька, ОСОБА_10, і матері -
ОСОБА_11 Витрати, пов'язані з
поверненням дитини до США. покладено на
ОСОБА_10 Рішення допущено до негайного
виконання (але не більше ніж протягом
двох місяців) з дня набрання ним
чинності.

Додатковим рішенням Деснянського
районного суду м. Чернігова
від 2 липня 2013 року рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 19 червня 2013 року
доповнено вказівкою такого змісту:
«Якщо рішення не буде виконано в
добровільному порядку, зобов'язати
ОСОБА_11 передати неповнолітнього
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 батьку ОСОБА_10 за
адресою: АДРЕСА_1 США. В решті вимог
відмовити».

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 14 серпня 2013
року рішення й додаткове рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 листопада 2013
року рішення апеляційного суду
скасовано та залишено без змін рішення
та додаткове рішення суду першої
інстанції.

У лютому 2014 року ОСОБА_11 через Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
звернулась до Верховного Суду України
із заявою про перегляд ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 листопада 2013
року.

У заяві ОСОБА_11 про перегляд судового
рішення Верховним Судом України
просить скасувати ухвалу колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 листопада 2013
року та направити справу на новий
касаційний розгляд, посилаючись на
неоднакове застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме статей
3, 12, 13 Конвенції, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 квітня 2014 року
справу допущено до провадження
Верховного Суду України.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника Генеральної прокуратури
України Насадчук Ж.Д., ОСОБА_11 та її
представників: ОСОБА_16, ОСОБА_17,
представників ОСОБА_10: ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, дослідивши доводи заявника,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України вважає, що
заява про перегляд оскаржуваного
судового рішення підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 24 липня 2009 року
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 уклали
шлюб за адресою: ЮС Банк Плаза,
Міннеаполіс, округ Хеннепін, Мінесота,
США. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син -
ОСОБА_12, який з дня народження постійно
проживав за адресою: АДРЕСА_1.

З 31 травня 2011 року сім'я разом
подорожувала країнами Європи та
Україною. 13 липня 2011 року ОСОБА_10
повернувся до США, а 16 серпня 2011 року до
США повинні були повернутись
відповідачка з дитиною. Однак з 28
червня 2011 року ОСОБА_11 з дитиною
проживають в Україні та не мають наміру
повертатись до США.

Суд першої інстанцій, задовольняючи
позовні вимоги, виходив із того, що
діями відповідачки порушені положення
статті 3 Конвенції у формі незаконного
утримання малолітнього сина, ОСОБА_12,
на території України та неповернення
сина до США більше строку тимчасового
перебування, на який дав згоду ОСОБА_10
Крім того, суд виходив із того, що норми
статей 2, 12, 13 Конвенції зобов'язують
державу Україна вжити всіх належних
заходів до забезпечення негайного
повернення дитини для ефективного
здійснення позивачем його прав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
повернення дитини до США без матері
суперечить її інтересам та Принципу № 6
Декларації прав дитини про виняткові
випадки розлучення дитини з матір'ю.
Крім того, суд виходив із того, що з
моменту вивезення дитини й до моменту
звернення ОСОБА_10 до суду минуло більше
року, а також із того, що дитина
прижилася в Україні.

Касаційний суд із висновками
апеляційного суду не погодився та
залишив у силі рішення суду першої
інстанції.

Для прикладу наявності неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції вищезазначених норм
матеріального права ОСОБА_11
посилається на ухвалу Верховного Суду
України від 27 січня 2010 року, ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 4 липня 2012 року, від 3 квітня 2013
року, від 29 січня 2014 року, в яких суди
дійшли протилежного висновку
стосовного того, що той факт, що дитина
проживала на території України є
підставою для відмови в позові.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
(справа № 6-1457св14), від 3 квітня 2013 року
(справа № 6-52333св12) та в ухвалі
Верховного Суду України від 27
січня 2010 року (справа № 6-11414св09) суд
касаційної інстанції на підставі
статей 12, 13 Конвенції залишив без змін
рішення судів попередніх інстанцій,
якими відмовлено в задоволенні
позовних вимог Міністерству юстиції
України, на підставі того, що діти
прижилися у своєму новому середовищі,
адаптувалися до нього та повернення
поставить дитину під загрозу
заподіяння психічної шкоди.

В ухвалі колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 4 липня 2012 року
касаційний суд виходив із
недоведеності факту незаконного
утримання дитини на території України,
оскільки дитина перебуває на території
України за згодою своїх батьків, матір
дитину забезпечила належними умовами
проживання, крім того, дитина прижилася
у своєму новому середовищі (статті 3, 12
та 13 Конвенції).

Отже, існує неоднакове застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме статей 3, 12 та 13 Конвенції.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що призвело
до ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України виходить із
такого.

Згідно із частиною 1 статті 3 Конвенції
переміщення або утримання дитини
розглядаються як незаконні, якщо: при
цьому порушуються права піклування про
дитину, що належать будь-якій особі,
установі або іншому органу, колективно
або індивідуально, відповідно до
законодавства держави, у якій дитина
постійно мешкала до переміщення або
утримання; та у момент переміщення або
утримання ці права ефективно
здійснювалися, колективно або
індивідуально, або здійснювалися б,
якби не переміщення або утримання.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції
права піклування, про які йде мова в
частині першій цієї норми, можуть
виникнути, зокрема, на підставі
будь-якого законодавчого акта, або в
силу рішення судової або
адміністративної влади, або внаслідок
угоди, що спричиняє юридичні наслідки
відповідно до законодавства такої
держави.

Підстави виникнення правового зв'язку
між дитиною і заявником повинні
визначатися відповідно до
законодавства держави, в якій дитина
постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції
охоплює не лише визначення батьками
місця проживання дитини, а й вирішення
питань про тимчасовий чи постійний
виїзд дитини за межі держави, в якій
вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права
піклування до переміщення дитини
реально здійснювались особою, яка
звернулась із заявою про повернення
дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного
кодексу України, здійснюючи свої права
та виконуючи обов'язки, батьки повинні
передусім дбати про інтереси дитини,
батьківські права не можуть
здійснюватись усупереч інтересам
дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації
прав дитини від 20 листопада 1959
року малолітня дитина не повинна, крім
випадків, коли мають місце виключні
обставини, бути розлучена зі своєю
матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції
держави, що її підписали, твердо
переконані в тому, що перш за все саме
інтереси дітей є найважливішим у
справі турботи про них, а їх повернення
повинна здійснюватись неодмінно з
метою надання дітям захисту в
міжнародному масштабі від шкідливих
наслідків їхнього незаконного
переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять
вичерпний перелік обставин, за
наявності яких суд має право відмовити
в поверненні дитини до місця
постійного проживання. Зокрема, якщо у
ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права
піклування на момент переміщення або
утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

Під згодою на переміщення необхідно
розуміти погодження піклувальника
(письмове або усне, за наявності
доказів) на переїзд дитини до іншої
країни на постійне або тимчасове
проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити
відсутність заперечення піклувальника
проти переміщення або утримання дитини
в іншій країні протягом усього часу до
звернення із заявою про повернення
дитини.

За наявності згоди піклувальника на
переміщення дитини, утримання може
бути незаконним лише за умови
порушення строків повернення дитини,
або, при знаходженні дитини в іншій
країні без визначених строків, за
наявності вимоги піклувальника про
повернення дитини, зробленої до
звернення із заявою про повернення, та
з часу відмови особи, яка утримує
дитину, повернути дитину в країну
постійного проживання без поважних
причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення
дитини до країни постійного
проживання, суди, відповідно до
положень статті 3,
частини 1 статті 12 Конвенції
насамперед повинні встановити, чи було
переміщення або утримання дитини
неправомірним до часу звернення
піклувальника із заявою. Відповідно до
частини 1 статті 13 Конвенція покладає
обов'язок доведення обставин, які
можуть бути винятковими підставами для
неповернення дитини, саме на особу, яка
вчинила вивезення дитини та/або її
утримує. У цьому разі зазначене
формулювання відображає загальне
правове правило, що той, хто стверджує
про наявність певного факту, повинен
його довести.

При вирішенні судами справ щодо
повернення дитини до країни постійного
проживання батьки не позбавлені права
вирішувати спір шляхом визначення
місця проживання дитини.

Разом із тим стаття 21 Конвенції також
передбачає можливість подання заяви
про доступ до дитини, що має на меті
визначення порядку спілкування
заявника з дитиною.

Апеляційним судом установлено, що в
травні 2011 року сторони за взаємною
згодою вивезли сина зі США до Європи та
в подальшому прибули в Україну.

Установивши зазначені фактичні
обставини справи, суди не зробили
правових висновків, чи було
переміщення дитини неправомірним, чи є
утримання неправомірним, з якого часу
за умовами правомірного переміщення
дитини таке утримання стало
неправомірним, чи було утримання за
згодою заявника (активною або
мовчазною), чи вимагав заявник
повернення дитини до країни постійного
проживання до звернення із заявою, які
мотиви спонукали заявника на звернення
до суду про повернення дитини, чи були
мотиви добросовісними.

Крім того, згідно із частинами 1, 2
статті 12 Конвенції передбачено, якщо
дитина незаконно переміщена або
утримується так, як це передбачено
статтею 3, і на дату початку процедур у
судовому або адміністративному органі
тієї Договірної держави, де
знаходиться дитина, минуло менше
одного року з дати незаконного
переміщення або утримання, відповідний
орган видає розпорядження про негайне
повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган
навіть у тих випадках, коли процедури
розпочаті після спливу річного
терміну, також видає розпорядження про
повернення дитини, якщо тільки немає
даних про те, що дитина вже прижилася у
своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась
у своєму новому середовищі, можуть
свідчити наступні факти: що відвідує
дошкільний навчальний заклад - садок,
відвідує різноманітні гуртки, за
дитиною здійснюється медичний догляд,
у дитини є свої друзі, захоплення,
дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна
мови спілкування та інші факти, які
свідчать, що дитина вважає своє місце
проживання постійним, комфортним і
місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в
сукупності з дотриманням інтересів
дитини як на цей час, так і в
майбутньому, балансу інтересів та прав
батьків, думки дитини, якщо вона
досягла такого віку й рівня зрілості,
тощо.

За умови початку процедури повернення
дитини після річного терміну,
наявності даних про те, що дитина вже
прижилася у своєму новому середовищі,
виходячи з інтересів дитини суд може
відмовити в задоволенні заяви, навівши
при цьому доводи про наявність підстав
і доказів для такого висновку.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_12 займається в
центрі танцю та фітнесу
«Вікторія-Денс» з 2 лютого 2012 року,
дитина відвідує Чернігівський
дошкільний навчальний заклад з 29
травня 2013 року також відвідує
спортивно-оздоровчі заняття зі східних
єдиноборств з 29 вересня 2012 року,
дитина перебуває під наглядом
дільничного лікаря - педіатра, володіє
українською мовою, має сталі сімейні
зв'язки. Саме на підставі зазначених
обставин апеляційний суд дійшов
висновку про те, що дитина прижилася в
своєму новому середовищі.

Не погоджуючись із таким висновком суд
касаційної інстанції вважав його
помилковим, оскільки на його думку
встановлення цих фактів необхідне при
вирішенні справи про місце проживання
дитини, а не про повернення дитини на
підставі Конвенції.

З таким висновком суду касаційної
інстанції погодитися не можна,
оскільки за положеннями пункту «а»
статті 5 Конвенції «права піклування»
включають в себе права, які відносяться
до турботи будь-якої особи щодо дитини,
і, зокрема, право визначати місце
проживання дитини, а тому метою
встановлення таких фактів є не
визначення місця проживання дитини з
певним батьком чи матір'ю, а з огляду на
інтереси дитини, її комфортне
проживання та сталі зв'язки в
конкретному середовищі й країні.

Відтак, фактами, які свідчать про те, що
дитина прижилась у своєму новому
середовищі, є факти про її відвідування
дитячого садка, гуртків, лікування в
певних лікарів, психологічний і
психічний стан, сімейні та дружні
зв'язки, спілкування зі своїми
однолітками тощо, які також
установлюються судами при визначенні
місця проживання дитини.

Проте рішення суду касаційної
інстанції не містить установлених
юридичних фактів, передбачених
статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є
підставою для порушення в суді питання
про повернення дитини відповідно до
Конвенції, а саме: порушення прав
піклувальника за законодавством
країни постійного проживання,
незаконність утримання дитини на
території України та чи було утримання
незаконним на початок процедури
повернення дитини до США, з якого часу
таке утримання стало незаконним, чи
минув річний строк із часу незаконного
утримання, чи була мовчазна чи не
мовчазна згода заявника на утримання
дитини, чи прижилася дитина в новому
середовищі.

За таких обставин у справі, яка
переглядається, має місце неоднакове й
неправильне застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, тому на
підставі пункту 1 статті 355, частин
першої та другої статті 360-4 ЦПК України
ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 листопада 2013
року підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 360-5 ЦПК України
Верховний Суд України відмовляє в
задоволенні заяви, якщо обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-4 ЦПК
України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду Українип о с т
а н о в и л а :Заяву ОСОБА_11 задовольнити.

Ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Головуючий А.Г. ЯремаСудді:
Л.І. Григор'єва В.І. Гуменюк
Н.П. Лященко
Я.М. Романюк Л.І. Охрімчук М.В.
Патрюк Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко