Справа № 752/3605/14-ц
Провадження №: 2/752/2772/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року Голосіївський
районний суд міста Києва в складі
головуючого судді Пасинок В.С., при
секретарі Тасенко О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в:

у березні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди.

Свої вимоги мотивував тим, що
відповідач ОСОБА_2 згідно постанови
Голосіївського районного суду м. Києва
від 02 жовтня 2013 року є винним у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди, яка
мала місце 25 серпня 2013 року на трасі
Київ - Одеса між автомобілем останнього
марки «Міцубіші» державний номерний
знак НОМЕР_1 та його автомобілем марки
«Рено Логан» державний номерний знак
НОМЕР_2.

Внаслідок вказаної
дорожньо-транспортної пригоди йому як
особі, яка на законних підставах
керувала автомобілем «Рено Логан»
державний номерний знак НОМЕР_2, була
заподіяна матеріальна та моральна
шкода.

Тому, зважаючи на те, що ПАТ «УСК
«Гарант - Авто», яким була застрахована
цивільно-правова відповідальність
відповідача, сплатила йому лише 34 326,68
грн. страхового відшкодування з 40 510,12
грн. суми вартості відновлювального
ремонту, визначеної згідно звіту № 086-13
від 03 вересня 2013 року, разом з тим, не
провела виплати величини втрати
товарної вартості автомобіля в розмірі
5 410,95 грн. та величини ПДВ в розмірі 6 183,44
грн., що разом становить 11 594,39 грн.,
просив суд стягнути з ОСОБА_2 вказану
суму, а також суму завданої йому
моральної шкоди, яку він оцінив в
розмірі 10 000,00 грн. Крім того, просив суд
вирішити питання судових витрат у
справі.

В судовому засіданні позивач позов та
його обґрунтування підтримав в повному
обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти
пред'явлених йому вимог заперечив,
посилаючись на їх безпідставність та
недоведеність, через що просив
відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Судом встановлено, що 25 серпня 2013 року
на трасі Київ - Одеса сталася
дорожньо-транспортна пригода між
автомобілями марок «Міцубіші»
державний номерний знак НОМЕР_1 та
«Рено Логан» державний номерний знак
НОМЕР_2 під керуванням сторін у справі
(а.с. 9).

Згідно постанови Голосіївського
районного суду м. Києва від 02 жовтня 2013
року винним у вчиненні вказаної
дорожньо-транспортної пригоди є
відповідач ОСОБА_2, який не дотримався
вимог п. п. 13.1, 12.1 ПДР України (а.с. 10).

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене та враховуючи, що
вищевказана постанова суду на даний
час не скасована і набрала чинності,
суд дійшов до висновку про те, що
позивач звільнений від доказування
обставин події, що стала приводом для
звернення до суду з цим позовом.

Крім того, судом встановлено та не
заперечувалось сторонами, що на момент
дорожньо-транспортної пригоди
цивільно - правова відповідальність
ОСОБА_2 була застрахована ПАТ «УСК
«Гарант - Авто» згідно полісу АС/5314994
(а.с. 38).

За загальними правилами, визначеними
ЦК України, майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала
(ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі володіє
транспортним засобом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів регулюються
Конституцією України, Цивільним
кодексом України, Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», Законом України «Про
страхування» та іншими законами
України і нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них.

Так, ст. 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV
передбачено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих унаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» об'єктом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності є майнові інтереси,
що не суперечать законодавству
України, пов'язані з відшкодуванням
особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну
потерпілих внаслідок експлуатації
забезпеченого транспортного засобу.

Згідно ст. 21 Закону України від 1 липня
2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» на території
України забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону,
зобов'язані застрахувати ризик своєї
цивільної відповідальності, яка може
настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Пунктом 9.1. ст. 9 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» визначено, що обов'язковий
ліміт відповідальності страховика - це
грошова сума, в межах якої страховик
зобов'язаний провести виплату
страхового, відшкодування відповідно
до умов договору страхування.

Статтею 6 вказаного закону закріплено,
що страховим випадком є подія,
внаслідок якої заподіяна шкода третім
особам під час дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася за участю
забезпеченого транспортного засобу і
внаслідок якої настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована за
договором.

Пункт 3 ст. 988 ЦК України покладає на
страховика обов'язок у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату у строк, встановлений
договором.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» відповідно до
ст. 21 Закону № 1961-IV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» на території
України забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону,
зобов'язані застрахувати ризик своєї
цивільної відповідальності, яка може
настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК
України, залучити до участі у справі
страхову організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до ст. 3 Закону №
1961-IV обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення ст. 1194 ЦК України, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпілому різницю
між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Відповідно до п. 34.2. ст. 34 зазначеного
закону протягом 10 робочих днів з дня
отримання повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
страховик (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ)
зобов'язаний направити свого
представника (працівника, аварійного
комісара або експерта) на місце
настання страхового випадку та/або до
місцезнаходження пошкодженого майна
для визначення причин настання
страхового випадку та розміру збитків.

Згідно зі ст. 35 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV для
отримання страхового відшкодування
особа, яка має право на відшкодування,
подає страховику відповідну заяву.

Згідно п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховик, керуючись нормами
цього Закону, приймає вмотивоване
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
або про відмову у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати).

Звертаючись до суду, позивач в
обґрунтування своїх вимог посилався на
те, що 03 лютого 2014 року ПАТ «УСК «Гарант
- Авто» йому було сплачено страхове
відшкодування в розмірі 34 326,68 грн.,
однак доказів в розрізі положень ст. ст.
57-60 ЦПК України в розпорядження суду не
надав. Посилався лише на лист страхової
компанії, зі змісту якого вбачається,
що остання визначила розмір страхового
відшкодування в сумі 37 376,68 грн. (а.с. 39).
Однак, на думку суду, це не підтверджує
позиції позивача щодо проведення
страховою компанією виплат та їх суми,
через що вказане твердження ОСОБА_1
оцінюється судом критично, а тому не
приймається до уваги.

Крім того, згідно п. 36.7. ст. 36 закону
рішення страховика (МТСБУ) про
здійснення або відмову у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) може бути
оскаржено страхувальником чи особою,
яка має право на відшкодування, у
судовому порядку.

Проте, в ході розгляду справи в
розпорядження суду доказів в розрізі
положень ст. ст. 57-60 ЦПК України щодо
оскарження рішення ПАТ «УСК «Гарант -
Авто» стороною позивача надано не було.

Разом з тим, в розпорядження суду
позивачем в обґрунтування розміру
свого позову надано звіт № 086-13 від 03
вересня 2013 року про експертну оцінку
автомобіля, складеного ФОП «ОСОБА_3»
(а.с. 11-37).

Однак, суд критично оцінює вказаний
звіт з огляду на те, що, на думку суду,
стороною позивача не доведено підстав
для прийняття до уваги вказаного звіту
з точки зору ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Як зазначено в п. 34.3. ст. 34 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV якщо
представник страховика (у випадках,
передбачених статтею 41 цього Закону, -
МТСБУ) не з'явився у визначений строк,
потерпілий має право самостійно обрати
аварійного комісара або експерта для
визначення розміру шкоди. У такому разі
страховик (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ)
зобов'язаний відшкодувати потерпілому
витрати на проведення експертизи
(дослідження).

Проте, в ході розгляду справи перед
судом не доведено факту порушення ПАТ
«УСК «Гарант - Авто» вимог ст. 34 закону.

До того ж, згідно відповідно до ст. 18
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» сертифікат
суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання є документом,
що засвідчує право суб'єкта оціночної
діяльності на внесення його до
Державного реєстру суб'єктів оціночної
діяльності, які здійснюють оціночну
діяльність у формі практичної
діяльності з оцінки майна та які
визнані суб'єктами оціночної
діяльності за напрямами оцінки майна,
що в ньому зазначені. Сертифікат
видається в порядку, встановленому цим
Законом, Фондом державного майна
України. Форма сертифіката
встановлюється зазначеним органом. У
сертифікаті зазначаються найменування
органу державної влади, що його видав,
найменування суб'єкта оціночної
діяльності - суб'єкта господарювання,
його юридичні реквізити, код Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України (ЄДРПОУ), дата
видачі та строк дії, напрями оцінки
майна, щодо яких дозволена практична
діяльність. Сертифікат підписується
керівником Фонду державного майна
України та засвідчується печаткою.
Сертифікат видається строком на три
роки та може бути анульований з
підстав, зазначених у ст. 20 цього
Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні» звіт про оцінку майна є
документом, що містить висновки про
вартість майна та підтверджує виконані
процедури з оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності - суб'єктом
господарювання відповідно до договору.
Звіт підписується оцінювачами, які
безпосередньо проводили оцінку майна,
і скріплюється печаткою та підписом
керівника суб'єкта оціночної
діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 має сертифікат суб'єкта
оціночної діяльності НОМЕР_3 від 01
вересня 2010 року зі строком дії з
вказаної дати до 01 вересня 2013 року та
свідоцтва про підвищення кваліфікації,
видані Фондом Державного майна
України, які згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15
Закону є документами, які
підтверджують достатній фаховий
рівень підготовки оцінювача для
самостійного проведення оцінки майна
та дозволяє здійснювати оцінку, на
підставі яких і діяв останній при
проведенні оцінки майна, однак, на
момент складання звіту № 086-13 від 03
вересня 2013 року строк дії сертифіката
закінчився. Доказів наявності чинного
сертифікату суду не надано.

Таким чином, у суду є підстави вважати
що оскільки строк дії сертифіката
НОМЕР_3 від 01 вересня 2010 року, на
підставі якого діяв ОСОБА_3 при
проведенні оцінки майна, закінчився, то
цей оцінював не мав повноважень на
підписання звіту про оцінку майна
позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні» оцінка майна, яка проведена
суб'єктом оціночної діяльності -
суб'єктом господарювання без чинного
сертифіката, є недійсною.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
страхування» страхове відшкодування
не може перевищувати розміру прямого
збитку, якого зазнав страхувальник.
Непрямі збитки вважаються
застрахованими, якщо це передбачено
договором страхування. Відповідно до
Закону України «Про страхування»
страхова компанія, надаючи послуги зі
страхування, у разі настання
страхового випадку здійснює не
відшкодування матеріальних збитків,
які понесла застрахована особа, а
страхові виплати, розмір яких
визначається в установленому порядку в
розмірі матеріальних збитків,
понесених застрахованою особою. Розмір
матеріального збитку визначається
шляхом проведення відповідної
експертизи. Методику товарознавчої
експертизи та оцінки дорожніх
транспортних засобів затверджено
наказом Міністерства юстиції України,
Фонду державного майна України від
24.11.2003 р. №142/5/2092. При цьому вартість
товарно-матеріальних цінностей, які
мають бути використані в процесі
ремонту (запчастини та інші витратні
матеріали тощо), приймається до
розрахунку за їх ринковою вартістю з
урахуванням сум ПДВ, які до такої
вартості включаються. Однак ці суми ПДВ
окремою сумою в складі страхових
виплат не зазначаються.

В п. 3 Національного стандарту № 1
«Загальні засади оцінки майна і
майнових прав», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 10 вересня 2009 року № 1440 визначається
значення основних термінів, що
використовуються в цьому стандарті та
використовуються в інших національних
стандартах. Так, прямі збитки
відповідно до зазначеного
нормативного акту - це поточна вартість
витрат на відтворення, заміщення або
відшкодування ринкової вартості
об'єкта оцінки, без урахування
неотриманих майбутніх вигод. Поточна
вартість визначається як вартість,
приведена у відповідність із цінами на
дату оцінки шляхом дисконтування або
використання фактичних цін на дату
оцінки.

Відповідно до п. 17 стандарту в звіті про
оцінку майна та у висновку про вартість
об'єкта оцінки оцінювач відображає
факт про включення або не включення до
ринкової вартості суми ПДВ. Оціночні
процедури, пов'язані з визначенням
ринкової вартості, здійснюються з
урахуванням включення або не включення
до неї суми ПДВ. Отже, сума витрат, яку
необхідно здійснити для проведення
відновлювального ремонту пошкодженого
транспортного засобу, визначається за
ринковими цінами та може включати або
не включати ПДВ. Правомірність
утримання суми ПДВ зі страхового
відшкодування при виплаті страхового
відшкодування не на ремонт
транспортного засобу, підтверджується,
зокрема, і Листом ДПА України від 21
серпня 2009 року №10143/5/16-1516 «Щодо порядку
врахування страховою компанією сум
податку на додану вартість при
проведенні розрахунку розміру
страхового відшкодування», відповідно
до якого, враховуючи те, що надання
послуг із страхування не є об'єктом
оподаткування ПДВ, то при виплаті
страхових платежів безпосередньо
потерпілим ПДВ не нараховується і
окремим рядком не виділяється.
Одночасно з цим, податкові зобов'язання
з ПДВ виникають у платника такого
податку, що здійснює операції з
поставки товарів чи послуг
(товарно-матеріальних цінностей і
послуг по ремонту, заміщенню,
відтворенню застрахованого об'єкта),
оскільки такі операції є об'єктом
оподаткування ПДВ. Враховуючи
зазначене, у разі якщо страхові суми не
перераховуються безпосередньо
потерпілим, а спрямовуються на
придбання у платника ПДВ послуг по
ремонту, заміщенню, відтворенню
застрахованого об'єкта чи
товарно-матеріальних цінностей, які
мають бути використані в процесі його
ремонту (запчастини та інші витратні
матеріали тощо), то розрахунок суми
виплати та таке придбання здійснюються
з урахуванням сум ПДВ, які включаються
до вартості й виділяються окремим
рядком у розрахункових документах. У
разі, якщо придбання послуг по ремонту,
заміщенню, відтворенню застрахованого
об'єкта чи товарно-матеріальних
цінностей, які мають бути використані в
процесі його ремонту, здійснюється у
неплатника ПДВ, то розрахунок суми
виплати та таке придбання здійснюються
без урахування сум ПДВ, оскільки особа,
не зареєстрована платником ПДВ, не має
права нараховувати і виділяти окремим
рядком суму ПДВ. Збиток у вигляді ПДВ
виникає виключно при ремонті
автомобіля у платника зазначеного
податку. При ремонті транспортного
засобу у особи, що не є платником ПДВ
збиток у вигляді ПДВ не виникає, і тому
не може автоматично включатися до
складу витрат, пов'язаних із
відновлювальним ремонтом. Виплата ПДВ
в разі ремонту пошкодженого
транспортного засобу в особи, що не є
платником відповідного податку,
фактично буде доходом страхувальника,
тобто перевищуватиме реальні збитки.

Відповідно до листа Верховного Суду
України «Судова практика розгляду
цивільних справ, що виникають з
договорів страхування» від 19 липня 2011
року сума ПДВ, виходячи з умов
договорів, укладених на підставі
чинного законодавства та правил,
розроблених кожною страховою
компанією, виплачується останньою або
стягується судом після надання
документів про такі витрати. Судам у
таких випадках слід з'ясувати
наявність двох обставин: 1) фактичне
здійснення ремонту автомобіля; 2) чи
зареєстрований надавач послуг з
ремонту автомобіля є платником ПДВ.

Позивачем не було надано належного
підтвердження проведення ремонту у
платника ПДВ (акту виконаних робіт).

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про відсутність
обґрунтованих підстав для задоволення
вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з
ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної
шкоди 11 594,39 грн., через її
недоведеність.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
стягнення з ОСОБА_2 10 000,00 грн. у
відшкодування завданої йому моральної
шкоди, суд встановив наступне.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК
України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з постановою Пленуму Верховного
суду від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди»
визначено поняття моральної шкоди. Під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до п. 5 вказаної постанови
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення вказаних статей,
приймаючи до уваги те, що позивачем як
при зверненні до суду, так і в ході
розгляду справи на підтвердження факту
заподіяння моральної шкоди, наявності
такої шкоди, причинного зв'язку між
діями відповідачів та виникненням
моральної шкоди, її розміру, не було
надано доказів, на які б вона посилався
як на підставу своїх вимог, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови у задоволенні позовних вимог
позивача.

Крім того, в ході всього розгляду
справи позивачем не було використано
надані йому ст. 27 ЦПК України права щодо
подання доказів, заявленню клопотань
тощо. Останній не скористався порядком
витребування доказів, який
передбачений правилами ст. 137 ЦПК
України, та не витребував у
встановленому законом порядку доказів,
необхідних йому для обґрунтування
своєї позиції.

Таким чином, суд, оцінюючи належність,
допустимість та достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, приходить до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову і в цій частині.

Питання щодо судових витрат по справі
слід вирішити відповідно до вимог ст. 88
ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 23, 979, 988, 1167, 1187 ЦК України, ст. ст. 3,
5, п. 9.3 ст. 9, п. 27.1 ст. 27, п. 27.5 ст. 27, п. 22.3 ст.
22, 35, 36 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» від 01 липня 2004
року № 1961-IV, п. 16 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, п. 5
Постанови Пленуму Верховного суду від
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди» 31
березня 1995 року № 4, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 61,
81, 88, 212- 215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про відшкодування майнової та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Голосіївський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В.С. Пасинок