У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_6, товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське фінансове агентство
«Верус» про стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою представника
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» -
Сизової Анастасії Юріївни на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приватбанк», звернулося до суду з
указаним позовом, в якому, з
урахуванням уточнень, просило стягнути
з відповідача на користь банку суму
заборгованості за кредитним договором
№ DNHLGА00000480 від 28 грудня 2005 року станом
на 20 червня 2012 року у розмірі 1 475 970, 44
доларів США; за кредитним договором про
відкриття та обслуговування
карткового рахунку № SAMDN6470 від 12
квітня 2006 року станом на 17 червня 2012
року заборгованість у розмірі 26 394, 51
доларів США; стягнути солідарно з ТОВ
«УФА «Верус» та ОСОБА_6 за договором
поруки № 467 від 12 січня 2009 року 200 грн у
рахунок погашення заборгованості по
кожному з договорів окремо; судові
витрати по справі.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що між банком та ОСОБА_6
був укладений кредитний договір №
DNHLGА00000480 від 28 грудня 2005 року, згідно з
яким ОСОБА_6 отримала кредит у вигляді
поновлювальної кредитної лінії у
розмірі 485 556 доларів США, зі сплатою 12 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення до 26 грудня 2008 року.

12 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_6
був укладений договір про відкриття та
обслуговування платіжної картки №
SAMDN6470 та додаткова угода до нього
від 18 квітня 2006 року, згідно з якими
позичальник отримала кредитний ліміт у
розмірі 10 000 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12 % річних. Кредит був наданий у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку строк дії
якої встановлювався один рік.

У забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за укладеними договорами
між банком та ТОВ «УФА «Верус» було
укладено договір поруки № 467 від 12
січня 2009 року та додаток № 1 до нього, у
розмірі 200 грн по кожному кредитному
договору окремо.

ОСОБА_6 взяті на себе зобов'язання
належним чином не виконувала,
внаслідок чого, станом на 20 червня 2012
року, у неї утворилася заборгованість,
тому позивач просив суд задовольнити
позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № DNHLGА00000480 від 28
грудня 2005 року станом на 20 червня 2012
року у розмірі 11 797 431 грн 73 коп., яка
складається з: прострочена
заборгованість по кредиту - 3 306 343 грн 70
коп.; прострочена заборгованість по
відсоткам - 4 200 081 грн 55 коп.; прострочена
заборгованість по комісії - 22 773 грн 34
коп.; пеня - 4 268 233 грн 15 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
договором про відкриття карткового
рахунку № SAMDN6470 від 12 квітня 2006
року станом на 17 червня 2012 року у
розмірі 210 971 грн 32 коп., яка складається
з: прострочена заборгованість по
кредиту 94 456 грн 16 коп.; прострочена
заборгованість по відсоткам 107 063 грн 12
коп.; прострочена заборгованість по
комісії 9 452 грн 04 коп. В іншій частині
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 лютого
2014 року рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня
2012 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус»,
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Сизова А.Ю. порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 грудня 2005 року
між банком та ОСОБА_6 укладено
кредитний договір № DNHLGА00000480 та 12
квітня 2006 року додатковий договір № 1
до нього, згідно з яких ОСОБА_6 отримала
кредит у вигляді поновлювальної
кредитної лінії у розмірі 485 556 доларів
США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12 %
річних з кінцевим терміном повернення
до 26 грудня 2008 року.

Згідно з п. 1.2 кредитного договору №
DNHLGА00000480 від 28 грудня 2005 року для його
виконання банк відкрив позичальнику
рахунок № 2909 5 515314 401 для зарахування
коштів, спрямованих на погашення
заборгованості, кредитний рахунок № 2203
6 515314 401, рахунок по відсоткам № 2208 1 515314
401, рахунок для обліку комісії № 3578 8 515314
401 (т. 1 а.с. 11-16).

На забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_6 за кредитним договором, 28 грудня
2005 року між нею та банком було укладено
договір застави № DNHLGА00000480 (майнових
прав на отримання коштів по договору)
та договір відступлення права вимоги
(цесія), предметом якого є відступлення
кредитором банку, на підставі
укладеного між ними договору застави
майнових прав на отримання грошових
коштів по договору від 28 грудня 2005 року
право вимоги, що випливає з договору
про пайову участь у фінансуванні
будівництва № 3851/62-182(р) від 11 жовтня 2005
року, укладеного між ОСОБА_6 та ТОВ
фірма «Консоль ЛТД».

12 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_6
було укладено договір про відкриття
карткового рахунку і обслуговування
платіжної картки № SAMDN6470 та
додаткову угоду до нього № 1 від 18
квітня 2006 року, згідно з якими ОСОБА_6
отримала кредитний ліміт у розмірі 10 000
доларів США, зі сплатою 12 % річних за
користування кредитом. Кредит наданий
у вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку, строк дії
кредитного ліміту відповідає строку
дії картки - один рік.

Станом на 20 червня 2012 року розмір
заборгованості ОСОБА_6 перед банком
складає 1 475 970, 44 доларів США, з яких: 413
654, 91 доларів США - прострочена
заборгованість за кредитом; 525 469, 98
доларів США - прострочена
заборгованість по відсоткам; 2 489, 16
доларів США - прострочена
заборгованість по комісії; 533 996, 39
доларів США - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань.

У забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за кредитними договором
№ DNHLGА00000480 та № SAMDN6470, між банком
та ТОВ «Українське фінансове агентство
«Верус» було укладено договір поруки №
467 від 12 січня 2009 року та додаток № 1 до
нього, на виконання обов'язків, у разі
невиконання позичальником своїх
зобов'язань у розмірі 200 грн за кожним з
договорів окремо.

31 травня 2010 року між ОСОБА_6, від імені
та в інтересах якої діяла ОСОБА_8, та
ОСОБА_9 був укладений договір
купівлі-продажу майнового паю.

Згідно з пунктом 3.1 договору
купівлі-продажу продаж майнового паю
продаж вчинено за 2 772 000, що станом на 31
травня 2010 року за курсом НБУ становило
350 000 доларів США, які були отримані
продавцем від покупця до оформлення
договору.

Згідно з платіжним дорученням №
від 31 травня 2010 року від ОСОБА_8 на
рахунок ОСОБА_6 № 081713 у ПАТ КБ
«ПриватБанк» 31 травня 2010 року надійшли
грошові кошти у розмірі 2 772 000 грн,
призначення платежу оплата по договору
від 31 травня 2010 року (т. 1 а.с. 259).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції керувався
положеннями ст. ст. 526, 530, 610, 612, 629, 638, 1054
ЦК України виходив з того, що у ОСОБА_6
існує заборгованість перед банком,
взяті на себе зобов'язання за
кредитними договорами вона не виконує.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
керувався положеннями ст. 146 ЦПК
України та виходив з того, що
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 відчужила
предмет застави майнового паю та на
рахунок відповідача були зараховані
кошти виручені від продажу предмету
застави у розмірі 2 772 000 грн, ця сума
повинна бути врахована при визначенні
розміру кредитної заборгованості, та у
зв'язку з цим призначив
судово-економічну та комісійну
судово-економічну експертизи для
визначення розміру заборгованості з
урахуванням коштів отриманих від
реалізації предмета застави, однак
позивач ухилився від подання експертам
матеріалів, необхідних для проведення
експертизи, тому дійшов висновку про
відмову у задоволенні позову.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна з таких підстав.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України
висновок експертів є одним із доказів.

Частиною 1 ст. 146 ЦПК України визначено,
що в разі ухилення особи, яка бере
участь у справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

Відповідач ОСОБА_6 заявила у суді
апеляційної інстанцій клопотання про
призначення судово-економічної
експертизи для визначення розміру
заборгованості за кредитним договором
від 25 грудня 2005 року (т. 2 а.с. 34) у зв'язку
з тим, що внаслідок укладення договору
купівлі-продажу майнового паю від 31
травня 2010 року банк отримав у рахунок
погашення заборгованості від ОСОБА_6
грошові кошти у розмірі 2 772 000 грн. При
цьому вказала, що грошові кошти,
отриманні від укладення вказаного
правочину були отримані ОСОБА_8, як
працівником ПАТ КБ «ПриватБанк» та
повинні були бути спрямовані на
погашення заборгованості ОСОБА_6 перед
банком (т. 1 а.с. 177).

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 лютого
2013 року за клопотанням ОСОБА_6
призначено судово-економічну
експертизу для визначення розміру
заборгованості за кредитними
договорами від 25 грудня 2005 року та 12
квітня 2006 року, зобов'язано банк надати
документи необхідні для проведення
експертизи, витрати по проведенню
експертизи покладено на ОСОБА_6 (т. 2 а.с.
62-64).

Експертом Дніпропетровського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 26 лютого 2013 року №
09/447/448/559 направлено в адресу суду
клопотання про надання додаткових
матеріалів, необхідних для проведення
експертизи (т. 2 а.с. 66, 67).

Згідно з висновком комісійної
судово-економічної експертизи № 447/448-13
від 30 липня 2013 року відповідно до
поставлених питань визначити розмір
заборгованості за кредитним договором
№ DNHLGА00000480 не надається можливим,
оскільки в ухвалі про призначення
експертизи не зазначено черговості
зменшення сум заборгованості за
кредитними договорами та на
дослідження не надані банківські
виписки по нарахуванню та сплаті пені,
меморіальні ордери, квитанції (т. 2 а.с.
78-132).

Після цього ОСОБА_6 подала заяву про
черговість зменшення сум
заборгованості за договорами,
вказавши, що в першу чергу необхідно
здійснити погашення боргу за договором
№SAMDN6460 від 12 квітня 2006 року, а в
другу чергу - за договором №DNHLGA00000480 від
28 грудня 2005 року (а.с.168 т.2).

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 04 грудня
2013 року за клопотанням ОСОБА_6
призначено комісійну
судово-економічну експертизу на
вирішення якої були поставлені
аналогічні питання, витрати по
проведенню експертизи покладено на
ОСОБА_6 Відповідно до листа від 22 січня
2014 року №22-/774/1634/14(029) апеляційний суд
просив експертну установу повернути
матеріали справи у зв'язку
неспроможністю ОСОБА_6 оплатити
вартість експертизи (т. 2 а.с. 214-222).

Суд апеляційної інстанції у порушення
положень ст. ст. ст. 57, 146 303, 316 ЦПК
України, вважаючи, що банк ухилився від
подання експертам матеріалів для
проведення експертизи для визначення
розміру заборгованості, залишив поза
увагою те, що можливість проведення
судових експертиз, які призначались
апеляційним судом, не залежала від
подання чи не подання банком
експертній установі необхідних
матеріалів, документів, а пов'язана з
тим, що в ухвалі апеляційного суду від 13
лютого 2013 року про призначення
експертизи не було зазначено
черговості зменшення сум
заборгованості за кредитними
договорами, а вартість експертизи,
призначеної ухвалою апеляційного суду
від 04 грудня 2013 року, ОСОБА_6 не
оплатила.

За правилами ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідженні та доведення перед судом.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених цим
Кодексом.

Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

З наведеного вбачається, що обов'язок
доказування розподіляється згідно з
перерахованими нормами таким чином:
позивач доказує наявність розміру
заборгованості, а відповідач -
відсутність її.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшовши висновку, що банк не надав
доказів на підтвердження наявності у
відповідача ОСОБА_6 заборгованості у
заявленому розмірі, у порушення
положень ст. ст. 303, 316 ЦПК України, не
врахував, що на підтвердження своїх
позовних вимог про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
з урахуванням уточнених позовних
вимог, позивач надав суду розрахунок
заборгованості за договором № DNHLGА00000480
від 28 грудня 2005 року та за договором №
SAMDN6470 від 12 квітня 2006 року, в якому
зазначено: заборгованість за кредитом -
413 654, 91 доларів США; заборгованість за
відсотками - 525 469, 98 доларів США;
заборгованість з комісії - 2 849, 16
доларів США; заборгованість з пені - 533
996, 39 доларів США; пеня за прострочення
комісії 515, 58 доларів США, а всього 1 475 970,
44 доларів США (т. 1 а.с. 143-146), а відповідач
доказів, що підтверджують сплату ним
вказаної заборгованості не надав;
кошти від продажу майнового паю
надійшли на особистий рахунок ОСОБА_6;
для зарахування коштів на погашення
заборгованості за кредитним договором
банк відкрив позичальнику відповідні
рахунки для зарахування коштів,
спрямованих на погашення
заборгованості; волевиявлення
відповідача на перерахування вказаних
коштів на погашення заборгованості на
визначенні кредитним договором
рахунки відсутнє.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції на
підставі наявних у суді першої
інстанції доказів, обґрунтував свій
висновок про задоволення позову про
стягнення заборгованості з
відповідача ОСОБА_6, яка у свою чергу
належними та допустимими доказами їх
не спростувала.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалене у справі
судом апеляційної інстанції рішення
підлягає скасуванню, як таке, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» -
Сизової Анастасії Юріївни
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 лютого
2014 року скасувати, залишити в силі
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
Д.О. Остапчук