АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1612/2343/12
Номер провадження 22-ц/786/82/14
Головуючий у 1-й інстанції Таранкова І.
Доповідач Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.,

суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1, її
представника - адвоката ОСОБА_2,
представника позивача - адвоката
ОСОБА_3, представника банку Єрмолової
О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, до якої
приєдналося Публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Полтавське
обласне управління АТ «Ощадбанк» та
апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Комсомольського міського
суду Полтавської області від 21 жовтня
2013 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1
та ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири,-

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням, примусове виселення та
зняття з реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_5 звернулася в
суд із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_6, в
якому просила визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений від її імені ОСОБА_6,
який діяв на підставі виданої нею
довіреності, та ОСОБА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Комсомольського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
19 листопада 2008 року, зареєстрований в
реєстрі за №10007.

В обґрунтування своїх вимог зазначала,
що вказаний договір укладений всупереч
вимогам законодавства, під впливом
обману і на вкрай невигідних умовах.

Посилалася на те, що ОСОБА_6 продав
належну їй квартиру по заниженій ціні,
при цьому кошти від реалізації їй не
передав.

Також вказувала, що в квартирі
зареєстровані її діти та малолітня
онука, чим порушено їх права.

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулася в
суд із зустрічною позовною заявою в
якій просила зобов'язати ОСОБА_5 не
чинити перешкоди в користуванні
належною їй квартирою АДРЕСА_1,
виселити ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
із вказаної квартири без надання їм
іншого жилого приміщення, зобов'язати
відділ Державної міграційної служби в
м.Комсомольську зняти вказаних осіб із
реєстраційного обліку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
придбала у позивачки квартиру за
договором купівлі-продажу, який
остання безпідставно вимагає визнати
недійсним.

Вказувала, що після укладення договору
за усною довмовленістю ОСОБА_7 разом зі
своєю родиною продовжила проживати у
спірному житлі за умови сплати
комунальних послуг та звільнення
кваритри на першу вимогу власника.
Однак на відповідну вимогу позивачка
продовжила займати приміщення, чим
створює їй перешкоди у користуванні
належним на праві власності майном.

Рішенням Комсомольського міського
суду Полтавської області від 21 жовтня
2013 року в задоволенні позову ОСОБА_5 та
в задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Скасовано забезпечення позову у виді
заборони вчиняти будь-які дії по
відчуженню квартири АДРЕСА_1.

Вказане рішення сторони оскаржили в
апеляційному порядку.

Позивачка ОСОБА_5 у своїй апеляційній
скарзі просила змінити рішення в
частині відмови в задоволенні її
позовних вимог, ухваливши рішення в цій
частині про задоволення позову.

Посилалася на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Зокрема, при посвідченні договору
купівлі-продажу від 19 листопада 2008 року
приватним нотаріусом ОСОБА_10 не було
витребувано відомості з КЖРЕП щодо
кола осіб, зареєстрованих у спірній
квартирі, внаслідок чого були порушені
права малолітньої онуки, яка проживала
та була зареєстрована в цьому житлі.

Заперечувала одержання від ОСОБА_6
коштів, виручених за продаж квартири.

Не погоджується з висновком суду про
те, що спірний договір не відбувся,
оскільки ОСОБА_1 набула права
власності, здійснивши державну
реєстрацію такого права.

Вважає, що під час укладення спірного
правочину не були дотримані вимоги
ст.203 ЦК України, що є підставою для
визнання його недійсним.

Відповідачка ОСОБА_1 в своїй
апеляційній скарзі посилалася на
порушення норм матеріального та
процесуального закону,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, прохала скасувати
рішення в частині відмови у
задоволенні її зустрічного позову,
ухваливши нове рішення про задоволення
її зустрічних позовних вимог.

Посилалася на те, що вона набула права
власності на спірну квартиру з моменту
державної реєстрації договору
купівлі-продажу від 19 листопада 2008
року, нотаріально посвідченого
приватним нотаріусом Комосольського
нотаріального округу.

На її думку, суд безпідставно не взяв до
уваги те, що грошові кошти за відчужену
квартиру ОСОБА_5 передав її повірений
за дорученням ОСОБА_6, та з моменту
переходу права власності на зазначену
квартиру ОСОБА_5 припинила оплачувати
житлово-комунальні та інші платежі за
квартиру.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь у розгляді
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги ОСОБА_1 та часткове задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_5 з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим судом, 16
червня 2006 року ОСОБА_5 видала ОСОБА_6
довіреність, якою уповноважила останню
продати за ціну та на умовах на власний
розсуд належну їй квартиру АДРЕСА_1, та
виписати її з цієї квартири.
Довіреність посвідчена приватним
нотаріусом Комсомольського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 та
зареєстрована в реєстрі за №2775 /а.с.9/.

19 листопада 2008 року ОСОБА_6, на підставі
вказаної довіреності уклав із ОСОБА_1
договір купівлі-продажу квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Кременчуцького міського нотаріального
округу Полтавської області ОСОБА_10,
зареєстрований у реєстрі за №10007 /а.с.11/.

За умовами вказаного договору ОСОБА_5
продала, а ОСОБА_1 купила квартиру
АДРЕСА_1.

Право власності на зазначену квартиру
ОСОБА_1 зареєструвала 19 листопада 2008
року у Реєсті прав власності на
нерухоме майно /а.с.10/.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та зустрічного позову
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням,
примусове виселення та зняття з
реєстраційного обліку, суд першої
інстанції виходив з безпідставності
вимог сторін в силу того, що спірний
правочин не було вчинено, оскільки
фактично передача майна покупцеві не
відбулася.

Проте колегія судів не може погодитися
із вказаним висновком з огляду на
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 заявила позов про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, обґрунтовуючи таку вимогу
вчиненням договору під впливом обману
та під впливом тяжкої обставини, що є
окремими підставами для визнання
правочину недійсним, а також -
відчуженням житла, право користування
яким мала малолітня дитина, без згоди
органу опіки та піклування.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Момент переходу до покупця за
договором купівлі-продажу права
власності на товар визначається за
загальними правилами набуття права
власності за договором, які
передбачені ст.334 ЦК України.

За змістом ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним. Права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації, виникають з дня такої
реєстрації відповідно до закону.

Зважаючи на те, що спірний договір був
нотаріально посвідчений та ОСОБА_1
здійснила державну реєстрацію свого
права власності на спірну квартиру,
висновок місцевого суду про те, що цей
договір є неукладеним, - хибний,
оскільки не відповідає обставинам
справи та зроблений на підставі
неправильного застосування зазначених
норм цивільного права щодо моменту
переходу права власності за договором.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, у
т.ч. щодо форми, вільного волевиявлення
учасників правочину та відповідності
його внутрішній волі, спрямованості на
реальне настання правових наслідків,
ним обумовлених.

Стаття 215 ЦК України визначає підстави
недійсності правочину. В даному
випадку позивач заперечує його
дійсність як такого, що укладений під
впливом обману і на вкрай невигідних
умовах, та у зв'язку з недодержанням
вимог закону щодо наявності згоди
органу опіки та піклування на вчинення
правочину стосовно житла, право
користування яким має неповнолітня
особа.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України
правочин визнається судом недійсним,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.

Вказана підстава визнання правочину
недійсним має доводитися позивачем, як
стороною, яка діяла під впливом обману.

Правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст.233 ЦК за
сукупності двох умов: наявності тяжкої
обставини та укладення правочину на
вкрай невигідних умовах.

Однак ОСОБА_5 в порушення принципу
диспозитивності не надала належних та
допустимих доказів того, що
відповідачі ввели її в оману щодо
конкретних фактів та щодо наявності
тяжких обставин, які змусили її до
укладення договору купівлі-продажу.
Тому позовні вимоги ОСОБА_5 в частині
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним з підстав вчинення
його під впливом обману та під впливом
тяжкої обставини - є недоведеними.

За змістом ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до частин другої та третьої
статті 18 Закону України "Про охорону
дитинства" діти - члени сім'ї наймача
або власника жилого приміщення мають
право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей", який набрав чинності 01 січня 2006
року, для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користуванням яким мають діти,
потрібна попередня згода органів опіки
та піклування.

За змістом ч.2 ст.64, ч.4 ст.156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать дружина власника,
їх діти і батьки. Членами сім'ї може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з власником
і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно довідки КЖЕП №3 м. Комсомольська
№2975 від 26 грудня 2013 року ОСОБА_5
зареєстрована за адресою спірної
квартири з 19 грудня 2001 року, її син
ОСОБА_7 - з 19 грудня 2001 року, дочка ОСОБА_8
- з 25 січня 2002 року, малолітня онука
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з 25 січня 2002 року.

Отже, на день вчинення оспорюваного
правочину у спірному житлі була
зареєстрована малолітня дитина, яка, як
член сім'ї власника, має право
користування цим житлом, а тому для
укладення договору купівлі-продажу
згода органу опіки та піклування є
обов'язковою. За відсутності такої
згоди правочин є нікчемним, оскільки
його недійсність встановлена законом.

У відповідності до роз'яснень,
викладених в абзаці другому пункту 5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» N 9 від 06
листопада 2009 року вимога про
встановлення нікчемності правочину
підлягає розгляду в разі наявності
відповідного спору.

Оскільки визначальним для визнання
недійсним вказаного договору
купівлі-продажу є його невідповідність
вимогам закону, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення позову ОСОБА_5 з
констатацією висновку про нікчемність
правочину.

Враховуючи, що недійсність нікчемних
правочинів визначена безпосередньо у
правовій нормі, то вони вважаються
недійсними з моменту їхнього
укладення.

За таких обставин зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні спірним житлом ,
примусове виселення та зняття з
реєстраційного обліку відповідачів - є
безпідставними

Таким чином, рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності і
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для його
скасування та ухвалення нового рішення
по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.3,4 ч.1 ст.309,
ст.ст.314,316,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду
Полтавської області від 21 жовтня 2013
року - скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 19
листопада 2008 року, посвідчений
приватним нотаріусом Комсомольського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрований у реєстрі за №10007, -
нікчемним.

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 - відмовити за
безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення та
може бути оскаржено протягом 20 днів
шляхом подання касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/
Л.І. Пилипчук

СУДДІ:
/підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/
П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області
Л.І. Пилипчук