УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Мазур Л.М., Макарчука М.А.,
Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними
договорів дарування та купівлі-продажу
частини приміщення, визнання права
спільної часткової власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 18 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який
змінила у процесі розгляду справи, і
остаточно просила:

- визнати недійсним договір дарування
від 15 травня 2003 року, посвідчений
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований у реєстрі за № 4498, за
умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5
отримали від ОСОБА_6 у дар в рівних
частинах нежитлове приміщення під літ.
«А» площею 552,3 кв. м, без ремонту та
функціонального призначення, яке
знаходиться по АДРЕСА_1

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу частини приміщення,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований у
реєстрі за № 5295, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 передала у власність
(продала) ОСОБА_5 Ѕ частини нежитлового
приміщення з визначеним
функціональним призначенням у вигляді
центру дозвілля з кафетерієм загальною
площею 511,5 кв. м, розташованого за
вищевказаною адресою;

- визнати за нею право спільної
часткової власності на Ѕ частини
центру дозвілля з кафетерієм площею 552,3
кв. м, який розташований за цією ж
адресою.

На обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що 15 травня 2003
року ОСОБА_6 подарувала їй та ОСОБА_5
нежитлове приміщення без
функціонального призначення, в якому
вона протягом п'яти років після
укладення цієї угоди не здійснювала
будь-яких дій.

21 березня 2008 року на прохання ОСОБА_5
вона продала належну їй на праві
власності Ѕ частини цього приміщення, а
в кінці січня 2011 року дізналася про
введення відповідачами її в оману під
час укладення спірних договорів, у
зв'язку з чим просила задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 09 грудня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
від 15 травня 2003 року, посвідчений
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований у реєстрі за № 4498,
згідно умов якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5
отримали від ОСОБА_6 у дар в рівних
частинах нежитлове приміщення літ. «А»
площею 552,3 кв. м, без ремонту та
функціонального призначення, яке
знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу частини приміщення,
укладений 21 березня 2008 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований у реєстрі за № 5295, за
умовами якого ОСОБА_4 передала у
власність (продала) ОСОБА_5 1/2 частини
нежилого приміщення з визначеним
функціональним призначенням у виді
(центр дозвілля з кафетерієм),
загальною площею 511,5 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмолено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 18 лютого
2014 року апеляційну скаргу
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8
задоволено, рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від
09 грудня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_8 на касаційну скаргу, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив із того, що
відповідачі під час укладання спірних
договорів ввели позивачку в оману,
оскільки не повідомили її про зміну
статусу нежитлового приміщення на
приміщення центру дозвілля.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання за позивачкою права
власності на спірне приміщення,
місцевий суд виходив із того, що
позивачкою не заявлено вимоги про
повернення сторін в попередній стан
відповідно до положень ст. 57 ЦК України
в редакції 1963 року та ст. ст.
215-217 ЦК України, а тому вирішив спір в
межах заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, врахував висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 08 вересня 2006 року, та
обґрунтовано виходив із того, що
позивачка не довела наявність як
умислу на введення її в оману
відповідачами під час укладення
спірних договорів, так і її помилки
щодо обставин укладення правочину,
оскільки як власник майна повинна була
знати та була обізнана про тип та
функціональне призначення належного
їй нежитлового приміщення.

Також апеляційний суд дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність ознак фіктивності
договору купівлі-продажу, оскільки
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали зазначений
договір з метою врегулювання спору про
поділ майна в натурі, тобто ОСОБА_4 мала
намір продати належну їй частку цього
майна, а ОСОБА_5 сплатити за неї кошти та
отримати її у власність, що свідчить
про наявність всіх ознак договору
купівлі-продажу.

Суд касаційної інстанції перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судом
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом апеляційної
інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 18 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур М.А. Макарчук Т.О. Писана