У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

11 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Олійник А.С.,

Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О.,

провівши попередній розгляд цивільної
справи за позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання кредитного договору, договору
про видачу траншу та договору поруки
недійсними, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 9 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з указаним позовом, просила
визнати недійсними кредитну угоду №
07/07/967М від 30 липня 2007 року, договір про
видачу траншу № 07/07/967М-01 від 30 липня 2007
року із додатком, які було укладено між
нею та закритим акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк», а також договір поруки №
07/07/967/М/01 від 30 липня 2007 року.

Позовні вимог обґрунтовано тим, що вона
не підписувала вказані договори, не
було її вільного волевиявлення.

Рішенням Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 25
вересня 2013 року позов задоволено.
Визнано недійсними: кредитний договір
№ 07/07/967М, укладений 30 липня 2007 року між
закритим акціонерним товариством
комерційним банком «ПриватБанк» та
ОСОБА_4; договір про видачу траншу №
07/07/967М-01, укладений 30 липня 2007 року між
закритим акціонерним товариством
комерційним банком «ПриватБанк» та
ОСОБА_4; договір поруки № 07/07/967М/01,
укладений 30 липня 2007 року між ОСОБА_6 та
закритим акціонерним товариством
комерційним банком «ПриватБанк».
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 9 січня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Як установлено судами, відповідно до
висновку судово-почеркознавчої
експертизи Тернопільського відділення
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз № 3847/13-22
від 27 серпня 2013 року, підпис від імені
ОСОБА_4 на першій та кожній окремо
наступній сторінках оскаржуваної
кредитної угоди № 07/07/967М від 30 липня 2007
року, а також на договорах поруки №
07/07/967М/01, № 07/07/967М/02, у Додатку №1 до
договору про видачу траншу № 07/07/967М від
30 липня 2007 року, Договорі про видачу
траншу № 07/07/967М-01 від 30 липня 2007 року,
договорі застави товару в обороті №
07/07/967М від 30 липня 2007 року виконано не
ОСОБА_4, а іншою особою.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
виходив із вказаного висновку
судово-почеркознавчої експертизи,
доказів часткового виконання
боржником умов оскаржуваного
кредитного договору № 07/07/967М від 30
липня 2007 року, а також рішення
Підволочиського районного суду
Тернопільської області від 17 вересня
2009 року про звернення стягнення на
рухоме та нерухоме майно, передане в
іпотеку банку у забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_4 за оспорюваним нею
кредитним договором та рішення
апеляційного суду Тернопільської
області від 23 грудня 2010 року про
виселення мешканців, у тому числі й
ОСОБА_4, із іпотечного майна.

Апеляційний суд виходив із
встановлених обставин справи та дійшов
висновку, що ОСОБА_4 знала про існування
кредитного договору, умови якого
тривалий час добросовісно виконувала;
під час розгляду справи про її
виселення з іпотечного майна
заперечувала проти позову наявністю
неповнолітніх дітей та вжиттям заходів
погашення боргу.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачем не спростовано її підпис на
заявці на одержання кредиту від 22 липня
2007 року.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
суду про відмову в позові, які
ґрунтуються на встановлених
обставинах і відповідають нормам
матеріального права.

Позивач, не зважаючи на те, що не
підписувала оскаржувані нею правочини,
не спростувала відсутність свого
волевиявлення на укладення кредитного
договору № 07/07/967М від 30 липня 2007 року.

Апеляційний суд оцінив надані
сторонами докази у їх сукупності та
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_4.

Доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права судом
апеляційної інстанцій не дають підстав
для скасування ухваленого ним рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 336 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 9 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
А.С.
Олійник

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко