Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2621/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Камінській О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 27 березня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Приватного акціонерного
товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» про
відшкодування шкоди завданої злочином,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» про
відшкодування шкоди завданої злочином.

Позивач зазначав, що 13.04.2013 року
ОСОБА_3, керуючи у стані алкогольного
сп'яніння автомобілем ЗАЗ «Таврія» та
рухаючись по вул. Прияружна в смт.
Кушугум Запорізького району,
Запорізької області порушив Правила
дорожнього руху, не справився із
керуванням автомобілем та допустив
зіткнення із належним йому
автомобілем FІАТ RЕGАТА, реєстраційний
номер НОМЕР_1, що рухався під його
керуванням. В результаті ДТП він
отримав тілесні ушкодження у вигляді
закритого осколкового чрезвертельного
перелому лівого стегна із зміщенням,
перелому шийки лівого плеча, відкритої
черепно-мозкової травми, перелому
основи черепу, забиття головного мозку,
великої скальпованої рани м'яких
тканей голови, відриву лівої вушної
раковини та інше.

У відповідності до страхового полісу №
АВ3831976 від 08.11.2012 року цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_3 була
застрахована ПрАТ «Українська
пожежно-страхова компанія», та у
відповідності до ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» і ст. 62 КПК
України страховик разом із ОСОБА_3 є
цивільним відповідачем у
кримінальному провадженні, оскільки в
силу закону несе відповідальність за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки.

Вироком Запорізького районного суду
Запорізької області від 12.11.2013 року
його цивільний позов у кримінальному
провадженні за № 0000739 за
обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було
задоволено, стягнуто на користь ОСОБА_2
із засудженого ОСОБА_3 на відшкодування
моральної шкоди 31000 грн.; із цивільного
відповідача ПрАТ «УПСК», що несе
відповідальність за шкоду, завдану
джерелом підвищеної небезпеки: на
відшкодування шкоди, пов'язаної з
лікуванням 29365,28 грн.; шкоду, що
пов'язана з тимчасовою
непрацездатністю в розмірі - 5735 грн.;
шкоду, що пов'язана із стійкою втратою
непрацездатності в розмірі - 20646 грн.;
завдану моральну шкоду в розмірі - 5000
грн.; шкоду, що пов'язана з пошкодженням
(фізичним знищенням транспортного
засобу) в розмірі - 17840,38 грн., а всього
суму завданої шкоди в розмірі 79086,66 грн.
(а. с. 80-83).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 15.01.2014 року вирок в частині
задоволення позовних вимог скасовано
та справа в цій частині направлена на
новий судовий розгляд.

Позивач також зазначав, що ОСОБА_3, який
визнаний винним у скоєнні злочину
відносно ОСОБА_2, та страхова компанія,
якою була застрахована
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3, повинні відшкодувати завдану
йому матеріальну та моральну шкоду.

З цих підстав просив задовольнити його
позовні вимоги.

В процесі розгляду справи позивачем
надано до суду заяву про збільшення
позовних вимог, згідно якої він просив
суд стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду в
розмірі 46000,00 грн., та стягнути з ПрАТ
«УПСК» на відшкодування шкоди суму в
розмірі 83665,65 грн.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 27 березня 2014
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
моральну шкоду в розмірі 31000 (тридцять
одна тисяча) гривень.

Стягнуто з Приватного Акціонерного
Товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» на користь
ОСОБА_2 шкоду, що пов'язана з лікуванням
в розмірі -33944,27 грн.; шкоду, що пов'язана
з тимчасовою непрацездатністю в
розмірі - 5735 грн.; шкоду, що пов'язана із
стійкою втратою непрацездатності в
розмірі - 20646 грн.; завдану моральну
шкоду в розмірі - 5000 грн.; шкоду, що
пов'язана з пошкодженням (фізичним
знищенням транспортного засобу) в
розмірі - 17840,38 грн.; витрати на
проведення експертизи в розмірі - 500
грн.; а всього суму завданої шкоди в
розмірі 83665,65 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та
Приватного Акціонерного Товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» судові витрати в розмірі 1296,66
(одна тисяча двісті дев'яносто шість
гривень 66 коп.) грн. в дохід держави.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі Приватне
Акціонерне Товариство «Українська
пожежно-страхова компанія»
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Статтею 307 ЦПК України передбачено, що
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Відповідно до статті 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно частини 2 статті 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статей 22, 23 ЦК України, якими
встановлено підстави, способи
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди і
моральної шкоди; на статті 1166, 1167 ЦК
України, якими визначено загальні
підстави відповідальності за завдану
майнову і моральну шкоду . Також суд
враховував приписи статей 1187, 1188 ЦК
України, якими врегульовано питання,
пов'язані з відшкодуванням шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки та завданої внаслідок
взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки.

Судом також застосовані положення
статей 1194, 1195 ЦК України, якими
врегульовано питання відшкодування
шкоди особою, яка застрахувала свою
цивільну відповідальність і питання,
пов'язані з відшкодуванням шкоди,
завданої каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, та приписи
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

Задовольнивши частково позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
моральної шкоди, суд виходив з того, що
за вироком Запорізького районного
суду від 12.11.2013 року ОСОБА_3 визнаний
винним у спричиненні ДТП, в результаті
якого потерпілий ОСОБА_2 отримав тяжкі
тілесні ушкодження та йому було
встановлено другу групу інвалідності.
Тому суд дійшов вірного висновку щодо
стягнення з особи, винної в ДТП
моральної шкоди в розмірі 31000 грн.

Задовольнивши в повному обсязі позовні
вимоги ОСОБА_2 до Приватного
Акціонерного Товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» суд вважав
доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 і
виходив з того, що у відповідності до
страхового полісу № АВ3831976 від 08.11.2012
року цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_3 була
застрахована ПрАТ «Українська
пожежно-страхова компанія». Згідно
приписів Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховик разом із ОСОБА_3
несе відповідальність за шкоду,
завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 13.04.2013
року керуючи у стані алкогольного
сп'яніння автомобілем З АЗ «Таврія» та
рухаючись по вул. Прияружна в смт.
Кушугум Запорізького району,
Запорізької області порушив Правила
дорожнього руху, не справився із
керуванням автомобілем та допустив
зіткнення із належним позивачу
автомобілем FІАТ КЕОАТА, реєстраційний
номер НОМЕР_1, що рухався під керування
позивача.

В результаті ДТП позивач отримав
тілесні ушкодження у вигляді закритого
осколкового чрезвертельного перелому
лівого стегна із зміщенням, перелому
шийки лівого плеча, відкритої
черепно-мозкової травми, перелому
основи черепу, забиття головного мозку,
великої скальпованої рани м'яких
тканей голови, відриву лівої вушної
раковини та інше.

Актом МСЕК № 492438 від 18.07.2013 року
потерпілому ОСОБА_2 встановлено другу
групу інвалідності внаслідок тілесних
ушкоджень, завданих при ДТП.

Згідно статті 22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: 1) втрати,
яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі. Якщо особа, яка
порушила право, одержала у зв'язку з цим
доходи, то розмір упущеної вигоди, що
має відшкодовуватися особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини. Шкода,
завдана каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок непереборної сили,
відшкодовується у випадках,
встановлених законом. Шкода, завдана
правомірними діями, відшкодовується у
випадках, встановлених цим Кодексом та
іншим законом.

У відповідності до частини 2 статті 1187
ЦК України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку, а
згідно пункту 1) частини 1 статті 1188 ЦК
України шкода, завдана внаслідок
взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки, відшкодовується на
загальних підставах, а саме: шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Статтею 1195 ЦК України передбачено, що
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо. У разі
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я фізичної особи, яка в момент
завдання шкоди не працювала, розмір
відшкодування визначається виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати.
Шкода, завдана фізичній особі
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, відшкодовується без
урахування пенсії, призначеної у
зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії,
яку вона одержувала до цього, а також
інших доходів. Договором або законом
може бути збільшений обсяг і розмір
відшкодування шкоди, завданої
потерпілому каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

У відповідності до страхового полісу №
АВ3831976 від 08.11.2012 року цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_3 була
застрахована ПрАТ «Українська
пожежно-страхова компанія», та у
відповідності до ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» і ст. 62 КПК
України страховик разом із ОСОБА_3 є
цивільним відповідачем у
кримінальному провадженні, оскільки в
силу закону несе відповідальність за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки.

Тобто, ОСОБА_3, який за вироком суду
визнаний винним у скоєнні злочину
відносно ОСОБА_2, та страхова компанія,
якою була застрахована
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3, повинні відшкодувати завдану
потерпілому матеріальну та моральну
шкоду.

При визначенні розміру відшкодування
матеріальної та моральної шкоди з
Приватного Акціонерного Товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» суд першої інстанції,
посилаючись на вищевказані норми
матеріального права та виходячи з
письмових доказів, які знаходяться в
матеріалах справи, наданих позивачем,
дійшов вірного висновку щодо
задоволення позовних вимог
потерпілого ОСОБА_2 та стягнення на
його користь зі страховика: шкоди, що
пов'язана з лікуванням в розмірі -33944,27
грн.; шкоди, що пов'язана з тимчасовою
непрацездатністю в розмірі - 5735 грн.;
шкоди, що пов'язана із стійкою втратою
непрацездатності в розмірі - 20646 грн.;
шкоди, що пов'язана з пошкодженням
(фізичним знищенням транспортного
засобу) в розмірі - 17840,38 грн.; витрат на
проведення експертизи в розмірі - 500
грн. Розрахунки, приведені судом в
мотивувальній частині судового
рішення, відповідають обставинам
справи та вимогам діючого
законодавства.

За змістом статті 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно частини 2 цієї статті моральна
шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим,
органу місцевого самоврядування,
фізичної або юридичної особи, яка її
завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки;

Висновок суд щодо стягнення з
Приватного Акціонерного Товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» завданої потерпілому
моральної шкоди в розмірі 5000 грн.
також відповідає пункту 9.3 статті 9
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», в якому
зазначено, що розмір страхової суми за
шкоду, заподіяну життю та здоров'ю
потерпілих, становить 100 тисяч гривень
на одного потерпілого, та вимогам
статті 26-1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», в якому вказано, що такий
розмір становить 5 відсотків від
розміру страхової суми (тобто, 5 % від
100000 грн. = 5000 грн.)

Також є правильним і таким, що
відповідає принципам розумності та
виваженості, висновок суду першої
інстанції щодо стягнення з ОСОБА_3 -
особи, яка винна в спричиненні
тілесних ушкоджень в результаті ДТП
потерпілому - на користь потерпілого
ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 31000
грн.

Основні доводи апеляційної скарги
Приватного Акціонерного Товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» полягають в тому, що судом
першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права,
оскільки всупереч перехідним
положенням застосовано останню
редакцію Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», що призвело до
невиправданого збільшення суми
страхового відшкодування, зокрема, в
частині відшкодування шкоди,
пов'язаної із стійкою втратою
працездатності.

Такі доводи апеляційної скарги не
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

Згідно статті 26 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» шкода, пов'язана із стійкою
втратою працездатності потерпілим
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, відшкодовується у розмірах,
визначених відповідно до Цивільного
кодексу України. Мінімальний розмір
страхового відшкодування
(регламентної виплати) за шкоду,
пов'язану із стійкою втратою
працездатності потерпілим внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
становить: у разі встановлення II групи
інвалідності - 18 мінімальних
заробітних плат у місячному розмірі,
встановлених законом на дату настання
страхового випадку.

Судом першої інстанції правильно
застосовано норми чинного Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», оскільки статтею 5 ЦК України
встановлено, що акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Якщо цивільні відносини виникли
раніше і регулювалися актом
цивільного законодавства, який
втратив чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

Відповідно до Довідки до акту огляду
МСЕК № 492438 від 18.07.2013р. потерпілому
ОСОБА_2 встановлено II групу
інвалідності внаслідок тілесних
ушкоджень, завданих під час ДТП, яка
мала місце 13.04.2013 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про
державний бюджет України на 2013 рік» - №
5515-VI від 06.120.2012 року, розмір мінімальної
заробітної плати станом на дату
настання страхового випадку становив
1147 грн., відтак 18 мінімальних
заробітних плат становлять: 1147 грн. х 18
= 20646грн., як і було визначено судовим
рішенням для стягнення зі страховика.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються неповного з'ясування судом
першої інстанції обставин щодо
лікування потерпілого. На думку
апелянта судом неправильно
встановлено фактично обґрунтований
розмір витрат, пов'язаних з лікуванням
потерпілого, оскільки письмові докази,
які досліджувалися судом, не можуть
вважатися належним підтвердженням
необхідності застосування тих чи інших
медичних препаратів та того, які саме
ліки купувалися за кошти потерпілого.

Ці доводи апеляційної скарги
спростовуються наступним.

При вирішенні спору судом першої
інстанції взято до уваги листки
призначень, форм яких не суперечила
діючим на час лікування потерпілого
ОСОБА_2 нормативно-правовим актам.
Наказом МОЗ від 14.02.2012 р. № 110,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 28.04.2012 р. за № 661/20974 не було
передбачено певної обов'язкової форми
такого медичного документа. Певну
форму цього документа введено лише
Наказом МОЗ від 29.05.2013 р. № 435,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 17 червня 2013 р. за №
990/23522. Таким чином на момент складання
листків призначень (в період з 13 квітня
по 22 квітня 2013 року) будь-яких вимог
щодо порядку їх складання законом не
передбачалося. В листках призначень,
які судом було прийнято як належні та
допустимі докази, було зазначено
прізвище ОСОБА_2 - як хворого, ці листки
мають відповідні дати складання та
завірені особистою печаткою лікаря
Запорізької обласної клінічної
лікарні. В матеріалах справи містяться
фіскальні чеки, якими підтверджено
придбання вказаних в листках
призначеннях ліків саме за вказаний
період часу. Також позивачем в якості
доказу було надано довідку Запорізької
обласної клінічної лікарні № 70 від
04.01.2014 р. про призначення йому
лікарських препаратів у відділенні
нейрохірургії ЗОКЛ, яка дублює
призначення за листками призначень, що
видавалися йому раніше; виписки із
медичних карт стаціонарного хворого
№№ 17804 та 20167 про лікування в умовах
стаціонару в ЗОКЛ з 15.10.2013 р. по 24.10.2013 р
та з 18.11.2013 р. по 02.12.2013 р. та листок
тимчасової непрацездатності з 18.11.2013 р.
по 05.12.2013 р. (а. с. 6-30; 148-155).

Також апелянт не погоджується з тим, що
при вирішенні питання розрахунку
відшкодування шкоди, пов'язаної з
тимчасовою втратою працездатності,
суд застосував загальні положення
статті 1197 ЦК України і вважає це
помилковим, оскільки спеціальні норми
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» мають пріоритет
над загальними.

Вказані доводи апеляційної скарги
спростовуються наступним.

Згідно статті 25 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності потерпілим
відшкодовуються не отримані доходи за
підтверджений відповідним закладом
охорони здоров'я час втрати
працездатності. Доходи потерпілого
оцінюються в таких розмірах: для
працюючої особи (особи, яка працює за
трудовим договором) - неотримана
середня заробітна плата, обчислена
відповідно до норм законодавства
України про працю. Виходячи із вимог ч. 1
ст. 1197 ЦК України розмір втраченого
потерпілим доходу (заробітку) не може
бути меншим п'ятикратного розміру
мінімальної заробітної плати.
Відповідно до довідки, виданої за
місцем роботи ОСОБА_2, його середній
заробіток за останні три місяці
складає 1147грн. на місяць (а. с. 51).

Тобто, висновок суд першої інстанції
щодо стягнення з страховика на користь
потерпілого неотриманої середньої
заробітної плати у зв'язку із
тимчасовою втратою працездатності у
розмірі:. 5 x1147 = 5735 грн., відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Апелянт також вказує: суд не врахував,
що для отримання страхового
відшкодування відповідно до статті 35.1
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» потерпілий чи
інша особа, яка має право на отримання
відшкодування, протягом 30 днів з дня
подання повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду подає
страховику заяву про страхове
відшкодування, проте, на думку
апелянта, потерпілий не звертався до
них з відповідною заявою, тобто, не
виконав вимоги щодо досудового
врегулювання питання.

Такі доводи апеляційної скарги є
неспроможними, оскільки в матеріалах
кримінальної справи були письмові
докази звернення потерпілого до
страховика з відповідними заявами.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції за клопотанням позивача до
матеріалів справи долучено копії заяв
ОСОБА_2 від 20.05.2013 року та від 11.11.2013
року, що зареєстровані страховою
компанією за № 52/13ГОЗ, з яких видно, що
потерпілий ОСОБА_2 звертався до ЗОУ
ПрАТ «УПСК» з відповідними заявами про
страхове відшкодування (а. с. 165-167).

Крім того, судова колегія звертає увагу
на те, що за змістом рішення
Конституційного Суду України «У справі
за конституційним зверненням
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім "Кампус
Коттон клаб" щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
статті 124 Конституції України (справа
про досудове врегулювання спорів)» від
09.07.2002р. у справі № 1-2/2002 положення
частини другої статті 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції
судів на всі правовідносини, що
виникають у державі, в аспекті
конституційного звернення необхідно
розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

В апеляційній скарзі Приватне
акціонерне товариство «Українська
пожежно-страхова компанія» також не
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо стягнення зі страховика
на користь потерпілого моральної
шкоди в розмірі 5000 грн., оскільки ця
сума перевищує ліміт відповідальності
страховика (який становить 2550 грн.)

Вищевказані доводи
спростовуються наступним.

Згідно пункту 9.3 статті 9 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (в редакції, яка діяла на час
спричинення шкоди потерпілому), розмір
страхової суми за шкоду, заподіяну
життю та здоров'ю потерпілих, становить
100 тисяч гривень на одного потерпілого.

Статтею 26-1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що страховиком (у
випадках, передбачених підпунктами "г"
і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту
41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ)
відшкодовується потерпілому - фізичній
особі, який зазнав ушкодження здоров'я
під час дорожньо-транспортної пригоди,
моральна шкода у розмірі 5 відсотків
страхової виплати за шкоду, заподіяну
здоров'ю (Закон доповнено статтею 26-1
згідно із Законом N 5090-VI від 05.07.2012 ).
Тобто, 5 відсотків від страхової суми
в розмірі 100 тисяч грн. складає 5000грн.
Саме в такому розмірі за судовим
рішенням відшкодовано моральну шкоду
на користь потерпілого ОСОБА_2

В апеляційній скарзі Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» міститься
також посилання на те, що судом не
вирішено питання щодо отримання
залишків знищеного транспортного
засобу.

Проте, такий довід апеляційної скарги
не може бути підставою для скасування
законного і справедливого судового
рішення. Так, з роз'яснень, викладених в
пункті 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки», вбачається, що ухвалюючи
рішення про стягнення на користь
потерпілого відшкодування вартості
майна, що не може використовуватись за
призначенням, але має певну цінність,
суд з урахуванням принципу
диспозитивності, тобто за заявою
заподіювача шкоди, одночасно повинен
вирішити питання про передачу цього
майна після відшкодування збитків
особі, відповідальній за шкоду.

При розгляді справи як в суді першої
інстанції, так і в суді апеляційної
інстанції заява від заподіювача шкоди
(ОСОБА_3) або від Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» про
передачу знищеного транспортного
засобу після відшкодування збитків до
суду не надходило.

З урахуванням вищевикладеного судова
колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» щодо
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та про невідповідність висновків
суду обставинам справи не знайшли
свого підтвердження при апеляційному
розгляді, а тому оскаржуване рішення в
частині стягнення з Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» на користь
ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди
скасуванню не підлягає.

Оскільки в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3
судове рішення не оскаржено, судова
колегія не перевіряє в цій частині
рішення суду першої інстанції і не
надає оцінки висновкам суду.

Проте, слід зазначити наступне.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права знайшли часткове
підтвердження при апеляційному
розгляді.

Згідно пункту 2) частини 1 статті 5
Закону України «Про судовий збір» від
сплати судового збору звільняються
позивачі - за подання позовів про
відшкодування шкоди, заподіяної
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, а також смертю фізичної особи.
Тобто, за даним позовом позивач ОСОБА_2
звільнений від оплати судового збору.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України
передбачено, якщо позивача, на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Зі змісту судового рішення видно, що
суд першої інстанції помилково дійшов
висновку щодо солідарного стягнення
судового збору з співвідповідачів в
дохід держави.

За таких обставин рішення Запорізького
районного суду Запорізької області від
27 березня 2014 року в частині стягнення
судових витрат підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія»
задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 27 березня 2014
року в частині стягнення судових
витрат змінити. Стягнути з ОСОБА_3 в
дохід держави судовий збір 243 грн. 60 коп.
Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» в дохід
держави судовий збір 1053 грн. 06 коп.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: