Справа № 751/2114/14 Провадження №
22-ц/795/1383/2014 Головуючий у I інстанції
-Гордійко Ю. Г. Доповідач - Горобець
Т. В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів -Хромець Н.С.,
Бечка Є.М. ,

при секретарі -Рудик І.І.

за участі відповідача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 23 травня 2014 року
по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И
В :

В апеляційній скарзі на рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 23 травня 2014 року, яким у
задоволенні позовних вимог ПАТ
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
відмовлено з підстав пропуску
позивачем строку позовної давності,
ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк»
просить скасувати це рішення та
ухвалити рішення про задоволення
позовних вимог банку у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є
посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам та порушення
порядку дослідження і оцінки наявних у
справі доказів.

Мотивуючи доводи про порушення судом
норм матеріального права, апелянт
вказує, що судом не враховано і
належним чином не було застосовано
приписи ст.ст. 526,527,530,599 ЦК України,
якими регулюються зобов"язальні
правовідносини, а також ст.1054 та 1050 ЦК
України, якими регулюються питання
щодо наслідків порушення зобов"язань
сторін за договором. Також, на думку
апелянта, судом не правильно
застосовані приписи ст.ст.253,256,260, 261 ЦК
України, що призвело до помилкових
висновків про пропуск строку позовної
давності.

На думку апелянта, висновки суду щодо
збігу строку позовної давності
суперечать пункту 9.12 Умов та правил
надання банківських послуг, так як
зміст цього пункту Умов свідчить, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна із сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії Договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін.

Звертаючи увагу апеляційного суду на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, апелянт
зазначає, що рішення суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості
судового рішення, а також, у ньому не
враховані роз"яснення Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» №
14 від 18.12.2009 року, та Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня
2008 року № 12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» відповідно до
яких, рішення суду є найважливішим
актом правосуддя, при ухваленні якого
суди повинні неухильно додержуватись
вимог про законність і обґрунтованість
рішень у цивільній справі, а у разі
порушення вказаних вимог вказана
обставина може бути підставою для
скасування чи зміни рішення суду.

Позивач вважає, що судом дана не вірна
оцінка змісту договору, який, виходячи
з порядку його укладення , за своєю
суттю є договором приєднання і тому,
відповідно до правил ч.1 ст.634 ЦК
України умови цього договору
встановлені однією із сторін у
формулярах або стандартних формах і
прийняті іншою стороною шляхом
приєднання, не можуть бути змінені
другою стороною.

У письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_1 вказує, що доводи
апеляційної скарги є необґрунтованими
та безпідставними , а скарга такою, що
не підлягає задоволенню. Відповідач
вважає, що судом дотримано вимог ст. 214
ЦПК України щодо вирішення всіх питань,
необхідних для ухвалення рішення, суд
сприяв сторонам, у тому числі позивачу,
у наданні ним додаткових доказів, які б
підтверджували його доводи, і , як
наслідок, всі обставини було судом
встановлено на підставі саме тих
доказів, які були надані сторонами.
ОСОБА_1 також зазначає, що судом вірно
визначено характер спірних
правовідносин та правильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
зокрема, ст.261,276 ЦПК України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну
скаргу просив відхилити, пославшись на
обставини, викладені у письмових
запереченнях.

Представник апелянта у судове
засідання не з"явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про що свідчить розписка
уповноваженої особи банку на судовому
повідомленні.

Через канцелярію суду апелянтом надано
письмові пояснення з підтриманням
апеляційної скарги та викладенням
додаткових аргументів незаконності
рішення, які виходять за межі доводів
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_1, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відмовляючи Банку у задоволенні
позовних вимог з підстав пропуску
строку позовної давності, суд першої
інстанції виходив з того, що строк дії
кредитної карки ОСОБА_1 сторонами
визначено - травень 2009 року, нова
картка з підстав та у порядку,
передбачених договором відповідачу не
видавалась, останній платіж по
погашенню кредиту ОСОБА_1 здійснив у 2008
році, а позов подано до суду у березні
1014 року. При цьому, суд врахував, що
відповідачем у письмовій формі
заявлене клопотання суду про пропуск
Банком строку позовної давності та про
застосування наслідків збігу цього
строку.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду, оскільки він
ґрунтується на нормах діючого
законодавства, яким регулюються спірні
правовідносини, відповідає правовій
позиції Верховного Суду України,
висловленій на підставі Постанови
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 19 березня
2014 року по справі № 6-14 цс14 , а також
відповідає встановленим на підставі
наданих сторонами доказів, обставинам.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності : загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки (
ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов»язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша ст. 261
ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

По справі судом встановлено, що 22
травня 2006 року ( згідно з п.3.1 Умов -
26.05.2006 року), між Приватним акціонерним
товариством Комерційний банк
„ПриватБанк" і ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір шляхом приєднання (
частина перша ст. 634 ЦК України).
Відповідно до Договору, ОСОБА_1 отримав
кредит у розмірі у 5000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку, «Універсальна» №
НОМЕР_1 зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 36%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з базовою відсотковою
ставкою на момент підписання Договору
3% на місяць з розрахунку 360 дів у році
та із кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Відповідно до розрахунку, наданого
позивачем , розмір заборгованості за
даним кредитним договором у ОСОБА_1
станом на 30.09.2013 року становить 18181,21
грн.

Згідно пункту 9.12 Умов і правил надання
банківських послуг, які разом із
Правилами користування платіжною
карткою за заявою ОСОБА_1 складають між
Банком та відповідачем договір, який
діє протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
пролонгується на такий самий термін.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки ( місяць і
рік) указується на картці і вона дійсна
до останнього календарного дня такого
місяця.

Враховуючи, що картка, з пояснень
відповідача у нього не збереглась, а з
наданих позивачем доказів неможливо
встановити однозначно чи був у
Договорі вказаний строк дії картки
№НОМЕР_1 із-за нечіткості виконаної
копії документів та неналежного їх
засвідчення, апеляційний суд,
керуючись положеннями ч.1 ст.61 ЦПК
України та, зважаючи на те, що обома
сторонами визнається строк дії картки,
виданої 26.05.2006 року саме до травня 2009
року, вважає встановленим строк дії
зазначеної кредитної карти ОСОБА_1, до
травня 2009 року, що підтверджує
правильність висновків суду першої
інстанції в цій частині.

Апеляційним судом також встановлено,
що, ґрунтуючись на виписці із
карткового рахунку № НОМЕР_2 ( а.с.70-84),
наданій позивачем, суд першої
інстанції дату останнього платежу по
кредиту визнав 23.08.2008 року. Проте, такий
висновок є помилковим, оскільки
ґрунтується на неналежному доказі ( ч.1
ст. 58 ЦПК України). Надана позивачем
виписка по вказаному картковому
рахунку не стосується кредитного
договору від 22.05.2006 року , отже не
містить інформації щодо предмета
доказування по даній справі. За
кредитним договором від 22.05.2006 року
ОСОБА_1 була відкрита кредитна картка
№НОМЕР_1 (а.с.13), виписка руху коштів по
якій і була, на вимогу апеляційного
суду, надана під час апеляційного
провадження по справі( а.с.139-151) З
наданої апеляційному суду виписки про
рух коштів на картковому рахунку
№НОМЕР_1, який відкрито за даним
договором, вбачається, що останній
платіж ОСОБА_1 було здійснено не 23.08.2008
року, а 26.09.2008 року, а вже з 31.10.2008 року
виникла прострочена заборгованість (
а.с.145), тому саме ці дати слід
враховувати судом при визначенні
початку перебігу строку позовної
давності. Зазначена процесуальна
помилка, допущена судом першої
інстанції, не вплинула на правильність
вирішення справи, отже, за правилами ч.2
ст. 308 та ч.3 ст. 309 ЦПК України таке
порушення не може бути підставою для
скасування чи зміни правильного і
законного судового рішення.

Верховний Суд України у своїй правовій
позиції, висловленій у Постанові від 19
березня 2014 року по справі № 6-14 цс 14,
зазначив, що при вирішенні спорів
зазначеної категорії необхідно
враховувати, що відповідно до правил
користування платіжною карткою, які є
складовою кредитного договору, картка
діє в межах визначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі - зі спливом останнього
дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України)
, а не закінченням строку дії договору.

Тому, враховуючи встановлені обставини
справи, а саме, що будь яких платежів
після дати 26.09.2008 року відповідач не
здійснював, про що позивачу було
відомо, перебіг трирічного строку
позовної давності, який законом надано
стороні для звернення до суду за
захистом порушеного права, розпочався
з вказаної дати і на день звернення до
суду у березні 2014 року (а.с.2), був
пропущеним . Пропущеним також є строк
позовної давності щодо повернення
кредиту у повному обсязі, оскільки
перебіг позовної давності за такою
вимогою розпочинається зі спливом
останнього дня місяця дії картки -
31.05.2009 року.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм
процесуального права спростовуються
обставинами, встановленими по справі
та грунтуються на помилковому
тлумаченні правових норм, які
регулюють спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 23 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: