У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Вишгородського району Київської
області в інтересах держави в особі
Державної інспекції сільського
господарства у Київській області,
головного управління Держкомзему у
Київській області до Вишгородської
районної державної адміністрації
Київської області, ОСОБА_1, третя особа:
Хотянівська сільська рада
Вишгородського району Київської
області, Лебедівська сільська рада
Вишгородського району Київської
області про визнання протиправним та
скасування розпорядження
Вишгородської районної державної
адміністрації Київської області № 774
від 26 грудня 2005 року в частині передачі
у приватну власність ОСОБА_1 земельних
ділянок, визнання недійсними державних
актів на землю та витребування на
користь держави земельних ділянок за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
апеляційного суду Київської області
від 27 травня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року прокурор
Вишгородського району Київської
області звернувся до суду з указаним
позовом, в якому просив визнати
протиправним та скасувати
розпорядження Вишгородської районної
державної адміністрації Київської
області № 774 від 26 грудня 2005 року «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки
громадян, які мають право на земельну
частку (пай) на території Лебедівської
та Хотянівської сільських рад
Вишгородського району Київської
області» у частині передачі земельних
ділянок у власність ОСОБА_1, загальною
площею 3,09 га, визнати недійсними
державні акти на право власності на
земельні ділянки, видані 17 березня 2006
року ОСОБА_1, серії ЯБ № 785220 на земельну
ділянку площею 0,5125 га з кадастровим
номером 340070056, на земельні
ділянки, видані ОСОБА_1 18 березня 2006
року серії ЯБ № 785672 площею 0,5903 га з
кадастровим номером 340030056, серії
ЯБ № 785791 площею 0,9766 га з кадастровим
номером 381390317, серії ЯБ № 785584
площею 1,0100 га з кадастровим номером
381400467, витребувати з незаконного
володіння ОСОБА_1 на користь держави
земельні ділянки з кадастровими
номерами 340070056, 340030056,
381390317 та 381400467.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
право власності на вказані земельні
ділянки набуте відповідачем з
порушенням закону, а тому вони
підлягають поверненню у володіння
держави.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 22
березня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано протиправними та скасовано
розпорядження Вишгородської районної
державної адміністрації № 774 від 26
грудня 2005 року у частині передачі у
приватну власність ОСОБА_1 земельних
ділянок загальною площею 3,09 га.

Визнано недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки,
видані 17 березня 2006 року ОСОБА_1 серії
ЯБ № 785220 на земельну ділянку площею 0,5125
га з кадастровим номером 340070056; на
земельні ділянки, видані ОСОБА_1 18
березня 2006 року серії ЯБ № 785672 площею
0,5903 га з кадастровим номером
340030056; серії ЯБ № 785791 площею 0,9766 га
з кадастровим номером 381390317; серії
ЯБ № 785584 площею 1,0100 га з кадастровим
номером 381400467.

Витребувано на користь держави із
незаконного володіння земельну
ділянку з кадастровим номером
381390317 та земельну ділянку з
кадастровим номером 381400467, які
знаходяться на території Хотянівської
сільської ради Вишгородського району
Київської області та перебувають у
володінні ОСОБА_1

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2013 року рішення
суду першої інстанції у частині
задоволення позовних вимог скасовано
та ухвалено в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовлено.

У решті позовних вимог рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційних
скаргах доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позов в частині визнання
протиправним та скасування
розпорядження Вишгородської районної
державної адміністрації Київської
області від 26 грудня 2005 року та
визнання недійсними оспорюваних
державних актів, виходив із того, що
державні акти були видані ОСОБА_1 без
наявності рішення органу місцевого
самоврядування, тобто він отримав
право власності на спірні земельні
ділянки з порушенням закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
суд першої інстанції помилково
застосував ст. 393 ЦК України, оскільки
на момент прийняття оспорюваного
розпорядження Вишгородською районною
державною адміністрацією Київської
області власником майна виступала не
держава, а колектив співвласників КСП
ім. Шолуденка.

Проте погодитися з такими висновком
апеляційного суду не можна з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку та право
постійного користування нею виникає
після одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК право власності
на земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК
України визначено, що громадяни і
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Вибір місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюються в порядку, встановленому
статтею 151 ЗК України.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Таким чином, державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.
У спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

При цьому, вимога про визнання
неправомірним державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності підстав
видачі такого оспореного державного
акту.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Як убачається з матеріалів справи,
позовні вимоги мотивовані тим, що
спірні земельні ділянки були надані
ОСОБА_1 з порушенням порядку,
визначеного земельним законодавством.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 393 ЦК України,
правовий акт органу державної влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується.

Разом із тим, ч. 1 ст. 16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способи захисту
цивільних прав та інтересів визначено
частиною 2 цієї статті.

Право позивача на звернення з даним
позовом передбачено ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України, згідно з якими власник має
право звернутися до суду з вимогою про
захист порушеного права будь-яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

Отже, висновки апеляційного суду про
те, що такої підстави, як скасування
рішення органу виконавчої влади, на
підставі якого було видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку, законом не передбачено не
ґрунтуються на законі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
згідно із ст. 121 Конституції України та
ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави у суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою.

Як зазначено у рішенні Конституційного
Суду України № 3-рп/99 від 8 квітня 1999
року прокурори та їхні заступники
подають до суду позови саме в інтересах
держави, а не в інтересах підприємств,
установ і організацій, незалежно від їх
підпорядкування і форм власності.
Інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді.

Відповідно до пункту 2 статті 121
Конституції України на прокуратуру
України покладається представництво
інтересів громадянина або держави в
суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» виключною компетенцією
міських рад є прийняття рішень щодо
відчуження згідно із законом
комунального майна.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, дійшов
невірного висновку про те, що звернення
прокурора з позовом в інтересах
держави в особі Державної інспекції
сільського господарства у Київській
області, головного управління
Держкомзему у Київській області є
безпідставним, оскільки на
прокуратуру, відповідно до ст. 121
Конституції України, ст. 36№ Закону
України «Про прокуратуру»
покладається представництво інтересів
держави у судах у випадках, визначених
законом.

Відповідно до указів Президента
України від 10 листопада 1994 року № 666/94
"Про невідкладні заходи щодо
прискорення земельної реформи у сфері
сільськогосподарського виробництва"
та від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про
порядок паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям" право на земельну частку
(пай) мають члени
сільськогосподарського акціонерного
товариства, у тому числі пенсіонери,
які раніше працювали в ньому і
залишаються членами зазначеного
товариства.

Як убачається за матеріалів справи, 19
лютого 1999 року КСП ім. Шолуденка
отримало державний акт на право
колективної власності на земельні
ділянки колишнього держгоспу та список
осіб, які отримали право на земельну
частку (пай), усіх працівників, хто на
день прийняття розпорядження про
виготовлення проекту роздержавлення
та технічної документації по паюванню
працював у господарстві на умовах
трудового договору, до якого ні ОСОБА_2,
ні ОСОБА_1 включені не були.

Таким чином, суд першої інстанції,
частково задовольняючи позов, дійшов
вірного висновку про те, що правові
підстави для видачі ОСОБА_1 оспорюваних
державних актів на право власності на
спірні земельні ділянки відсутні, а
тому такі державні акти мають бути
визнані недійсними.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2013 року скасувати,
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 22 березня
2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко