Справа №490/984/14-ц 24.06.2014 24.06.2014 24.06.2014
Провадження №22-ц/784/1887/14
Справа № 22-ц/784/1887/2014
Суддя першої інстанції: Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

іменем України

24 червня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В. та
Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання
Яценко Л.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, його
представника ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 травня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6
про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1 від 30 грудня
2011 року.

Позивач зазначав, що мав намір восени
2011 року продати належну йому частину
спірного будинку. 17 жовтня 2011 року він
уклав договір про намір
купівлі-продажу зі ОСОБА_6, в якому
домовились, що відповідний договір має
бути укладений до 5 грудня того ж року.
Однак в зазначену дату договір
укладено не було. При цьому, ОСОБА_6
запропонував укласти договір
дарування вказаного приміщення на ім'я
ОСОБА_4, а кошти за будинок сплатити
пізніше.

Позивач, посилаючись на те, що
відповідач ввів його в оману з приводу
оплати коштів за будинок, а також на те,
що він помилявся щодо фактичних умов і
наслідків укладення цього правочину,
просив суд визнати зазначений договір
дарування недійсним.

Уточнивши свої вимоги, позивач просив
визнати цей договір недійсним за
правилами ст.ст. 233, 235 ЦК України,
посилаючись на те, що спірний правочин
він вчинив під впливом тяжкої
обставини, а також на те, що сторони
фактично мали на меті укласти договір
купівлі-продажу частини будинку.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 травня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права,
просив рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1 належала на
праві власності ОСОБА_2 30 грудня 2011 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено
нотаріально посвідчений договір
дарування, за яким ОСОБА_2 передав
зазначену частку будинку у власність
обдаровуваному безоплатно.

ОСОБА_2 вважає вказаний договір
недійсним, оскільки, на його думку,
майно відчужено ним внаслідок помилки,
під впливом обману та тяжкої обставини,
а також з підстав удаваності цього
правочину.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав належну
оцінку всім доказам, які надали
сторони, дійшов вірного висновку, що
підстави, зазначені позивачем для
визнання недійсним спірного договору
дарування, відсутні. В зв'язку з чим
правильно відмовив в задоволенні
позову.

Твердження апелянта про те, що він
помилився укладаючи договір дарування,
оскільки не мав волевиявлення на
безоплатну передачу спірного будинку,
є необґрунтованими.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Відповідно до правової позиції, яка
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 19 березня 2014 року (справа
№ 6-9цс13), підставою для визнання
договору дарування недійсним на
підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України, є
відсутність у особи під час укладення
договору дарування волевиявлення на
безоплатну передачу майна у власність
обдаровуваного й передача його за
умови вчинення на користь дарувальника
будь-якої дії майнового або
немайнового характеру, усупереч
вимогам ст. 717 ЦК України.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 зазначав,
що не мав волевиявлення на безоплатну
передачу спірного майна, оскільки
фактично домовлявся з відповідачем про
отримання грошових коштів за будинок.

Разом з тим, належних доказів такої
домовленості з відповідачем, позивач
суду не надав, хоча доведеність таких
обставин є його обов'язком відповідно
до вимог ст. 60 ЦПК України.

Посилання позивача на попередню
домовленість про продаж спірної частки
будинку зі ОСОБА_6, не може бути
достатнім доказом наміру позивача
продати це майно ОСОБА_4

До того ж, як вбачається з матеріалів
справи та пояснень сторін, позивач
після укладення угоди знявся з
реєстрації та виїхав до іншого місця
проживання, а відповідач розпочав
реконструкції вказаного будинку,
викупивши іншу ? частку цього будинку.

Доводів щодо недійсності вказаного
договору з підстав, передбачених ст.ст.
230, 233, 235 ЦК України, апеляційна скарга
не містить.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення
місцевого суду, постановленого з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Крім того, колегія вважає необхідним
скасувати заходи забезпечення даного
позову, застосовані апеляційним судом,
оскільки, в зв'язку з відмовою в
задоволенні позову, потреба в такому
забезпеченні відпала.

Керуючись статями 303, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 20 травня 2014 року залишити
без зміни.

Скасувати заходи забезпечення позову,
застосовані ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 18 червня 2014
року.

Зняти арешт з 50/100 частини житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі
договору дарування від 30 грудня 2011
року, посвідченого приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_7

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: