У х в а л а

іменем україни

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя;
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
майна спільною сумісною власністю та
його поділ, за касаційною скаргою
ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6, на
рішення апеляційного суду Київської
області від 13 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, у якому просила
поділити по Ѕ частині кожному спільне
майно подружжя, яке складається із
домоволодіння АДРЕСА_1 загальною
площею 541,5 кв. м, земельної
ділянки для обслуговування будинку
площею 0,0606 га, земельної
ділянки для ведення садівництва, які
розташовані на АДРЕСА_2, житлових
будинків по АДРЕСА_3
загальною площею 58,4 кв. м та по АДРЕСА_4,
транспортних засобів - автомобіля
марки «ГАЗ 3302», державний номерний знак
НОМЕР_3, автомобіля марки «ЗИЛ-ММ34502»,
державний номерний знак НОМЕР_1,
автомобіля марки «ТАТА LP І 613»,
державний номерний знак НОМЕР_2.

Посилаючись на те, що мирним шляхом
поділити майно вони не можуть, просила
задовольнити позов.

У подальшому ОСОБА_3 уточнила свої
вимоги та просила визнати за нею право
власності на Ѕ частину набутого під
час шлюбу майна, що складається із
домоволодіння загальною площею 541,5 кв.
м, розташованого по АДРЕСА_1 та
земельної ділянки для обслуговування
вказаного будинку площею 0,0606 га.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3,
ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву, у
якій, посилаючись на вимоги ст. 368 ЦК
України, просив визнати земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування жилого будинку площею
0,0606 га, кадастровий №
:04:020:0008 та домоволодіння АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю його та
сина ОСОБА_4, визнати за ним право
власності на Ѕ частину вказаного
майна.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 вересня 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину домоволодіння АДРЕСА_1
загальною площею 541,5 кв. м та виділено в
натурі в особисту приватну власність
наступні приміщення та споруди
житлового будинку загальною площею 273,1
кв. м:

- ІІ поверх площею 137,9 кв. м, в тому
числі: майстерню № 1-3 площею 46,7 кв. м,
майстерню № 1-4 площею 9,8 кв. м;

- ІІІ поверх площею 135,2 кв. м, в тому
числі: коридор № 1-5 площею 9,0 кв. м, хол
№ 1-6 площею 45,8 кв. м, гардеробну № 1-7
площею 3,9 кв. м, житлову кімнату № 1-8
площею 18,8 кв. м, житлову кімнату № 1-9
площею 16,9 кв. м, гардеробну № 1-10 площею
- 3,0 кв. м, кухню № 1-11 площею 24,0 кв.м,
сауну № 1-12 площею 4,0 кв. м, пральню № 1-13
площею 9,8 кв. м;

- надвірні будівлі та споруди: навіс
літ. Д, частину цегляної огорожі
літ. О довжиною 34,20 м, металеву огорожу
літ. О1 довжиною 4,70 м, частину замощення
літ. І площею 46,0 кв. м, під навісом літ. Г.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину домоволодіння АДРЕСА_1
загальною площею 541,5 кв. м та виділено в
натурі в особисту приватну власність
наступні приміщення та споруди
житлового будинку загальною площею 268,4
кв. м:

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кожним
в рівних частинах право власності по Ѕ
частині земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку площею 0,0606 га, кадастровий №
:04:020:0008, що розташована по АДРЕСА_1

У задоволені позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 13 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
скасовано та ухвалено нове рішення в
цій частині про відмову задоволенні
позову.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_6, ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення місцевого суду
від 11 вересня 2013 року, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п. 11
постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 11 роз'яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Проте зазначеним вимогам постановлені
у справі судові рішення не
відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 14 лютого 2001 року до 24 липня 2012
року.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від
19 лютого 2008 року серії CAB № 086987,
виданого на підставі рішення
Васильківської міської ради від 25
вересня 2007 року № 555, державного акта на
право власності на земельну ділянку
від 30 травня 2006 року серії ЯГ
№ 202217, виданого на підставі рішення 17
сесії 4 скликання Васильківської
міської ради від 09 лютого 2006 року № 0701,
ОСОБА_4 на праві приватної
власності належить домоволодіння та
земелька ділянка площею 0,0606 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, що розташовані по АДРЕСА_1

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції, виходячи із
положень ст. ст. 60, 70 СК України, зробив
висновок, що зазначене вище майно є
спільною сумісною власністю подружжя і
підлягає поділу в рівних частках.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції, з висновком якого в цій
частині погодився й апеляційний суд,
виходив із його недоведеності.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалюючи в
цій частині нове рішення про відмову в
їх задоволенні, апеляційний суд
послався на відсутність дозволу
виконкому Васильківської міської ради
Київської області на переобладнання та
перепланування спірного будинку.

З такими висновками в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Так, поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-71 СК України
та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок", у спорах про поділ будинку в
натурі учасникам спільної часткової
власності на будинок може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з
відхиленням від розміру часток кожного
власника, суд з урахуванням конкретних
обставин може провести його зі зміною у
зв'язку з цим ідеальних часток і
присудженням грошової компенсації
учаснику спільної власності, частка
якого зменшилась.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
провадиться за наявності дозволу на це
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК). Якщо сторона оспорює рішення
виконкому щодо дозволу на
переобладнання та перепланування і
воно є необґрунтованим, суд може не
погодитись із ним, мотивуючи це в
рішенні.

При поділі жилого будинку суд
зобов'язаний зазначити в рішенні, яка
відокремлена (ізольована після
переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частку в
будинку вона складає, а також які
підсобні будівлі передаються власнику.

Дійшовши висновку, що спірний будинок є
спільним сумісним майном подружжя, суд
першої інстанції провів його поділ за
варіантом № 1 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
3219/12-43 від 7 вересня 2012 року, виконаної
Київським науково-дослідним
інститутом судових експертиз.

Заначений вище висновок містить три
варіанти поділу будинку й для кожного
варіанту наведений розрахунок
грошової компенсації учаснику
спільної власності, частка якого
змінилась.

Так, за варіантом №1 виділу в натурі
приміщень спірного жилого будинку
грошова компенсація на користь
власника квартири №1 становить 86 506,5
грн.

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не вирішив питання щодо
стягнення компенсації різниці часток.

Апеляційний суд, відмовивши у
задоволенні позову ОСОБА_3 у
зв'язку з відсутністю дозволу
виконкому Васильківської міської ради
Київської області на переобладнання та
перепланування спірного будинку, при
цьому, не врахував роз'яснення
постанови Пленуму Верховного суду
України «Про практику застосування
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на
будинок» від 4 жовтня 1991 року № 7, згідно
з якою при вирішенні справ про виділ в
натурі часток жилого будинку, що
спільною частковою власністю, судам
належить мати на увазі, що, виходячи зі
змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній
із сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку з
самостійним виходом (квартиру). Виділ
також може місце при наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі
неможливий, суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок
користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності. При
неможливості виділу частки будинку в
натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи.

Наведене свідчить, що суди першої та
апеляційної інстанцій в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя із передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У частині вирішення спору за
зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання
майна спільною сумісною власністю та
його поділ висновки судів
відповідають обставинам справи, які
установлені відповідно до вимог
процесуального закону, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які судами правильно
застосовані.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_6, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 13 січня 2014 року та рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 11
вересня 2013 року в частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

У решті рішення апеляційного суду
Київської області від 13 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

О.В. Попович