У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, яка діє у
власних інтересах та в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4, до
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи арбітражного керуючого
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, служба у
справах дітей Київського району м.
Харкова управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради,
товарна біржа «Всеукраїнський
торгівельний центр», приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання правочину недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником - ОСОБА_8, на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 у власних
інтересах та в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4
звернулася до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що їй на праві
власності належить 4/9 частки квартири
АДРЕСА_1, інші 5/9 часток цієї квартири
належали на праві власності її
колишньому чоловіку - ОСОБА_9 У
зазначеній квартирі зареєстровані та
постійно проживають вона і її
неповнолітній син - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою господарського суду
Харківської області від 1 лютого
2005 року приватного підприємця
ОСОБА_9 визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру. У жовтні 2012
року їй стало відомо, що 20 квітня
2012 року арбітражний керуючий ОСОБА_5
на виконання постанови суду від 1
лютого 2005 року та на підставі протоколу
№ 1 проведення відкритих торгів на
товарній біржі «Всеукраїнський
торгівельний центр» від 21 лютого
2012 року уклав 20 квітня 2012 року з
ОСОБА_6 договір купівлі-продажу
квартири, згідно з яким продав останній
належні ОСОБА_9 5/9 часток квартири
АДРЕСА_1.

Вважала, що вказаний правочин порушує
її права та права її неповнолітнього
сина, оскільки відчуження належної
ОСОБА_9 частки квартири проведено без
виділу частки банкрута зі спільного
майна в натурі для звернення стягнення
на неї, без урахування її переважного
права купівлі частки в праві спільної
часткової власності, без дозволу
органу опіки та піклування на
укладення договору купівлі-продажу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
суд на підставі ст. ст. 15, 16, ч. 1 ст. 203, чч.
1, 3 ст. 215 ЦК України визнати недійсним
договір купівлі-продажу від 20 квітня 2012
року.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 14 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсним
договір купівлі-продажу 5/9 часток
квартири АДРЕСА_1, укладений 20 квітня 2012
року між арбітражним керуючим ОСОБА_5
та ОСОБА_6 Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_8,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що договір
купівлі-продажу 5/9 часток квартири
АДРЕСА_1 порушує права позивача на
першочергову купівлю частки у праві
спільної часткової власності на
квартиру та права її неповнолітнього
сина, оскільки укладений без дозволу
органу опіки та піклування.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що продаж 5/9 часток спірної
квартири здійснено на відкритих
торгах, тому ОСОБА_3 не мала переважного
права перед іншими особами на купівлю
частки у праві спільної часткової
власності. Разом з тим права
неповнолітнього ОСОБА_4 не були
порушені, оскільки він не являється
власником спірної квартири, крім того,
після укладення спірного договору він
залишився зареєстрованим у квартирі та
постійно проживає там із матір'ю.

Також апеляційний суд зазначив, що
ОСОБА_6 залучена до участі в справі в
якості третьої особи, а не в якості
відповідача, тому місцевий суд,
визнавши договір купівлі-продажу
недійсним, порушив її права та
обов'язки, передбачені діючим
законодавством

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі
договору дарування від 27 червня
2001 року позивач є власником 4/9 часток
двокімнатної квартири АДРЕСА_1
житловою площею 26,3 кв. м, загальною
площею 45,4 кв. м. Право власності на інші
5/9 часток цієї квартири належало
ОСОБА_9, який перебував у шлюбі з
позивачем до 1 грудня 2004 року.

Постановою господарського суду
Харківської області від 1 лютого 2005
року приватного підприємця ОСОБА_9
визнано банкрутом і порушено
ліквідаційну процедуру. Ухвалою
господарського суду від 1 серпня 2005
року затверджено ліквідаційний звіт,
баланс і припинена підприємницька
діяльність приватного підприємця
ОСОБА_9

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 2 жовтня 2012
року ухвалу того ж суду щодо
затвердження ліквідаційного балансу
скасовано для надання додаткових даних
у зв'язку з наданням представником
боржника листа голови опікунської ради
Київського району м. Харкова, яким було
висловлено заперечення щодо продажу
квартири АДРЕСА_1, що може привести до
порушення житлових прав малолітнього
ОСОБА_4, а також доведено до відома, що
частка ОСОБА_9 у цій квартирі не
виділена в натурі, тому не може бути
предметом продажу на аукціоні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 20
квітня 2012 року арбітражний керуючий
ОСОБА_5 на виконання постанови суду від
1 лютого 2005 року та на підставі
протоколу № 1 проведення відкритих
торгів на товарній біржі
«Всеукраїнський торгівельний центр»
від 21 лютого 2012 року уклав 20 квітня 2012
року з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу
квартири, згідно з яким продав останній
належні ОСОБА_9 5/9 часток квартири
АДРЕСА_1.

Виходячи з аналізу правової природи
процедури реалізації майна на
прилюдних торгах, яка полягає в продажу
майна, тобто в забезпеченні переходу
права власності на майно боржника, на
яке звернено стягнення, до покупця -
учасника прилюдних торгів, та
ураховуючи особливості, передбачені
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі-продажу майна на публічних
торгах, а відтак є правочином. Таким же
правочином є і проведення відкритих
торгів на біржі.

Отже, на ці правовідносини поширюються
положення закону, що регулюють
відносини договору купівлі-продажу,
тому посилання апеляційного суду на те,
що при здійсненні торгів на
співвласника не поширюються положення
ст. 362 ЦК України про переважне право
купівлі частки у праві спільної
часткової власності безпідставні.

Також суд не звернув уваги на ст. 44
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», якою надано
право ліквідатору майна здійснити
продаж майна банкрута, у тому числі
шляхом продажу безпосередньо фізичній
чи юридичній особі. Установлено, що
арбітражний керуючий обрав спосіб
продажу майна за договором
купівлі-продажу безпосередньо
фізичній особі.

Приписами ст. 362 ЦК України у разі
продажу частки у праві спільної
часткової власності співвласник має
переважне право перед іншими особами
на її купівлю за ціною, оголошеною для
продажу, та на інших рівних умовах, крім
випадку продажу з публічних торгів.
Продавець частки у праві спільної
часткової власності зобов'язаний
письмово повідомити інших
співвласників про намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови, на
яких він її продає.

З матеріалів справи та касаційної
скарги вбачається, що в квітні 2009 року
позивач отримала від приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 заяву
арбітражного керуючого ОСОБА_11 з
повідомленням, що вона має право
реалізувати своє право співвласника
першочергової купівлі частини
квартири за вказаною в заяві ціною та
визначений строк для надання згоди - 1
місяць.

Так, 26 травня 2009 року приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 було
передано заяву позивача з дотриманням
визначеного строку на ім'я
арбітражного керуючого ОСОБА_11 про
надання її згоди на купівлю частини
квартири за визначеною ціною -
50 600 грн.

Зазначена заява є відповіддю на
пропозицію арбітражного керуючого про
переважне право на купівлю частини
квартири (а.с. 74, 75).

Таким чином, апеляційний суд не прийняв
до уваги, що арбітражним керуючим
ОСОБА_11 було вибрано спосіб продажу
майна банкрута безпосередньо фізичній
особі - ОСОБА_3, за найвищою ціною, однак
у порушення вимог ст. 362 ЦК України
вказаний спосіб продажу було змінено
відповідачем ОСОБА_5 та здійснено
продаж з відкритих торгів 5/9 частки
спірної квартири за ціною - 13 200 грн.

Також матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживають в
спірній квартирі та безперешкодно
користувалися всією квартирою.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачено, що
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятись від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» органи
опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють житлових прав
і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Однак одним із правочинів, які не
можуть вчиняти батьки або особи, які їх
замінюють, без дозволу органів опіки та
піклування, відповідно до ст. 177 СК
України, ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» та ч. 3
ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства», є відмова від майнових прав
дитини, до яких відноситься і право
користування жилим приміщенням.

Крім того, ОСОБА_3 посилалась на те, що
предметом торгів не може бути частина
квартири, не виділена в натурі, й на ці
доводи апеляційний суд своїх висновків
у порушення ст. ст. 62, 214, 303, 316 ЦПК
України взагалі не зробив.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України апеляційний суд на
зазначені вище положення закону та на
доводи позивача уваги не звернув, не
встановив фактичних обставин, не
застосував до спірних правовідносин
закон, який підлягав застосуванню та
дійшов передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_8, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 25 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська