Справа № 2-16/2011p.
Провадження 2/0202/1/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 червня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді:
Слюсар Л.П.

при секретарі : Фісун
К.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Гаражного кооперативу «Автомобіліст»,
Виконавчого комітету Індустріальної
районної у м. Дніпропетровську ради,
про визнання права власності на ?
частину гаража та виділі її в натурі,
визнання недійсним рішення
уповноважених від загальних зборів
Гаражного кооперативу « Автомобіліст»
від 20.06.1996 року за №87 та рішення
Виконавчого комітету Індустріальної
районної у м. Дніпропетровську ради
від 16.08.1996 року за №323, витребування
майна із чужого незаконного володіння
в натурі чи відшкодування матеріальних
збитків та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 1997 року позивачка
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання права
власності на пай і гараж, витребування
його із чужого незаконного володіння,
посилаючись на те, що гараж АДРЕСА_1
вона будувала із чоловіком і
користувалася ним спільно, він належав
їм на праві спільної сумісної
власності і в неї переважне право на
вступ в члени кооперативу, і чоловік
не мав права розпоряджатися
самостійно гаражем.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 21 січня 1999
року в задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою судової колегії в цивільних
справах від 05 липня 1999 року рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 21 січня 1999 року
скасовано і справу направлено на новий
розгляд.

В ході нового розгляду справи
позивачкою позовні вимоги були
уточнені та визначені сторони по
справі. В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка в своїй позовній
заяві від 20.12.1999 року (т.1 а.с.247-250)
посилалася на те, що в серпні 1962 року
вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_4. В
період шлюбу 10.09.1965 року її чоловік був
прийнятий в члени гаражного
кооперативу «Автомобіліст», який
розташований за адресою: м.
Дніпропетровськ, вул. Байкальська,15.
Її чоловікові в АДРЕСА_1 була виділена
земельна ділянка для будівництва
гаражу. Гараж був збудований з
чоловіком спільно, за рахунок їх
спільних грошових коштів і трудової
участі, повністю був сплачений
пайовий внесок. В боксі знаходився
легковий автомобіль марки « Волга»,
який належав матері чоловіка, ОСОБА_5, в
підвалі зберігалися овочі, фрукти та
інше. В 1995 році ОСОБА_4 разом із
спільним сином ОСОБА_6, закінчили
будівництво другого гаражу під
АДРЕСА_2. Ключі від вказаного гаражу
він передав сину. В той час у неї
виникла необхідність в приміщенні, де
можна було б зберігати будівельні
матеріали і інше майно, яке
призначалося для будівництва і
облаштування дачі. Оскільки в гаражі
АДРЕСА_1 знаходився автомобіль «
Волга», то її колишній чоловік ОСОБА_4
надав їй в користування гараж під
АДРЕСА_2, де він нічого не зберігав.
Оскільки новий гараж її чоловік мав
намір оформити на неї або сина, то вона
не хвилювалася за старий гараж,
будівельні матеріали і інше майно, яке
було завезене нею в 1995-1997 роках. Про
всі ці обставини знала ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер. В
липні 1997 року вона останній раз
завезла належне їй майно в гараж
АДРЕСА_2, після чого віддала ключі
ОСОБА_2, яка обіцяла зберегти її майно і
не продавати гараж. На початку
листопада 1997 року голова АДРЕСА_1
Литвин А.В. повідомив її, про те, що
спірний гараж з 10 лютого 1996 року
закріплено за ОСОБА_2 на підставі
заяви ОСОБА_4, яка датована 10.02.1996 року.
Вказала, що засідання уповноважених
ГК « Автомобіліст» ОСОБА_2 в члени
кооперативу не приймало. Голова ГК «
Автомобіліст» не запрошувала ОСОБА_4
на засідання на 20 червня 1996 року. В
засіданні не було витребувано
свідоцтво про шлюб з ОСОБА_2
Виконавчий комітет Індустріальної
районної ради на засіданні 16.08.1996 року
не розглядав питання відносно ОСОБА_2
про прийняття її в члени ГК «
Автомобіліст» і виділення земельної
ділянки в АДРЕСА_1. В виписці із рішення
№323 від 16.08.1996 року, яка завірена
підписом голови Індустріальної
районної ради Союзу автомобілістів
України В.І. Малімоном, містяться
неправдиві відомості. Після смерті
ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона не
змогла користуватися гаражем в
АДРЕСА_1. Просила суд: визнати за нею
право власності на ? частину гаража
АДРЕСА_1 і виділити його в натурі в
гаражному кооперативі «
Автомобіліст»; визнати недійсними
рішення уповноважених від загальних
зборів ГК « Автомобіліст» від 20.06.1996
року №87, виконавчого комітету
Індустріальної райради народних
депутатів від 16.08.1996 року №323 відносно
ОСОБА_2

Крім того 27.12.1999 року ОСОБА_1 було
подано позовну заяву про витребування
майна із чужого незаконного володіння
в натурі або стягнення матеріальних
збитків та моральної шкоди ( т.1 а.с.252-253).
В даній позовній заяві позивачка
вказала перелік майна, яке нею було
завезено в гараж АДРЕСА_2, який був
продано ОСОБА_2 в листопаді 1997 року.
Нею було завезено в гараж: двері
металеві з замком ( розмір 2м.10 см. х80
см.); сітка металева -26 штук ( розмір
2м.х1,50 см.); лист оцинкований -4 шт.; стіл
металевий ( розмір 1м.10 см. х60 см.);
драбина металева для льоху з поручнем
довжина 2,5 м.; драбина металева для
2-го поверху з поручнем довжина 3м.30 см.;
стелаж металевий розбірний ( розм..1,5
м х1 м.20 см.); арматура - 16 шт, висотою 1
мю.35 см.; стійки металеві із труби для
паркану висотою 2м.05 см. -10 шт.; труба
металева -1 шт.; 2 шафи; журнальний сіл;
медичний стіл; дитячий стіл;
деревно-стружкову плиту в кількості 70
кв.м. В результаті не повернення
майна позивачка не збудувала дачний
будинок, їй не відомо де знаходиться
перелічене майно, воно знаходиться в
незаконному володінні ОСОБА_2 Вважає,
що діями ОСОБА_2 їй спричинено
моральну шкоду, яка нею оцінена в 10000
грн. Просила суд: зобов'язати ОСОБА_2
повернути їй майно в натурі або
стягнути з неї вартість майна 5000 грн.
та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Цивільна справа з вересня 1999 року
перебувала в провадженні судді
Чебикіна В.П.

Ухвалою голови Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
23 травня 2000 року було задоволено
заявлений ОСОБА_1 відвід судді Чебикіну
В.П. та цивільна справа була
передана на розгляд судді Логвиненко
В.М.

Цивільна справа з травня 2000 року по
жовтень 2003 року знаходилася в
провадженні судді Логвиненко В.М.

В жовтні 2003 року цивільна справа була
передана на розгляд судді Дружиніну
К.М.

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська провадження
по справі було призупинено до розгляду
кримінальної справи №64031256, яке
знаходиться в провадженні
Індустріального РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області ( т.2 а.с. 222).

Ухвалою Індустріального районного
суду м. дніпропетровська від 29 вересня
2006 року провадження по цивільній
справі відновлено ( т.2 а.с.225).

29.09.2006 року суддею Дружиніним К.М. було
заявлено самовідвід та цивільну
справу передано на розгляд судді
Грищенко В.М., яка була прийнята ним до
провадження 06 жовтня 2006 року ( т.2
а.с.226,227,236).

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 14
листопада 2006 року позовна заява
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права
власності залишена без розгляду ( т.2
а.с.234).

Ухвалою колегії суддів судової палати
з цивільних справ Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31
березня 2008 року ухвала
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 14 листопада 2006
року скасована і справа направлена на
новий розгляд до того ж суду ( т.2
а.с.279-280).

З квітня 2008 року цивільна справа
перебувала в провадженні судді
Грищенко В.М.

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 30 травня
2008 року провадження у цивільній справі
зупинено до розгляду кримінальної
справи №64031256, яка знаходиться в
провадженні Індустріального РВ ДМУ
УМВС України у Дніпропетровській
області.

Відповідно до наказу Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська №43
від 16 серпня 2010 року у зв'язку з
закінченням у Грищенко В.М.
повноважень судді Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська
справа передана Циганкову Віталію
Олександровичу ( т.3 а.с.11).

Розпорядженням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська №2
від 07 липня 2011 року про призначення
повторного автоматичного розподілу
справ, цивільна справа надійшла в
провадження судді Слюсар Л.П. ( т.3 а.с.14)

На неодноразові запити до начальника
Індустріального РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області щодо
надання інформації стосовно розгляду
кримінальної справи №647031256 було 25.04.2013
року отримано відповідь про зупинення
досудового слідства на підставі п.3
ст.206 КПК України.

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 18 травня
2013 року було відновлено провадження у
справі.

На неодноразові клопотання ОСОБА_1
судом направлялися запити щодо місця
знаходження кримінальної справи та
надання копій постанов по
кримінальній справі.

Відповідно до листа Головного
управління МВС України в
Дніпропетровській області від 28.11.2013
року за № 8/9094 кримінальну справу
№64031256 ( арх. №2-2396 р.) знищено по
закінченню терміну зберігання, на
підставі п. 542 наказу МВС України від
04.06.2002 року №519 ( т. 3 а.с.72).

11.06.2014 року Слідчим управлінням
Головного управління МВС України в
Дніпропетровській області надіслані:
Постанова від 12 червня 2008 року про
закриття кримінальної справи №64031256
за ч.ч.1 і 3 ст.358 КК України відносно
ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року в
зв'язку зі смертю, та Постанова від 12
червня 2008 року про відмову в порушенні
кримінальної справи № 64031256 за фактом
підробки документу, за ознаками
злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК
України відносно ОСОБА_2 за
відсутністю в діях складу злочину ( т.3
а.с. 121-123).

Враховуючи суперечливість протоколів
судових засідань 1999 - 2003 років,
відсутність ухвали щодо відмови в
прийнятті чи поверненні позовної
заяви від 27.12.1999 року, вхідний №6378,
судом об'єднані в одне провадження дві
позовні заяви, які наявні в матеріалах
справи, та здійснено їх розгляд.

В судовому засіданні позивачка
підтримала позовні заяви та просила
суд позов задовольнити. Наполягала на
відкладенні судового засідання в
зв'язку з необхідністю витребування
кримінальної справи 64031256 та
можливістю уточнення позовних заяв.
Однак суд беручи до уваги, що позивачка
ще 02 грудня 2013 року просила суд
відкласти розгляд справи у зв'язку з
необхідністю уточнення позовних вимог,
які до даного часу не уточнені та
приймаючи до уваги лист Головного
управління МВС України в
Дніпропетровській області від 28.11.2013
року №8/9094 про знищення кримінальної
справи №64031256 по закінченню терміну
зберігання ( т.3 а.с.72) та наявність двох
постанов, прийшов до висновку, що
позивачка зловживає своїми правами та
унеможливлює розгляд справи, що також
підтверджується і матеріалами справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилася. Відповідно до
листів просила розглядати справу в її
відсутності за станом здоров'я.
Відповідачкою надані письмові
пояснення. Відповідно до пояснень
позовні вимоги не визнала. Вважає, що
позивачка навмисно затягує розгляд
цивільної справи, оскільки за законом
вона не має жодних прав на спірний
гараж, їй просто хочеться познущатися
із відповідачки і вона маніпулює
судом. Вказала, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 1985
року , який залишив на неї заповіт та
була єдиною спадкоємицею після смерті
чоловіка. Шлюб між її чоловіком та
позивачкою розірвано в 1981 році, а з
позовом про визнання за нею права
власності на спірний гараж вона
звернулася до суду в 1997 році, через 16
років після розірвання шлюбу,
пропустивши всі строки позовної
давності. Позивачка ніколи гаражем
АДРЕСА_2 не користувалася, її син
ОСОБА_6 користувався гаражем з 1995-1997
рік, він тримав в ньому картоплю. Ключі
від гаражу ОСОБА_6 їм повернув в 1997
році, так, як виїздив на постійне місце
проживання в Ізраїль. Тому жодних
речей позивачки в гаражі немає,
оскільки вона ним не користувалася, а
користувався її син. Просила в
задоволені позову відмовити.

Представник відповідача
Обслуговуючого кооперативу
«Гаражного кооперативу»
«Автомобіліст» в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав. Просив суд
ухвалити рішення відповідно до
чинного законодавства.

Представник відповідача Виконавчого
комітету Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради в судове
засідання не з'явився. Про час і місце
слухання справи повідомлявся належним
чином, про що свідчать відмітки про
вручення. Про причину неявки суд не
повідомив.

Суд, вислухавши пояснення позивачки,
представника відповідача, дослідивши
докази по справі, вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка по справі ОСОБА_1
зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 10 серпня
1962 року ( т.1 а.с.6). В шлюбі народився син
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с. 5).
Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 09 січня 1976
року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
розірвано. В ході розгляду справи
встановлено, що сім'я давно розпалася,
на протязі декілька років спільне
господарство не ведеться, відносини
неприязні, ніхто не бажає поновлення
сім'ї ( т.1 а.с.98) . Свідоцтво про
розірвання шлюбу отримано позивачкою
8 вересня 1981 року ( т.1 а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про шлюб
НОМЕР_1 ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із
ОСОБА_2 29 листопада 1985 року ( т.1 а.с.210).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року ( т.2 а.с.
160).

Відповідно до заповіту від 21 листопада
1996 року посвідченого державним
нотаріусом Четвертої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори Криворотько В.М.,
зареєстрованому в реєстрі за № 3-4092,
ОСОБА_4 на випадок своє смерті
заповідав все майно, де б воно не було і
з чого б воно не складалося, і взагалі
що йому буде належати на день смерті, і
на що він за законом матиме ОСОБА_2 ( т.2
а.с.161).

Відповідно до спадкової справи №897/97
заведеної Четвертою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, після померлого
16.05.1997 року ОСОБА_4 ( т.2 а.с.154-173) , з
заявою про прийняття спадщини за
заповітом звернулася його дружина
ОСОБА_2. Крім того з заявою звернувся
син ОСОБА_6 та ОСОБА_1, яка в своїй заяві
до нотаріальної контори про прийняття
спадщини вказує, що вона є дружиною
померлого. (т.2 а.с.157,158,159) .

Відповідно до ст. 86 Цивільного кодексу
Української РСР, 1963 року, відносини
власності регулюються Законом
України «Про власність», цим Кодексом,
іншими законодавчими актами. ( із
змінами, внесеними Законом № 3718-12 від
16.12.93)

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про власність»,
(1991 р. та був чинним до 20.06.07р.), член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в
користування, набуває права власності
на це майно.

Як роз`яснено в п.п. б п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 20
від 22.12.95 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» слід враховувати, що при
повному внесені пайових внесків за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані члену житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, у особи, яка має право на
частку в пайових внесках, виникає право
власності на відповідну частку
квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

За вимог ст. 16 ЗУ «Про власність», майно,
нажите подружжям за час шлюбу, належить
їм на праві спільної сумісної
власності. Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом
про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, від 27.06.1969р., який втратив
чинність з 01.01.2004р., майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Аналогічні норми закону містяться і в
Сімейному кодексі України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом право спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст.68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Відповідно до рішення
Амур-Нижньодніпровської райради від 10
листопада 1965 року №1065 ОСОБА_4 було
дозволено будівництво гаражу на
площадці кв.373-б, де він самостійно
збудував гараж, який зареєстровано під
АДРЕСА_1. Пайовий внесок в касу
кооперативу він не оплачував (т.2 а.с. 122)

Відповідно до листів ГК «
Автомобіліст» від 04.08.2002 року, 04.08.2002
року ОСОБА_4 не вносив пайовий
членський внесок на будівництво
кооперативного майна, а вносив
щорічний внесок в розмірі 12 рублів 00
коп. на утримання адмінперсоналу,
охорону, користування електроенергією,
водою, вивіз сміття. (т.2 а.с.124,125 ).

Згідно до листа КП ДМБТІ від 16.09.2002
року за №581/к станом на 10.09.2002 року,
право власності на гараж за гр. ОСОБА_4
у м. Дніпропетровську не
зареєстровано. При інвентаризації
гаражно-будівельного кооперативу
«Автомобіліст» по вул. Батумській в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська в 1983 році за гр.
ОСОБА_4 значиться гараж у АДРЕСА_1 (т.2
а.с.173).

Аналізуючи вищезазначені норми закону
та документи надані головою АДРЕСА_1
суд приходить до висновку, що пайові
внески не сплачувалися, однак гараж
збудовано в період шлюбу з позивачкою.

10.02.1996 року ОСОБА_4 звернувся до ГК «
Автомобіліст» з заявою про виключення
його з членів кооперативу та
закріплення гаражу за дружиною ОСОБА_2
( т.1 а.с.15), а ОСОБА_2 подано заяву до ГК
« Автомобіліст» про прийняття в члени
кооперативу ( т.1 а.с.16).

Відповідно до книжки члена
кооперативу ОСОБА_2 є власником гаражу
АДРЕСА_1 на підставі рішення загальних
зборів кооперативу №87 від 10.02.1996 року
( т.1 а.с.211).

Згідно протоколу №87 від 20.06.1996 року
засідання уповноважених від загальних
зборів гаражного кооперативу «
Автомобіліст» від 20.06.1996 року ( т.1 а.с.
217-217 а), під головуванням Литвина
Анатолія Володимировича, з повісткою
дня про зміну власників гаражів в
зв'язку з продажем і зміною місця
проживання заслухано 11 заяв та
вирішено питання щодо 11 заяв, в
протоколі під порядковим номером 11
вказано члена кооперативу ОСОБА_15, та в
даному протоколі відсутня заява
ОСОБА_4 щодо переводу його гаражу на
ОСОБА_2

Однак як вбачається із іншої копії
протоколу №87 від 20.06.1996 року
засідання уповноважених від загальних
зборів гаражного кооперативу
«Автомобіліст» від 20.06.1996 року ( т.3 а.с.
129-131), під головуванням ОСОБА_7, з
повісткою дня про зміну власників
гаражів в зв'язку з продажем і зміною
місця проживання заслухано 11 заяв та
вирішено питання щодо 11 заяв, в
даному протоколі двічі вказано №11 де
вже внесено заяву ОСОБА_4 та двічі
вказано №7.

Рішенням виконавчого комітету
Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради №323 від 16.08.1996
року затверджено рішення загальних
зборів гаражних кооперативів про
прийому в члени кооперативів та
виділення місць під гаражі ( т.1 а.с. 216,
т.3 а.с.127) та затверджено протокол №87
від 20 червня 1996 року АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні встановлено, про
що не заперечував голова
Обслуговуючого кооперативу « Гаражний
кооператив « Автомобіліст» в
Протоколі №87 від 20.06.2006 року, який був
наданий на затвердження рішенням
виконавчого комітету був відсутній
запис про розгляд заяви ОСОБА_4 про
перевід гаражу на дружину ОСОБА_2 та
відсутній запис щодо видачі рішення
виконкому на ОСОБА_2, а тому виписка із
рішення №323 від 16.08.1996 року, яка
підписана головою Індустріальної
райради Союзу автомобілістів України
ОСОБА_8 не відповідає фактичним
обставинам та є підробною.

Відповідно до Постанови про закриття
кримінальної справи в зв'язку зі
смертю від 12 червня 2008 року,
кримінальну справа №64031256 за ч.ч.1 і 3
ст.358 КК України відносно ОСОБА_8,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, ОСОБА_7,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, закрито
на підставі п.8 ст.6 КПК України. В ході
розслідування кримінальної справи
проведено три експертизи та
встановлено, що рукописні записи в
виписці із рішення №323 від 16.08.1996 року
виконкому Індустріальної районної
ради народних депутатів, а також
рукописні записи і підпис від імені
ОСОБА_7 в протоколі від 20.06.1996 року
засідання уповноважених від загальних
зборів гаражного кооперативу «
Автомобіліст», виконанні ОСОБА_7 та ним
виготовлені копії протоколу №87 від
20.06.1996 року. ( т.3 а.с.121-122).

Відповідно до Постанови про відмову в
порушені кримінальної справи відносно
особи від 12 червня 2008 року в порушені
кримінальної справи №64031256 за фактом
підробки документу, за ознаками
злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК
України відносно ОСОБА_2 відмовлено
на підставі п.2 ст.6 КПК України, за
відсутністю в діянні складу злочину.

В ході досудового розслідування не
встановлено підроблення ОСОБА_2
документів, а також в ході проведення
досудового слідства встановлено особу
яка виконувала рукописні записи в
виписці із рішення №323 від 16.08.1996 року і
в протоколі №87 від 20.06.1996 року, а саме
ОСОБА_7, відповідно в діях ОСОБА_2
відсутній склад злочину передбачений
ч.1 ст.358 КК України ( т.3 а.с. 123).

Виходячи із вищевикладеного та
оцінюючи докази в їх сукупності суд не
вбачає законних підстав для визнання
недійсним рішень уповноважених від
загальних зборів ГК «Автомобіліст» від
20.06.1996 року №87 та рішення виконавчого
комітету Індустріальної районної ради
народних депутатів від 16.087.1996 року №323
відносно ОСОБА_2, оскільки такі рішення
відносно ОСОБА_2 не приймалися.

Щодо заявлених позивачкою позовних
вимог про визнання права власності на ?
частину гаражу та виділення його в
натурі.

В судовому засіданні встановлено що
шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 розірвано
Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 09 січня 1976
року ( т.1 а.с.98), свідоцтво про
розірвання шлюбу отримано ОСОБА_1 08
вересня 1981 року. В ході розгляду
справи про розірвання шлюбу
встановлено, що сім'я давно розпалася,
на протязі декілька років не ведеться
спільне господарство, відносини
неприязні, ніхто не бажає збереження
сім'ї.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, яке
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

З позовною заявою про поділ майна
подружжя ОСОБА_1 звернулася після
смерті ОСОБА_4 11.11.1997 року, відповідачка
ОСОБА_2 в своїх письмових заявах
просила суд застосувати строк
позовної давності до вимог позивачки.

Стосовно позовної давності, яку
просить застосувати до даних
правовідносин відповідачка, то суд
приходить до висновку, що оскільки
частиною 3 статті 29 КпШС України, який
був чинним до 1 січня 2004 року, було
встановлено, що до вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності. Зазначений
трирічний строк позовної давності для
вимог про поділ майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя,
застосовується судом, коли ці вимоги
про поділ заявлені після розірвання
шлюбу, незалежно від заяв сторін і
обчислюється починаючи з дня, коли
котрийсь із розведеного подружжя
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення його права на це майно після
розірвання шлюбу.

Суд критично відноситься до тверджень
позивачки про те, що про порушення
своїх прав вона дізналася лише після
смерті колишнього чоловіка, оскільки
нею не надано жодних доказів щодо
спільного користування гаражем, крім
того маючи юридичну освіту та
отримавши 08.09.1981 році свідоцтво про
розірвання шлюбу позивачка не
скористалася своїм правом і звернулася
в суд лише після смерті ОСОБА_4 11.11.1997
року, через 16 років.

Виходячи із вищевикладеного суд не
вбачає законних підстав для
задоволення позовних вимог позивачки в
цій частині у зв'язку з закінченням
строку позовної давності та вимушений
в цій частині позові відмовити.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про витребування майна із
чужого незаконного володіння в натурі
або стягнення матеріальної шкоди та
моральної шкоди.

Згідно до довідки Автогаражного
кооперативу « Енергетик» від 25.11.1997
року ОСОБА_4 було виділено місто під
гараж АДРЕСА_2 і він являвся членом
кооперативу з 05.02.1995 року ( т.1 а.с.22) .

В судовому засіданні позивачка
вказувала на те, що вона користувалася
гаражем АДРЕСА_2, який був збудований її
колишнім чоловіком та зберігала в
ньому будівельні матеріали та майно:
двері металеві з замком ( розмір 2м.10 см.
х80 см.); сітка металева -26 штук ( розмір
2м.х1,50 см.); лист оцинкований -4 шт.; стіл
металевий ( розмір 1м.10 см. х60 см.);
драбина металева для льоху з поручнем
довжина 2,5 м.; драбина металева для
2-го поверху з поручнем довжина 3м.30 см.;
стелаж металевий розбірний ( розм..1,5
м х1 м.20 см.); арматура - 16 шт., висотою 1
мю.35 см.; стійки металеві із труби для
паркану висотою 2м.05 см. -10 шт.; труба
металева -1 шт.; 2 шафи; журнальний сіл;
медичний стіл; дитячий стіл;
деревно-стружкову плиту в кількості 70
кв.м. і які не були повернені їй
відповідачкою після смерті ОСОБА_4, а
гараж було продано в 1997 році. В своїх
запереченнях відповідачка вказала на
те, що позивачка не користувалася
гаражем АДРЕСА_2 та не зберігала в
ньому ніяких речей, гаражем незначний
час користувався син позивачки та її
чоловіка, однак в 1997 році він віддав
ключі від гаражу оскільки виїздив на
ПМП до Ізраїлю.

Оскільки позивачем не надано суду
жодного доказу щодо укладання
договору схову та зберігання в
гаражі АДРЕСА_2 перелічених нею
будівельних матеріалів та майна, також
суд критично відноситься до наданих
позивачкою накладних (т.1 а.с. 219-246), із
яких вбачається, що надані накладні за
періоди 1992 - 1997 рік, а позивачка сама в
судовому засіданні вказувала на те, що
в той час нею будувався дачний будинок,
вона також не вказала місце
зберігання даних матеріалів до
будівництва гаражу АДРЕСА_2. Крім той
суд бере до уваги той факт, що
позивачкою заявлено взаємовиключні
вимоги, а саме витребування майна (
ст.413 ЦК УРСР, договір схову) або
стягнення 5000 грн. ( ст.148 ЦК УРСР
розрахунки при поверненні речей із
незаконного володіння), тому виходячи
із вищевикладеного суд не вбачає
законних підстав для задоволення
позовних вимог в цій частині позову.

Позивачкою заявлені позовні вимоги
щодо стягнення моральної шкоди в
розмірі 10000 грн.

Відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР моральна (
немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діянням
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяне не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

Згідно п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 " Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зі змінами, внесеними
постановою від 25.05.2001 року №5, розмір
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди суд визнає залежно від характеру
та обсягу страждань ( фізичних,
душевних, психологічних тощо), яких
зазнав позивач, характеру немайнових
втрат та з урахуванням інших обставин.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено, що відповідачкою жодним
чином права позивачки не порушено, в
задоволені позовних вимог їй
відмовлено, а тому суд не вбачає
законних підстав для задоволення
позовних вимог в частині стягнення
моральної шкоди та вимушений в
задоволені позовних вимог в цій
частині відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до усього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України беручи
до уваги, що позивачкою при первинній
подачі позову було оплачено судовий
збір, а при подачі уточної позовної
заяви та позовної заяви судовий збір
не оплачувався, а в задоволені позовних
вимог їй відмовлено, то суд приходить
до висновку про стягнення із позивачки
на користь держави судового збору від
заявлених вимог майнового характеру 243
грн. 60 коп. та немайнового характеру 243
грн. 60 коп.

Керуючись: ст.ст.22,28 КПшС, ст.440,440-1 ЦК
УРСР ст. ст.15,16,319,388,1167 ЦК України, ст. 3,7,
11,15,27,30, 60,61,88,169, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Гаражного кооперативу
«Автомобіліст», Виконавчого комітету
Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради, про визнання
права власності на ? частину гаража та
виділі її в натурі, визнання недійсним
рішення уповноважених від загальних
зборів Гаражного кооперативу «
Автомобіліст» від 20.06.1996 року за №87 та
рішення Виконавчого комітету
Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради від 16.08.1996 року
за №323 витребування майна із чужого
незаконного володіння в натурі чи
відшкодування матеріальних збитків
та моральної шкоди - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі протягом
десяти днів з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Л.П. Слюсар