Справа № 731/37/14
Провадження № 2/731/37/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року

смт. Варва

Варвинський
районний суд Чернігівської області

в складі: головуючого-судді
- Павлова В.Г.,

секретаря
- Петренко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду смт. Варва
Чернігівської області заяву про
забезпечення позову в цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третьої особи - приватного нотаріуса
Прилуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя
та визнання недійсним договору
купівлі-продажу будинку -

ВСТАНОВИВ:

15.01.2014 року позивач звернувся до
Варвинського районного суду з позовною
заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи
- приватного нотаріуса Прилуцького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та визнання
недійсним договору купівлі-продажу
будинку.

Одночасно з позовною заявою до суду
надана і заява про забезпечення позову,
в якій ставиться питання про
накладення арешту на житловий будинок
з господарсько-побутовими будівлями,
який розташований в АДРЕСА_1; заборони
ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо
виселення та зняття з реєстраційного
обліку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з
вищевказаного житлового будинку, а
також звільнення з нього речей
домашнього вжитку належних останнім на
праві власності.

Обґрунтування необхідності
задоволення заяви про забезпечення
позову зводиться до того, що позивачем
подано до суду позовну заяву однією з
вимог якого є визнання майна -
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями,
який розташований в АДРЕСА_1, спільною
сумісною власністю подружжя, в разі
задоволення якої, будуть наявні
підстави для оскарження договору
купівлі-продажу спірного будинку, яким
і було відчужене майно його колишньою
дружиною. Окрім того, мотивуючи вжиття
відповідних заходів, позивач вказує на
можливість забезпечення реального
виконання рішення суду, оскільки
відповідач ОСОБА_3 може перепродати або
подарувати вказаний будинок.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для вжиття судом обраних
позивачем заходів забезпечення позову,
оскільки позивачем необґрунтовано та
не доведено наявності підстав для
вжиття таких заходів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідженню та доведенню перед судом
їх переконливості. Ці загальні правила
процедури стосуються всіх стадій руху
судової справи.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про
забезпечення позову розглядається
судом, у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження без
повідомлення відповідача та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.15 ЦК України визначено,
що кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст.151,152 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду. Позов
забезпечується накладенням арешту на
майно або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Арешт майна - це накладання заборони на
право розпоряджатися майном з метою
його збереження до визначення
подальшої долі цього майна.
Процесуальний порядок арешту майна
полягає у виявленні майна, його описі,
опечатуванні та передачі його на
зберігання.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має врахувати наскільки
конкретний захід, який пропонується
вжити, пов'язаний з предметом позову,
наскільки він співмірний позовній
вимозі, і яким чином цей захід фактично
реалізує мету його вжиття.

Як вбачається з заявлених позовних
вимог матеріального характеру, позивач
вказує ймовірну на належність йому ?
частини житлового будинку
господарсько-побутовими будівлями, які
розташовані в АДРЕСА_1, проте згідно
заяви про забезпечення позову останній
наполягає на накладенні арешту на весь
об'єкт нерухомості, одночасно
заборонивши належному власнику майна
вчиняти будь-які дії як щодо його
виселення, зняття з реєстраційного
обліку, так і щодо звільнення з будинку
речей домашнього вжитку, належних
заявникові на праві власності. Тобто,
позивач в порушення вимог ч.3 ст.152 ЦПК
України, просить накласти арешт на
майно, вартість якого беззаперечно в
двічі перевищує розмір заявлених ним
же позовних вимог, що є очевидно
неспіврозмірним заявленим вимогам.

Окрім того, положеннями ст.41
Конституцією України та ст.1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(ч.2 ст.328 ЦК України). Відповідно до ст.204
ЦК України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Забезпечення позову в заявлених
позивачем виді та розміру беззаперечно
спричинить безпідставне обмеження
конституційних прав належного
власника майна, оскільки фактично буде
нівельовано принцип непорушності
права приватної власності, який
гарантований як Конституцією України
так і іншими міжнародними
нормативно-правовими актами.

Враховуючи той факт, що спірний
житловий будинок набуто відповідачем
ОСОБА_3 у власність правомірно, на
підставі договору купівлі-продажу,
порівнювати охоронюваний інтерес
останнього з гіпотетичним правом та
лише суб'єктивним баченням позивача
щодо його можливих порушень прав та
інтересів є недопустимим.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного суду України № 9 від 22.12.2006
року, викладеними у п.4 постанови "Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову", розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог пересвідчитись, зокрема, що
між сторонами дійсно виник спір та
існує реальна загроза невиконання чи
ускладнення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулась з такою заявою
позовним вимогам. Вирішуючи питання
про забезпечення позову, суд має брати
до уваги інтереси не тільки позивача, а
й інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Всупереч вищезазначеним вимогам до
заяви про забезпечення позову не
надано жодних доказів, які б свідчили
про те, що невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду, що існує реальна загроза
невиконання чи ускладнення виконання
можливого рішення суду. Заява про
забезпечення позову та додані до неї
матеріали не містять достатніх даних
про власника майна, що не виключає
можливість порушення прав та інтересів
інших осіб у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Також позивачем, окрім власних
суб'єктивних припущень, не надано
належних і достатніх доказів тієї
обставини, про реальність намірів у
належного власника спірного майна щодо
його відчуження, обтяження чи передачу
в користування тертім особам, зміну
його вартості тощо, що не узгоджується
з вимогами ч.4 ст.60 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог бо заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Враховуючи вище викладене, беручи до
уваги доводи позивача щодо підстав та
необхідності вжиття заходів
забезпечення позову з урахуванням
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову, з огляду на
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, наявності зв'язку між
заходом щодо забезпечення позову і
предметом позовних вимог, за умови лише
встановлення об'єкту права спільної
сумісної власності подружжя,
відсутності достатніх даних вважати,
що невжиття заходів забезпечення
позову може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду у
даній справі у разі задоволення вимог
позивача, суд вважає, що заява про
забезпечення позову на даному етапі
задоволенню не підлягає.

Разом з тим, вважаю за необхідне
зазначити про те, що позивач не
позбавлений права в подальшому
звернутися з відповідним клопотанням
про забезпечення позову з врахуванням
вище наведених доводів.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10,151,152,153 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями,
який розташований в АДРЕСА_1; заборони
ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо
виселення та зняття з реєстраційного
обліку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з
вищевказаного житлового будинку, а
також звільнення з нього речей
домашнього вжитку належних останнім на
праві власності - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу подається
Апеляційному суду Чернігівської
області через Варвинський районний суд
протягом п'яти днів з дня її
проголошення. Оскарження ухвали не
зупиняє її виконання, а також не
перешкоджає подальшому розгляду
справи.

Суддя Варвинського районного

Чернігівської області

В.Г.Павлов