Справа №478/2098/13-ц 01.07.2014 01.07.2014
Провадження № 22ц/784/1652/14 Суддя
першої інстанції Біцюк А.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

Іменем
України

1 липня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О., Крамаренко
Т.В.,

із секретарем судового засідання:
Бакутою Т.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Казанківського районного суду
Миколаївської області від 4 лютого 2014
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним та витребування
земельної ділянки з чужого незаконного
володіння ,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 листопада 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним та витребування
земельної ділянки з чужого незаконного
володіння.

Свої вимоги обґрунтовував тим,
що 27 листопада 2009 року з ОСОБА_4
він уклав договір оренди земельної
ділянки, площею 6,28 га, яка розташована
на території Володимирівської
сільської ради Казанківського району
Миколаївської області строком на 30
років. Проте, як з'ясувалося цей
договір не містить всіх істотних умов
передбачених ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», а саме: плану або схеми
земельної ділянки, її кадастрового
плану з відображенням обмежень та
встановлення сервітутів, акту
визначення земельної ділянки в натурі;
акту приймання-передачі об'єкта
оренди.

Посилаючись на те, що сторонами не
було досягнуто згоди з усіх істотних
умов, указаний договір є таким що
укладений з порушенням норм чинного
законодавства, а тому позивач просив
визнати недійсним зазначений договір
оренди земельної ділянки та
витребувати земельну ділянку з чужого
незаконного володіння шляхом передачі
йому земельної ділянки.

Рішенням Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 4 лютого 2014 року в задоволені
позову відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі
позивач ОСОБА_2 просив скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивача та його
представника, перевіривши законність
і обґрунтованість оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у місцевому
суді, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

На час укладення спірного
договору оренди землі умови договору
оренди землі були визначені ч. 2 ст. 14
Закону України № 161-Х1У «Про оренду
землі» від 6 жовтня 1998 року в редакції
від 1 січня 2003 року (надалі - Закон №
161-Х1У), за положеннями якої істотними
умовами договору оренди земельної
ділянки були:

1) об'єкт оренди ( місце
розташування та розмір земельної
ділянки);

2) термін договору оренди;

3) орендна плата (розмір,
індексація, форми платежу, терміни та
порядок внесення і перегляду);

4) цільове призначення, умови
використання і збереження якості
землі;

5) умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві;

6) існуючи обмеження і
обтяження щодо використання земельної
ділянки;

7) сторона, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;

8) відповідальність сторін.

Частиною 2 ст. 13 Закону № 161-Х1У
визначено невід'ємною частиною
договору оренди є план (схема)
земельної ділянки.

Отже, суд першої інстанції
правильно застосував до спірних
правовідносин зазначені правові норми
Закону № 161-Х1У, що діяли на момент
укладення спірного договору оренди
землі, оскільки в подальшому редакція
цих статей була змінена. За загальним
правилом про дію нормативно-правового
акту в часі до кожної події, факту чи
відносин застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце (ст. 58
Конституції України, ст. 5 ЦК України).

За такого, правові норми ст. 15
Закону № 161-Х1У, редакція якої було
змінена після укладення спірного
договору оренди землі та на яку
посилається позивач, до спірних
правовідносин не можуть бути
застосовані.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, позивач є
власником земельної ділянки площею 6,28
га, розташованої в межах території
Володимирівської сільської ради
Казанківського району Миколаївської
області, відповідно до державного акту
на право власності на земельну ділянку
від 19 листопада 2009 року (а.с.12).

19 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 підписано договір оренди землі,
відповідно до якого належна позивачу
земельна ділянка передана на умовах
оренди строком на 30 років в
користування орендарю (а.с.13-14).

11 лютого 2010 року спірний договір
оренди зареєстровано Миколаївською
регіональною філією Центру
державного земельного кадарсту і
виконується сторонами до цього часу
(а.с. 13-14).

На зазначену земельну ділянку
розроблено кадастровий план та
присвоєно відповідний кадастровий
номер, що відповідає державному акту (
а.с. 40) .

Також визначено план (схема)
земельної ділянки. Крім того до
договору надані акт прийому передачі
межових знаків (а.с. 39).

Відповідно до п. 17 договору
оренди, сторони визначили умови
збереження стану об'єкта договору,
тобто земельної ділянки. Також
умовами договору сторони визначили
розмір орендної плати, яка становить 3
відсотки від грошової оцінки землі
(п. 9 договору).

З огляду на встановлені
обставини справи та наведені правові
норми Закону № 161-Х1У, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що спірний договір оренди землі
містить всі істотні умови договору,
які встановлені законом.

Також, судом вірно зазначено, що в
порушення положень ст.ст. 3, 60 ЦПК
України, позивачем не доведено, які
саме його права порушено, що є
обов'язковою умовою при вирішенні
спору в разі визнання угоди
недійсною, про що зазначено в
правовій позиції викладеній в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13.

За такого, районний суд ухвалив
вірне рішення про відмову в
задоволенні позову, оскільки для
цього відсутні правові підстави
передбачені положеннями ч. 1 ст. 103 та ч.
1 ст. 215 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що він не
підписував розписку про отримання
орендної плати та не отримував
відповідні кошти, а суд безпідставно
в оскаржуваному рішенні вказав про
зворотне, не можна прийняти до уваги.
Так, висновок суду про отримання
позивачем коштів за розпискою не є
підставою відмови в позові, тому він
є зайвим, оскільки вказані обставини
не мають правового значення для
вирішення даної справи.

Також посилання апелянта на
наявність в нього психічних розладів
здоров'я, а також на те, що оспорюваний
договір ороенди він не підписував,
також не заслуговують на увагу так, як
вказані обставини , враховуючи
заявлені підстави позову, виходять
за межі предмету доказування по даній
справі.

Інші доводи викладені в
апеляційній скарзі також не
спростовують висновків районного
суду, були предметом розгляду в суді
першої інстанції та суд дав їм належну
оцінку.

На підставі викладеного, колегія
суддів не вбачає підстав, визначених
ст. 309 ЦПК України, для скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 4 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуюча:

Судді: