Ухвала іменем україни25 червня 2014 року

м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі: головуючого: Макарчука
М.А.,
суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської
Г.В. розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною
скаргою Шуліки Аліни Володимирівни в
інтересах та за довіреністю Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 26 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 03 лютого 2014 року,
в с т а н о в и л а: У жовтні 2013 року
позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом. Позовні вимоги
обґрунтовував тим, що 09 грудня 2007 року
Банк уклав з відповідачем договір №
K3XRF104060153, відповідно до якого ОСОБА_4
отримав кредит у розмірі 9840 грн 12 коп.
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 5,04 % річних однак,
позичальник не виконує свої
зобов'язання за договором, у зв'язку з
чим утворилася заборгованість за
договором, яка станом на 16 серпня 2013
року складає 29 781 грн 60 коп. Рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 08
листопада 2013 року залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 03 лютого 2014 року у
задоволені позову ПАТ КБ « Приватбанк»
відмовлено. У касаційній скарзі
Шуліка А.В. в інтересах та за
довіреністю ПАТ КБ «ПриватБанк»
просить рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 26 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 03 лютого 2014 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
порушення цим судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, місцевий суд вважав, а
апеляційний суд погодився з таким
висновком, що оскільки договір був
укладений в 2007 році, а позивач
звернувся до суду з позовом в 2013 році -
трирічний строк позовної давності,
встановлений ст. 257 ЦК України минув.
Проте погодитися з таким висновком не
можна, оскільки суди дійшли його в
порушення процесуальних норм та норм
права. Згідно зі ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Статтею 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 цього ж
Кодексу позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. Відповідно до
Правової позиції Верховного Суду
України у справі № 6-116 цс 13 від
06 листопада 2013 року зазначено, що
відповідно до ст. 261 ЦК
України початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов. Перебіг позовної
давності за вимогами кредитора, які
випливають з порушення боржником умов
договору (графіка погашення кредиту)
про погашення боргу частинами
(щомісячними платежами), починається
стосовно кожної окремої частини, від
дня, коли відбулося це порушення.
Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу. У разі
порушення боржником строків сплати
чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України), що
підлягає сплаті. Несплачені до моменту
звернення кредитора до суду платежі
підлягають стягненню у межах позовної
давності по кожному із платежів. У разі
встановлення у договорі різних видів
цивільно-правової відповідальності за
різні порушення його умов, одночасне
застосування таких заходів
відповідальності не свідчить про
недотримання положень, закріплених у
ст. 61 Конституції України щодо заборони
подвійної цивільно-правової
відповідальності за одне і те саме
порушення. Згідно з п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.Відповідно до
Правої позиції Верховного Суду України
у справі 6-126цс13 від 20 листопада 2013
року пункт 7 частини 11 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою частиною 11
статті 11 зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту. Судами встановлено, що 09
грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
і ОСОБА_4 було укладено кредитну угоду
№ K3XRF104060153, за умовами
якої позичальник отримав кредит у
розмірі 9 840 грн 12 коп. строком на 24
місяці зі сплатою 5, 40 % річних за
користування кредитом (а.с. 6). Із цієї ж
угоди вбачається, що частиною цього
договору є Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт). Відхиляючи Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт) як
невід'ємну частину кредитного
договору, місцевий суд не врахував, що
зазначений вид угод є публічним і такий
договір відповідно до ст. 204 ЦК України
є дійсними, якщо його недійсність не
встановлена судом. Крім того суд
при вирішення справи не врахував
правові позиції Верховного Суду
України у справах № 6-116цс13 від 06
листопада 2013 року та № 6-126цс13
від 20 листопада 2013 року, а відмовляючи у
позові з підстав закінчення строків
позовної давності не врахував, що
боржник не просив місцевий суд
застосувати правові наслідки сплину
строку позовної давності.
Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення місцевого
суду апеляційний суд також не врахував
правові позиції Верховного Суду
України і сам не з'ясував обставини, які
підлягали доказуванню у цій справі.
Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення
місцевого суду та ухвала апеляційного
суду підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу
Шуліки Аліни Володимирівни в інтересах
та за довіреністю Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.
Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 26 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 03 лютого 2014 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий:
Макарчук М.А.

Судді:
Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Писана Т.О.

Юровська Г.В.