У х в а л а

іменем україни

03 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Остапчука Д. О.,
Кузнєцова В. О., Мостової Г.
І.,

провівши попередній розгляд справи за
позовом ОСОБА_4 до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_5 про розірвання
трудового договору, зобов'язання
видати наказ про звільнення, внесення
відповідного запису у трудову книжку,
повернення трудової книжки, стягнення
компенсації за невикористану щорічну
відпустку та середнього заробітку за
час затримки розрахунку та моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду м. Києва від
12 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до фізичної
особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_5, у
якому з урахуванням уточнень просила
розірвати трудовий договір, укладений
14 травня 2007 року між нею та
відповідачкою; зобов'язати
відповідачку видати наказ про
звільнення з 02 червня 2013 року за
власним бажанням та внести відповідний
запис у трудову книжку; повернути їй
трудову книжку; стягнути з
відповідачки 6 тис. грн компенсації за
невикористані щорічні відпустки за
період з 14 травня 2007 року по день
звільнення - 02 червня 2013 року; стягнути
середній заробіток за час затримки
розрахунку та 20 тис. грн
моральної шкоди.

Посилалась на те, що 14 травня 2007 року
уклала з ФОП ОСОБА_5 трудовий
договір, згідно з умовами якого вона
була прийнята на роботу продавцем
непродовольчих товарів у Торговий
центр «Будинок меблів» у м. Києві. За
весь період роботи з 15 травня 2007 року по
01 червня 2013 року роботодавець
відмовляв їй у наданні щорічних
відпусток, надання яких було
передбачено трудовим договором. Через
чергову відмову відповідачки надати їй
щорічну відпустку сторони усно у
телефонній розмові погодились
припинити трудові відносини, оформивши
їх звільненням позивачки за власним
бажанням з 02 червня 2013 року. Проте
наказом від 14 листопада 2013 року № 12-к
позивачка була звільнена з 01
червня 2013 року за прогул на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на
вказані обставини, просила
задовольнити позов.

Рішенням Оболонського районного
суду м. Києва від 06 лютого 2014
року позов задоволено частково.

Розірвано трудовий договір,
укладений 14 травня 2007 року між ОСОБА_4
та ФОП ОСОБА_5 згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП
України з 03 липня 2013 року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 9 437 грн 12 коп. середнього
заробітку за час затримки розрахунку, 5
344 грн 30 коп. компенсації за
невикористані щорічні відпустки та 500
грн моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат. В
іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 12 травня 2014 року рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 06 лютого 2014 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 необхідно
відхилити з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 335 ЦПК України передбачено,
що під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
рішення апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи скарги
про неправильне застосування норм
матеріального і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч.
3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відхилення касаційної скарги і
залишення рішення суду апеляційної
інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва
від 12 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
Д. О. Остапчук

В. О. Кузнєцов

Г. І. Мостова