Справа № 2/487/108/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09.01.2014 року Заводський
районний суд м. Миколаєва в складі

головуючого судді Притуляк
І.О.

при секретарі Будикіній
А.Л..

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про визнання частково недійсним
кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк»
(далі Банк) про визнання частково
недійсним кредитного договору
№640/735-К735, укладеного між нею та
відповідачем 30.11.2007 року.

В заяві позивач зазначила,
що 30.11.2007 року між нею та Банком було
укладено кредитний договір №640/735-К735,
пунктом.6.2 якого було встановлено, що
спір між сторонами розглядається
одноособово третейським суддею Мороз
О.А. постійно діючого Третейського суду
при Асоціації українських банків. У
випадку неможливості розгляду спору,
вказаним третейським суддею, спір
розглядається третейським суддею
Ярошовцем В.М. або ОСОБА_3 у порядку
черговості вказаному у даному пункті. У
разі якщо спір не може бути розглянуто
визначеними у даному пункті суддями,
суддя визначається Головою Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків у
відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації Українських банків.

Посилаючись на те, що даний пункт
договору, суперечить вимогам ст. 6
Закону України «Про третейські суди»,
нормам цивільного законодавства та
ст. 5 Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо розгляду спорів про
захист прав споживачів в державних
судах, та її волевиявлення стосовно
погодження вказаного пункту договору
не було вільним, просила визнати його
недійсним відповідно до положень
ст..ст.203 ч.3, 215 ч.1 ЦК України.

У судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
підтримала, просила про їх задоволення,
підтвердивши фактичні обставини
викладені у заяві.

У судове засідання представник
відповідача не з’явився повторно,
поважність причин неявки суду не
повідомив, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Судом приймалось рішення за
відсутності не з’явившогося
представника відповідача, на підставі
доказів, наявних у матеріалах справи.

Вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

30.11.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ
соціального розвитку (на даний час ПАТ)
«Укрсоцбанком» було укладено
кредитний договір №640/735-К735, за яким
банк надав позичальнику на споживчі
цілі, кредитні кошти у розмірі 434240 грн.,
з кінцевим строком повернення 29.11.2022
року.

Пункт 6.2. договору передбачає, що всі
спори, які виникають між сторонами
договору розглядаються одноособово
третейським суддею Мороз О.А. постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків. У
випадку неможливості розгляду спору,
вказаним третейським суддею, спір
розглядається третейським суддею
Ярошовцем В.М. або ОСОБА_3 у порядку
черговості вказаному у даному пункті. У
разі якщо спір не може бути розглянуто
визначеними у даному пункті суддями,
суддя визначається Головою Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків у
відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації Українських банків.

Таким чином, зі змісту вказаної умови
договору слідує, що сторони домовились
про третейську угоду стосовно розгляду
всіх спорів, які можуть виникнути щодо
укладення цього договору та його
виконання в Третейському суді.

Відповідно до положень ст. 17 ЦПК
України сторони мають право передати
спір на розгляд третейського суду, крім
випадків, встановлених законом.

Згідно до ст..5 Закону України «Про
третейські суди» від 11 травня 2004 року
(далі Закон), юридичні та/або фізичні
особи мають право передати на розгляд
третейського суду будь-який спір, який
виникає з цивільних чи господарських
правовідносин, крім випадків
передбачених законом.

На момент укладення оспорюваного
договору, ст..6 вказаного Закону не
забороняла третейським судам
розглядати спори у справах щодо
захисту прав споживачів послуг банку.

Аналізуючи викладене можна зробити
висновок, що спір може бути переданий
на розгляд третейського суду за
наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону.

Згідно до ст. 12 ч.1 Закону - третейська
угода може бути укладена у вигляді
третейського застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремої
письмової угоди.

Відповідно до ст. 5 ч.3 Закону України
«Про захист прав споживачів» ( в
редакції чинній на момент укладення
спірного договору) захист прав
споживачів здійснювали спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у сфері захисту прав
споживачів та його територіальні
органи, Рада міністрів Автономної
Республіки Крим, місцеві державні
адміністрації, органи і установи, що
здійснюють державний санітарно -
епідеміологічний нагляд, інші органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування згідно із
законодавством, а також суди.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутат України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзацу сьомого, одинадцятого
ст.ст. 2,3, п. 9 ст. 4 та розділу V111
«Третейське самоврядування» Закону
України «Про третейські суди», визнано,
що відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК
України, ст. 6 Закону України «Про
третейські суди»), оскільки гарантуючи
право на судовий захист з боку держави,
Конституція України водночас визнає
право кожного будь-якими не
забороненими законом способами
захистити свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч. 5
ст. 55 Конституції України). Це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64
Конституції України).

Відповідно з роз'ясненнями,
викладеними в п. 5 ч. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року за № 2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» договір сторін
про передачу спору на розгляд
третейського суду (ст. 17 ЦПК України) не
є відмовою від права на звернення до
суду за захистом.

Як передбачає ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, на
яку посилається позивач як на підставу
позову, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Як роз’яснив Верховний Суд України у
Постанові пленуму №9 від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» - відповідно до
частини першої ст..215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановленні статтею 203 ЦК
України, саме на момент вчинення
правочину (пункт 8).

Проаналізувавши наведені
правові норми та відповідність цим
нормам змісту п.6.2 спірного договору,
суд приходить до висновку, що при
укладенні кредитного договору сторони
досягли згоди щодо вирішення спорів,
які можливо виникатимуть в процесі їх
виконання, третейським судом, та чинним
на час укладення договору
законодавством не встановлювалося
заборони розгляду таких спорів
третейським судом.

При цьому суд не приймає до
уваги посилання позивача на
відсутність її вільного волевиявлення
стосовно погодження оспорюваного
пункту договору, оскільки порядок
врегулювання спорів є однією з умов
кредитного договору, а отже своїм
підписом ОСОБА_2 підтвердила факт
ознайомлення та погодження з усіма
умовами договору, що підтверджує
свідомість її вибору в отриманні
кредитних коштів саме на таких умовах,
які зазначено у договорі.

З наданих суду доказів не вбачається,
що оспорюваний пункт договору, не
відповідає вимогам діючого на момент
його укладення законодавства, та що
волевиявлення ОСОБА_2 при його
укладенні було обмеженим не
відповідало її внутрішній волі.

З урахуванням викладеного суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та у
їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 211-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» про визнання частково
недійсним кредитного договору –
відмовити.

Рішення набирає законної
сили через 10 днів після його
проголошення. Рішення може бути
оскаржено до апеляційного суду
Миколаївської області у строк та
порядку, передбаченими ст.ст. 294,296 ЦПК
України.

СУДДЯ:

І.О.Притуляк

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ВСТУПН
А ОСОБА_4 ЧАСТИНИ

09.01.2014 року Заводський районний суд м.
Миколаєва в складі

Головуючого судді
Притуляк І.О.

при секретарі Будикіній
А.Л..

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про визнання частково недійсним
кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 211-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» про визнання частково
недійсним кредитного договору –
відмовити.

Рішення набирає законної
сили через 10 днів після його
проголошення. Рішення може бути
оскаржено до апеляційного суду
Миколаївської області у строк та
порядку, передбаченими ст.ст. 294,296 ЦПК
України.

СУДДЯ:

І.О.Притуляк