У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: ОСОБА_6, Львівська міська
рада, про зобов'язання вчинити дії, за
касаційною скаргою Львівської міської
ради на рішення Личаківського
районного суду м. Львова від
30 травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 16 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2008 року Личаківська районна
адміністрація Львівської міської ради
звернулась до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що власником
квартири НОМЕР_1 - ОСОБА_3 та одним із
співвласників квартири НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 без
дозволу районної адміністрації, без
погодженого проекту та без дозволу
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
було здійснено добудову до їхніх
квартир, відповідно, на першому та
другому поверхах будинку, у зв'язку з
чим їх було притягнуто до
адміністративної відповідальності та
розпорядженням Личаківської районної
адміністрації від 06 листопада 2007 року
зобов'язано демонтувати самочинні
добудови, яке вони не виконали. Крім
того, самочинне будівництво здійснено
на земельній ділянці, яка не була їм
відведена для цієї мети, і яка не є у
їхньому користуванні чи власності, а
належить Львівській міській раді, і
відповідачі не вчиняли жодних дій щодо
узаконення самочинного будівництва.

У зв'язку з цим позивач у порядку ч. ч. 1,
2, 4, 7 ст. 376, ч. 2 ст. 383 ЦК України, ст. ст. 12,
42 ЗК України, ст. 73 Закону України «Про
місцеве самоврядування» і положення
«Про порядок врегулювання питань
самочинного будівництва у м. Львові»,
затвердженого рішенням виконавчого
комітету Львівської міської ради від 06
травня 2005 року № 406 (із змінами) просив
суд демонтувати самочинно здійснені
добудови до квартир.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

При останньому розгляді справи у суді
першої інстанції позивач уточнив
правові підстави звернення з позовом,
виключивши посилання на ч. 7 ст. 376 ЦК
України, та пред'явив додатково вимогу
до нового власника квартири НОМЕР_1 у
будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, про
зобов'язання не чинити перешкоди у
приведенні вказаної квартири до
попереднього стану.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 30 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 16 грудня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі Львівська міська
рада, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що встановлення лише
самого факту самочинності будівництва
за відсутності порушень ним прав інших
мешканців будинку, які висловлювали
згоду на таке будівництво, з
урахуванням негативних наслідків
демонтажу здійснених відповідачами
добудов не дає підстав для знесення
відповідачами самочинного
будівництва.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що власниками
квартири НОМЕР_2, яка знаходиться на
першому поверсі будинку АДРЕСА_1, є
ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Власником квартири НОМЕР_1, яка
знаходиться на другому поверсі у цьому
будинку, є ОСОБА_7, який придбав
квартиру у ОСОБА_8 на підставі договору
купівлі-продажу від 15 квітня 2011 року,
яка у свою чергу, придбала вказану
квартиру у відповідача ОСОБА_9 на
підставі договору купівлі-продажу від
25 червня 2007 року.

ОСОБА_5 для поліпшення житлових умов
своєї сім'ї (а. с. 26,
31 т. 1) самочинно без дозволу районної
адміністрації, без погодженого проекту
та без дозволу Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
здійснила прибудову до своєї квартири
НОМЕР_2 розміром 12 м х 5 м (а. с. 15 т. 1), за
що постановою Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
від 31 серпня 2006 року була
притягнута до адміністративне
відповідальності (а. с. 10 т.
1).

ОСОБА_3 також самочинно здійснив
прибудову до своєї квартири
НОМЕР_1 (а. с. 15 т. 1) над прибудовою
ОСОБА_5, на рівні другого поверху, за що
постановою Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
від 10 січня 2007 року був
притягнутий до адміністративної
відповідальності (а. с. 11 т. 1).

06 листопада 2007 року Личаківська
районна адміністрація своїм
розпорядженням № 998 зобов'язала
відповідачів демонтувати самочинно
здійснені прибудови і привести
квартири до попереднього стану (а. с. 6, 8,
9 т. 1).

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник
квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 152 ЖК України
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року № 6, відповідно до вимог
статті 376 ЦК України право на звернення
до суду з позовом про знесення або
перебудову самочинно збудованого
об'єкта нерухомості мають як органи
державної влади, так і органи місцевого
самоврядування. У випадках порушення
прав інших осіб право на звернення до
суду належить і таким особам за умови,
що вони доведуть наявність порушеного
права (статті 391 ЦК України), а також
власнику (користувачу) земельної
ділянки, якщо він заперечує проти
визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 ЦК України
та стаття 391 ЦК України).

Як вбачається з уточненої позовної
заяви, позивач, посилаючись на
ч. 4 ст. 376 ЦК України, ст. 382 ЦК
України зазначав, що земельна ділянка
відповідачам під будівництво вказаних
прибудов міською радою ні у власність,
ні у користування не виділялась.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про основи містобудування» (чинної на
час здійснення самочинного
будівництва) забудова земельних
ділянок, що надаються для
містобудівних потреб, здійснюється
після виникнення права власності чи
права користування земельною ділянкою
у порядку, передбаченому законом, та
отримання дозволу на виконання
будівельних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України
земельні ділянки, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території державної або
комунальної власності, надаються в
постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників. Порядок
використання земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначається співвласниками (ч. ч. 2, 3
ст. 42 ЗК України).

При цьому під прибудинковою
територією слід розуміти встановлену
за проектом поділу території
мікрорайону (кварталу) та проектом
забудови земельну ділянку
багатоквартирної несадибної житлової
забудови, необхідну для розміщення й
обслуговування жилого будинку та
пов'язаних із ним господарських і
технічних будівель і споруд, тобто нею
є територія під жилим будинком, проїзди
та тротуари, озеленені ділянки та
ігрові майданчики, майданчики для
відпочинку, занять спортом,
тимчасового зберігання автомобілів
жителів будинку, для господарських
цілей та інші території, пов'язані з
утриманням і експлуатацією будинку.

Виходячи з аналізу цільового
призначення земельних ділянок, на яких
розташовані багатоквартирні жилі
будинки, та норм ст. 42 ЗК України слід
дійти висновку, що у разі приватизації
громадянами квартир у такому будинку
земельна ділянка як така, що входить у
житловий комплекс, може передаватися
безоплатно у власність або надаватись
у користування лише об'єднанню
співвласників будинку, створеному
відповідно до Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» у порядку,
передбаченому постановою Кабінету
Міністрів України від 11 жовтня 2002 року
№ 1521 «Про реалізацію Закону України
«Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» (підпункт
«д» п. 18 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2005 року № 7).

У такому разі земельна
ділянка належить співвласникам жилого
будинку на праві спільної сумісної
власності, яка разом із загальним
майном і неподільною часткою житлового
комплексу (допоміжні приміщення,
конструктивні елементи будинку, його
технічне обладнання) є майном
співвласників, які визначають порядок
його використання.

Нормами земельного
законодавства не передбачена
можливість передачі у власність чи
користування окремих співвласників
багатоквартирних будинків земельної
ділянки (на якій розташований
багатоквартирний жилий будинок) або її
частини.

Тобто суди не
встановили правовий статус спірної
земельної ділянки, її розмір та позицію
міської ради з приводу цієї земельної
ділянки, ураховуючи те, що до її
повноважень належить розпорядження
землями міста.

Суди, також, посилаючись на висновок №
020/13 судової будівельно-технічної
експертизи від 20 квітня 2013 року, згідно
якого демонтаж самочинного
будівництва першого та другого
поверхів збудованого впритул до
квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1 на
АДРЕСА_1, призведе до пошкодження
конструктивних елементів будинку,
відповідно, погіршить існуючий стан
квартир НОМЕР_2 і НОМЕР_1 (а. с. 41-51 т. 2), та
на відсутність порушень прав інших
мешканців будинку, дійшли висновку про
відсутність правових підстав для
знесення самочинного будівництва.

При цьому судом першої інстанції не
було постановлено питання експерту та
не з'ясовано чи можливе укріплення
будівельних конструкцій з метою
уникнення пошкоджень конструктивних
елементів будинку при демонтажі
самочинної прибудови.

Також судами було встановлено
дотримання будівельних, пожежних та
санітарно-технічних норм при
спорудженні прибудови ОСОБА_5
(а. с. 23-25 т. 1), чи були дотримані
вказані норми ОСОБА_3 судом не
з'ясовувалось.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Львівської міської
ради задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 30 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 16 грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко