Справа № 369/2934/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

23.06.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді
Дубас Т.В.,

за участю секретаря Дідура М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інфініті», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», третя особа:
Публічне акціонерне товариство
«Перший інвестиційний банк» про
визнання недійсним договорів та
застосування наслідків недійсності
правочинів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфініті»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти» про визнання
недійсними договорів та застосування
наслідків недійсності правочинів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з
18.05.1988 року він та ОСОБА_2 перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

У кінці грудня 2013 року, знаходячись за
адресою їх спільного проживання з
ОСОБА_2, позивач випадково натрапив на
пакет документів, із якого йому стало
відомо 14.02.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ
«Інфініті» було укладено договір № 15-1
про резервування. Відповідно до умов
цього договору ТОВ «Інфініті»
зобов'язалось здійснити закріплення
(резервування) об'єкту нерухомого майна
за рахунок прав, що надаються
власникові облігації та сприяти ОСОБА_2
в отриманні у власність цього ж об'єкту.
У свою чергу, ОСОБА_2 зобов'язалась
придбати облігації - іменні
безпроцентні дисконтні облігації,
емітовані ТОВ «Інфініті».

15.06.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Інфініті»
було укладено додаток № 1 до Договору
про резервування, згідно з яким
сторонами цього додатку була визначена
курсова вартість облігацій, які ОСОБА_2
зобов'язалась придбати.

01.04.2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Інфініті»
було укладено Додатковий договір № 2 до
Договору № 15-1 від 14.02.2006 року про
резервування, згідно з яким було
змінено терміни введення в
експлуатацію об'єкта нерухомості.
Умови Договору про зобов'язання ОСОБА_2
придбати облігації залишились без
змін.

23.02.2006 року між ОСОБА_2 та Компанією з
управління активами у формі ТОВ
«Венчурні інвестиційні проекти», яка
діяла за рахунок та в інтересах
пайового закритого
недиверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду «Інфініті», було
укладено договір № 26-06/12К-1
купівлі-продажу цінних паперів,
відповідно до умов якого продавець ТОВ
«Венчурні інвестиційні проекти»
передав пакет цінних паперів у
кількості 3 460 шт., загальна договірна
вартість яких становить 361 673,80 грн., а
покупець ОСОБА_2 прийняла та сплатила
їх на умовах цього договору.

Цього ж дня - 23.02.2006 року між ОСОБА_2 та
ЗАТ «Інвестиційна компанія «ОБРІЙ
КАПІТАЛ» було укладено Договір про
відкриття рахунку у цінних паперах №
460011.

На підставі Наказу на виконання
облікової операції зарахувати цінні
папери № 1218 від 23.02.2006 року, 24.02.2006 року
операція із зарахування придбаних на
підставі Договору купівлі-продажу
цінних паперів № 26-06/12К-1 від 23.02.2006 року
була проведена.

Аналогічний договір № 94-06/12К-1
купівлі-продажу цінних паперів між
ОСОБА_2 та ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти» було укладено 29.06.2006 року,
відповідно до умов якого продавець ТОВ
«Венчурні інвестиційні проекти»
передав пакет цінних паперів у
кількості 4 037 шт., загальна договірна
вартість яких становить 421 987,61 грн., а
покупець ОСОБА_2 прийняла та сплатила
їх на умовах цього договору.

На підставі Наказу на виконання
облікової операції зарахувати цінні
папери № 4119 від 29.06.2006 року, 03.07.2006 року
операція із зарахування придбаних на
підставі Договору купівлі-продажу
цінних паперів № 94-06/12К-1 від 29.06.2006 року
була проведена.

Черговий договір № 162-06/12К-1
купівлі-продажу цінних паперів між
відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «Венчурні
інвестиційні проекти» було укладено
30.08.2006 року, відповідно до умов якого
продавець ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти» передав пакет цінних паперів
у кількості 4 036 шт., загальна договірна
вартість яких становить 421 883,08 грн., а
покупець прийняв та сплатив їх на
умовах цього договору.

На підставі Наказу на виконання
облікової операції зарахувати цінні
папери № 5455 від 30.08.2006 року, 31.08.2006 року
операція із зарахування, придбаних на
підставі Договору купівлі-продажу
цінних паперів № 162-06/12К-1 від 30.08.2006 року
була проведена.

Таким чином, як зазначає позивач, на
підставі Договору про резервування
ОСОБА_2 зобов'язалась придбати цінні
папери, а на підставі договорів №
26-06/12К-1 від 23.02.2006 року, № 94-06/12К-1 від
29.06.2006 року та Договору № 162-06/12К-1 від
30.08.2006 року придбала цінні папери -
облігації, сплативши за них загальну
суму в розмірі 1 205 544,49 грн.

На думку позивача, витрачені ОСОБА_2
грошові кошти на придбання цінних
паперів були його та ОСОБА_2 спільною
сумісною власністю, так як були набуті
ними спільно за час перебування у
шлюбі.

Однак, при укладанні всіх визначених
договорів, як стверджує позивач, він, як
співвласник витрачених грошових
коштів, своєї згоди не надавав.

У силу характеру своєї трудової
діяльності він часто перебував у
закордонних поїздках, вдома буває
рідко, у зв'язку із чим про
розпорядження його дружиною їх
спільними коштами він дізнався
випадково, лише вкінці 2013 року.

Позивач вказує, що на даний час він
змушений звернутись до суду з позовом
про визнання вказаних договорів
недійсними, оскільки вони виходять за
межі дрібних побутових угод, були
укладені не в інтересах їх сім'ї, а
відтак порушують його майнові права та
інтереси.

Ті обставини, що оспорювані позивачем
договори були укладені ОСОБА_2 не в
інтересах їх сім'ї, на думку позивача,
підтверджуються тим, що у їх спільній
власності як на момент їх укладення,
так і зараз знаходяться 3 житлові
квартири в м. Києві та житловий будинок
в АДРЕСА_3, тобто жодної необхідності
придбання ще одного житла у вигляді
котеджу в їх сім'ї як на той час, так і
зараз немає.

Посилаючись на викладене вище та норми
закону, позивач просив суд: визнати
недійсним договір № 15-1 про
резервування, укладений між ОСОБА_2 та
ТОВ «Інфініті» 14.02.2006 року; визнати
недійсним додаток № 1 від 15.06.2006 року до
договору резервування № 15-1 від 14.02.2006
року; визнати недійсним додатковий
договір № 2 від 01.04.2011 року до договору
резервування № 15-1 від 14.02.2006 року;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу цінних паперів №
26-06/12К-1 від 23.02.2006 року, укладений між
ОСОБА_2 та ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти»; визнати недійсним договір
купівлі-продажу цінних паперів №
94-06/12К-1 від 29.06.2006 року, укладений між
ОСОБА_2 та ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти»; визнати недійсним договір
купівлі-продажу цінних паперів №
162-06/12К-1 від 30.08.2006 року, укладений між
ОСОБА_2 та ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти»;застосувати наслідки
недійсності вказаних правочинів
шляхом стягнення з ТОВ «Венчурні
інвестиційні проекти» з будь-якого
рахунку, виявленого державним
виконавцем в процесі виконання рішення
суду на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1 205 544,49
грн.; стягнути з відповідачів на його
користь понесені ним судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
03.06.2014 року до участі у справі у якості
третьої особи було залучено ПАТ
«Перший інвестиційний банк».

У судове засідання позивач направив
своїх представників, які позов
підтримали, просили його задовольнити
у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, звернулась до суду із
заявою, в якій визнала позовні вимоги
ОСОБА_1 та обставини, зазначені у його
позові, просила його задовольнити, а
справу розглядати за її відсутності.

Представники відповідачів ТОВ
«Інфініті» та ТОВ «Венчурні
інвестиційні проекти» в судове
засідання з'явились, позов не визнали,
просили відмовити у його задоволенні.

Третя особа ПАТ «Перший інвестиційний
банк» у судове засідання свого
представника не направила, про день,
час та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, причини
неявки представника та позицію щодо
позову суду не повідомила.

Вислухавши пояснення представників
сторін, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, письмові докази у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позов не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.05.1988 року між
позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено шлюб у Залізничному відділі
ЗАГСУ м. Києва за актовим записом № 560.
що підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 від 11.11.1992
року.

За час шлюбу подружжям ОСОБА_2 було
придбано 03.11.1998 року квартири АДРЕСА_2,
24.12.2002 року - квартиру АДРЕСА_1, 24.02.2004
року - будинок АДРЕСА_3.

14.02.2006 року між відповідачами ОСОБА_2 та
ТОВ «Інфініті» було укладено договір №
15-1 про резервування, відповідно до умов
якого ТОВ «Інфініті» зобов'язалось
здійснити закріплення (резервування)
об'єкту нерухомого майна - котедж
площею 172,995 кв. м за адресою: АДРЕСА_3, за
рахунок прав, що надаються власникові
облігації, та сприяти ОСОБА_2 в
отриманні у власність цього ж об'єкту, а
ОСОБА_2 зобов'язалась придбати
облігації - іменні безпроцентні
дисконтні облігації, емітовані ТОВ
«Інфініті», в кількості 11 533 шт.
Відповідно до п. 3.4 даного Договору за
плановий термін введення об'єкту в
експлуатацію за актом державної
комісії - грудень 2006 року.

15.06.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Інфініті»
було укладено додаток № 1 до Договору
про резервування, згідно з яким
сторонами цього додатку була визначена
курсова вартість облігацій, які ОСОБА_2
зобов'язалась придбати, в 104,53 грн./шт.

23.02.2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ
«Інвестиційна компанія «ОБРІЙ
КАПІТАЛ» було укладено Договір про
відкриття рахунку у цінних паперах №
460011.

23.02.2006 року між ОСОБА_2 та Компанією з
управління активами у формі ТОВ
«Венчурні інвестиційні проекти», яка
діяла за рахунок та в інтересах
пайового закритого
недиверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду «Інфініті», було
укладено договір № 26-06/12К-1
купівлі-продажу цінних паперів,
відповідно до умов якого продавець ТОВ
«Венчурні інвестиційні проекти»
передав пакет цінних паперів у
кількості 3 460 шт., загальна договірна
вартість яких становить 361 673,80 грн., а
покупець ОСОБА_2 прийняла та сплатила
їх на умовах цього договору.

Згідно з платіжним дорученням № 1 від
23.02.2006 року ОСОБА_2 було перераховано на
рахунок ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти» 361 673,80 грн.

На підставі Наказу на виконання
облікової операції зарахувати цінні
папери № 1218 від 23.02.2006 року, 24.02.2006 року
операція із зарахування придбаних на
підставі Договору купівлі-продажу
цінних паперів № 26-06/12К-1 від 23.02.2006 року
була проведена.

29.06.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Венчурні
інвестиційні проекти» було укладено
договір № 94-06/12К-1 купівлі-продажу
цінних паперів, відповідно до умов
якого продавець ТОВ «Венчурні
інвестиційні проекти» передав пакет
цінних паперів у кількості 4 037 шт.,
загальна договірна вартість яких
становить 421 987,61 грн., а покупець ОСОБА_2
прийняла та сплатила їх на умовах цього
договору.

Згідно з платіжним дорученням № 1 від
29.06.2006 року ОСОБА_2 було перераховано на
рахунок ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти» 421 987,61 грн.

На підставі Наказу на виконання
облікової операції зарахувати цінні
папери № 4119 від 29.06.2006 року, 03.07.2006 року
операція із зарахування придбаних на
підставі Договору купівлі-продажу
цінних паперів № 94-06/12К-1 від 29.06.2006 року
була проведена.

30.08.2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та
ТОВ «Венчурні інвестиційні проекти»
було укладено договір № 162-06/12К-1
купівлі-продажу цінних паперів,
відповідно до умов якого продавець ТОВ
«Венчурні інвестиційні проекти»
передав пакет цінних паперів у
кількості 4 036 шт., загальна договірна
вартість яких становить 421 883,08 грн., а
покупець прийняв та сплатив їх на
умовах цього договору.

Згідно з платіжним дорученням № 1 від
30.08.2006 року ОСОБА_2 було перераховано на
рахунок ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти» 421 883,08 грн.

На підставі Наказу на виконання
облікової операції зарахувати цінні
папери № 5455 від 30.08.2006 року, 31.08.2006 року
операція із зарахування, придбаних на
підставі Договору купівлі-продажу
цінних паперів № 162-06/12К-1 від 30.08.2006 року
була проведена.

17.09.2007 року у Бюлетні «Цінні папери
України» № 209 (2139) було опубліковано
повідомлення про ліквідацію Пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті».

Відповідно до розпорядження Державної
комісії з цінних паперів та фондового
ринку № 47-СІ від 08.02.2008 року було:
скасовано реєстрацію випуску іменних
інвестиційних сертифікатів ТОВ
«Венчурні інвестиційні проекти»
(пайовий закритий недиверсифікований
венчурний інвестиційний фонд
«Інфініті») на загальну суму 300 000 000
гривень, у кількості 300 000 штук
номінальною вартістю 1 000 грн.;
скасовано реєстрацію проспекту емісії
інвестиційних сертифікатів пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті» ТОВ «Венчурні інвестиційні
проекти», що зареєстрований 21.06.2005 року;
анульовано свідоцтво про реєстрацію
випуску інвестиційних сертифікатів
ТОВ «Венчурні інвестиційні проекти»
(пайовий закритий недиверсифікований
венчурний інвестиційний фонд
«Інфініті») від 26.12.2005 року № 273.

Відповідно до розпорядження Державної
комісії з цінних паперів та фондового
ринку № 67-ІС від 28.03.2008 року було:
скасовано реєстрацію регламенту
пайового закритого
недиверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду «Інфініті» ТОВ
«Компанія з управління активами
«Венчурні інвестиційні проекти»,
зареєстрованого 18.05.2005 року; анульовано
свідоцтво про внесення до Єдиного
державного реєстру інститутів
спільного інвестування «Компанія з
управління активами «Венчурні
інвестиційні проекти» від 18.05.2005 року №
155; вилучено пайовий закритий
недиверсифікований венчурний
інвестиційний фонд «Інфініті» ТОВ
«Компанія з управління активами
«Венчурні інвестиційні проекти» з
Єдиного державного реєстру інститутів
спільного інвестування.

13.01.2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Інфініті»
було укладено Додатковий договір № 2 до
Договору № 15-1 від 14.02.2006 року про
резервування, згідно з яким було
змінено терміни введення в
експлуатацію об'єкта нерухомості на
листопад 2006 року.

Зважаючи на встановлені обставини, суд
вважає за необхідне проаналізувати
наступні правові норми та рекомендації
Верховного суду України.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України
проголошено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Громадяни для
задоволення своїх потреб можуть
користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним. Примусове відчуження
об'єктів права приватної власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності, на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього і
повного відшкодування їх вартості.
Примусове відчуження таких об'єктів з
наступним повним відшкодуванням їх
вартості допускається лише в умовах
воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути
застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: 1) неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Статтею 203 ЦК України (у редакції станом
на час вчинення спірних правочинів)
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. Якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій особі завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину, які
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

У статті 236 ЦК України визначено, що
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно,
що є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю. Суб'єктами права спільної
сумісної власності можуть бути фізичні
особи, юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не
встановлено законом. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Згідно зі ст. 369 ЦК України співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Розпоряджання
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. У разі вчинення одним із
співвласників правочину щодо
розпорядження спільним майном
вважається, що він вчинений за згодою
всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України передбачено, що
даний кодекс набирає чинності з 01.01.2004
року.

З огляду на ч.ч. 1-5 ст. 57 СК України (в
редакції на час укладання спірних
правочинів) особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто. Особистою приватною
власністю дружини та чоловіка є речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть тоді, коли
вони були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя. Особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є премії,
нагороди, які вона, він одержали за
особисті заслуги. Суд може визнати за
другим з подружжя право на частку цієї
премії, нагороди, якщо буде
встановлено, що він своїми діями
(ведення домашнього господарства,
виховання дітей тощо) сприяв її
одержанню. Особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є кошти,
одержані як відшкодування за втрату
(пошкодження) речі, яка їй, йому
належала, а також як відшкодування
завданої їй, йому моральної шкоди.
Особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є страхові суми, одержані нею,
ним за обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Виходячи з п. 1 Прикінцевих положень СК
України, даний кодекс набирає чинності
одночасно на набранням чинності ЦК
України.

У ст. 22 КпШС України визначено, що майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Роздільним
майном кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки
правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, то суд
повинен встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням проаналізованих
правових норм та рекомендацій
Верховного суду України в розрізі
встановлених обставин у справі суд
приходить до наступних висновків.

Так як правом згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК
України та ст. 3 ЦПК України на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а ч. 3 ст. 215 ЦК України
передбачено, що правом заперечувати
дійсність правочину наділена сторона
даного правочину чи заінтересована
особа, то позивач в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК
України повинен був довести суду
наявність таких порушення, невизнання
або оспорення, а також належності йому
даних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на те, що законодавцем
допускається набуття майна, в тому
числі і грошових коштів, під час шлюбу
як в особисту власність, так і у спільну
сумісну власність, а також на
твердження позивача, що спірні
правочини укладались не в інтересах їх
з ОСОБА_2 сім'ї, та на відсутність при їх
укладанні письмової згоди позивача
ОСОБА_1, останній повинен був надати
суду належні та допустимі докази часу
та джерела походження коштів, які
повинні були бути сплачені
відповідачем ОСОБА_2 за оспорюваними
договорами, що свідчили б, що вони
являються саме спільними сумісними
коштами подружжя ОСОБА_2, а не особистим
майном відповідача ОСОБА_2, на
розпорядження яким відповідно до ч. 1
ст. 12 ЦК України згода іншого з подружжя
не вимагається.

Визнання відповідачем ОСОБА_2 того
факту, що кошти, які були сплачені за
спірними правочинами, були спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_2 не
може бути прийнято судом, оскільки це
не було визнано іншими відповідачами у
справі, більш того, заперечувалось
ними.

Тобто, так як позивачем не було
доведено наявності прав на грошові
кошти, якими оплачувались спірні
договори, а ґрунтувати рішення на
припущеннях недопустимо, суд не вбачає
підстав вважати, що даними правочинами
було порушено, невизнано чи оспорені
будь-які права, свободи чи інтереси
ОСОБА_1, що б давало йому право
оспорювати їх.

Більш того, суду не було надано спірний
додатковий договір № 2 від 01.04.2011 року
до договору резервування № 15-1 від
14.02.2006 року, а також не було заявлено
відповідного клопотання про його
витребування. З власної ініціативи
витребувати даний договір суд не може,
так як це буде порушенням принципу
змагальності цивільного судочинства.

Оскільки суду не було доведено підстав,
за яких можна було б визнати спірні
договори недійсними, позовні вимоги
про застосування наслідків
недійсності цих правочинів теж не
можуть бути задоволені.

А отже, суд приходить до висновку, що
вимоги ОСОБА_1 та їх обґрунтування не
були доведеними в ході судового
розгляду, що є підставою для відмови у
задоволенні його позову.

Зважаючи на вищенаведене, беручи до
уваги рекомендації, викладені у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року,
керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ст.ст. 13, 41
Конституції України, ст.ст. ст. 3, 12, 15, 16,
203, 204, 215, 216, 236, 355, 368, 369, п. 1 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України,
ст.ст. 57, 60, 65, п. 1 Прикінцевих положень
СК України, ст.ст. 22, 24 КпШС УРСР, ст.ст. 3,
4, 10, 11, 14, 15, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інфініті», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», третя особа:
Публічне акціонерне товариство
«Перший інвестиційний банк» про
визнання недійсним договорів та
застосування наслідків недійсності
правочинів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя: Т.В.Дубас