УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
Фонду майна Автономної Республіки Крим
до ОСОБА_6, приватного підприємства
«Воскресение» про визнання недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку, за касаційною скаргою
приватного підприємства «Воскресение»
на рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 03
вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 11
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року Фонд майна Автономної
Республіки Крим звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_6, ПП «Воскресение», в
якому просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 від 06 жовтня 2010 року № 1902,
укладений між ПП «Воскресение» та
ОСОБА_6

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що при укладенні спірного
договору не були дотримані вимоги
встановлені ч. 1 ст. 203 ЦПК України,
вказаний договір суперечить актам
цивільного законодавства, а саме ст. 27
Закону України «Про приватизацію
державного майна» та вимогам п. 5.4.
договору, укладеного 30 жовтня 2007 року
між ним та ПП «Воскресение». Зазначив,
що ПП «Воскресение» не узгодив з ним у
2010 році відчуження майна ОСОБА_6, який,
як новий власник, повинен був надати
Фонду у встановлений законом строк
копії документів, що підтверджують
перехід до ОСОБА_6 права власності на
об'єкт приватизації, а тому просив
задовольнити позовні вимоги.

Справа розглядалась неодноразово.
Рішенням Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 14
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 31 січня 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 червня 2013 року
вказані судові рішення було скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Рішенням Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 03
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 11 листопада 2013
року, позов задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1 від 06 жовтня
2010 року № 1902, укладений між ПП
«Воскресение» та ОСОБА_6

У касаційній скарзі представник ПП
«Воскресение», посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просить вказані
судові рішення скасувати і ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, керувався
положеннями ч. 2 ст. 27 Закону України
«Про приватизацію державних
підприємств», ч. 3 ст. 23 Закону України
«Про приватизацію майна невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)», приписами п. 5.4 договору
купівлі-продажу нежитлової будівлі
шляхом викупу від 30 жовтня 2007 року та
виходив із того, що дії ПП
«Воскресение» суперечать закону, ним
не додержані вимоги щодо погодження
подальшого відчуження майна, що є
підставою для визнання відповідної
угоди недійсною.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Скасовуючи рішення судів попередніх
судових інстанції, суд касаційної
інстанції звернув увагу судів на норми
матеріального права, які підлягали
застосуванню до спірних правовідносин.

На виконання ухвали суду касаційної
інстанції місцевий суд повинен був
застосувати вказані норми до спірних
правовідносин з урахуванням ч. 3 ст. 2,
частин 1, 2 ст. 8 ЦПК України та
встановлених обставин у відповідності
з вимогами ч. 3 ст. 213 ЦПК України.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що 30 жовтня 2007 року між
Фондом майна Автономної Республіки
Крим та ПП «Воскресение» укладено
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі
шляхом викупу, яка знаходиться на
балансі Алуштинського міського Центру
зайнятості і розташована по АДРЕСА_1

Згідно з ст. 22 Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)», право
володіння, користування і
розпорядження об'єктом приватизації
переходить до покупця з моменту
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу (у редакції Закону,
станом на час укладання договору від 05
березня 2005 року).

Відповідно до п. 1.2. вказаного договору
право власності переходить до покупця
з моменту сплати повної вартості
придбаного об'єкта приватизації і
підписання акта приймання-передачі між
представником органу приватизації та
покупцем.

Згідно з ч. 2 п. 3 ст. 23 Закону України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)»,
зобов'язання покупця, передбачені
договором купівлі-продажу, зберігають
свою дію для осіб, які придбають об'єкт
у разі його подальшого відчуження
протягом дії цих зобов'язань, а ч. 8 ст. 23
цього Закону передбачено, що органи
приватизації здійснюють контроль за
виконанням покупцем умов договору
купівлі-продажу, а в разі їх
невиконання застосовують санкції,
передбачені чинним законодавством, та
можуть у встановленому порядку
порушувати питання про розірвання
договору.

Подальше відчуження об'єкта малої
приватизації врегульоване Порядком
надання державними органами
приватизації згоди на подальше
відчуження та передачу в заставу
об'єктів, обтяжених зобов'язаннями їх
власників перед державою, затвердженим
наказом Фонду державного майна України
№ 500 від 30 березня 2001 року, чинним
на момент вчинення спірного правочину,
(далі - Порядок) яким передбачено
надання органами приватизації
попередньої згоди на подальше
відчуження та передачу в заставу
об'єктів приватизації, обтяжених
зобов'язаннями перед державою.

Відповідно до п. 1.1 Цей Порядок
розроблено відповідно до ст. 27 Закону
України «Про приватизацію державного
майна». Порядок регулює відносини, які
виникають між державним органом
приватизації, що здійснює контроль за
виконанням зобов'язань власника
об'єкта перед державою (далі - орган
приватизації), власником об'єкта та
претендентом на придбання об'єкта при
його відчуженні та передачі в заставу
власником в період дії зобов'язань.

При цьому з урахуванням пункту 1.2 цього
Порядку передбачено, що об'єкт
приватизації має бути обтяжений
зобов'язаннями його власника перед
державою, визначеними договором
купівлі-продажу цього об'єкта; що
фізична або юридична особа (декілька
юридичних осіб, які об'єдналися з метою
спільного придбання об'єкта), як
претендент, має (мають) намір придбати
чи може одержати об'єкт у власність від
власника на його бажання або
відповідно до законодавства в період
дії зобов'язань; та що договір
подальшого відчуження, який підлягає
контролю, це - письмовий документ, за
яким від власника до претендента
переходять (можуть перейти внаслідок
передбачених законодавством обставин)
право власності на об'єкт та невиконані
зобов'язання.

У ч. 2 ст. 27 Закону України «Про
приватизацію державних підприємств»
та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про
приватизацію майна невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)» передбачено, що
зобов'язання покупця, передбачені
договором купівлі-продажу, зберігають
свою дію для осіб, які придбають об'єкт
у разі його подальшого відчуження
протягом строку дії таких зобов'язань.

Подальше відчуження такого об'єкта
можливе лише за умови збереження для
нового власника зобов'язань,
визначених договором купівлі-продажу,
виключно за згодою державного органу
приватизації, який здійснює контроль
за їх виконанням.

У разі подальшого відчуження
приватизованого об'єкта новий власник
об'єкта зобов'язаний у двотижневий
строк з дня переходу до нього права
власності на об'єкт подати державному
органу приватизації копії документів,
що підтверджують його право власності.

Згідно з п. 5.1 Порядку здійснення
державними органами приватизації
контролю за виконанням умов договорів
купівлі-продажу об'єктів приватизації,
затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 10 травня
2012 року № 631, зняття з контролю кожного
конкретного договору здійснюється у
разі: повного виконання його умов
(незалежно від термінів їх виконання,
визначених договором), що підтверджено
актом підсумкової перевірки; рішення
суду про розірвання договору (або
визнання недійсним) та повернення
об'єкта у державну власність (після
виконання рішення суду); рішення суду
про те, що зобов'язання покупця,
визначені договором, слід вважати
виконаними.

Положеннями п. 5.4. договору визначено,
що подальше відчуження та передача в
заставу покупцем об'єкта приватизації
в період чинності умов цього договору
здійснюється за погодженням продавця
із забезпеченням переходу до нового
власника всіх зобов'язань, не виконаних
покупцем на момент такого відчуження
та відповідальності за їх невиконання,
визначених законодавством та цим
договором; прав та обов'язків покупця
згідно із законодавством України.

Заперечуючи проти позову відповідач ПП
«Воскресение» вказав, що 08
листопада 2007 року покупцем сплачено
повну вартість об'єкту приватизації з
урахуванням податку на додану вартість
(а.с. 53). 12 листопада 2007 року
повноважними представниками органу
приватизації та покупцем було складено
та підписано акт приймання-передачі
об'єкта приватизації (а.с. 11), а 11 травня
2010 року ПП «Воскресение» уклало
договір оренди земельної ділянки з
Алуштинською міською радою (а.с. 46-51).

Відповідно до акта огляду приміщень
від 03 вересня 2010 року КП «ЖЕУ № 1» об'єкт
приватизації та прилегла територія
утримуються у належному
санітарно-технічному стані (а.с. 52).

06 жовтня 2010 року ПП «Воскресение»
продало, а ОСОБА_6 придбав на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу житловий будинок з
надвірними будівлями і спорудами, який
розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання недійсним вказаного договору
купівлі-продажу місцевий суд, з чим
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходили із того, що підприємством не
додержані вимоги щодо погодження з
Фондом подальшого відчуження майна.

При цьому, судами не встановлені
обставини, які необхідно встановити
щодо відносини, які виникають між
державним органом приватизації, що
здійснює контроль за виконанням
зобов'язань власника об'єкта перед
державою (далі - орган приватизації),
власником об'єкта та претендентом на
придбання об'єкта при його відчуженні
та передачі в заставу власником в
період дії зобов'язань.

Так, визнаючи недійсним спірний
договір на підставі ч. 1 ст. 203, 215 ЦК
України, а саме з підстав недотримання
приписів ч. 2 ст. 27 Закону України «Про
приватизацію державних підприємств»
так і приписів ч. 3 ст. 23 Закону України
«Про приватизацію майна невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)», суди у порушення вимог
статей 213-215 ЦПК України не встановили:
якими зобов'язаннями був обтяжений
попередній договір, які з цих
зобов'язань не виконані, чи діяв на
момент подальшого відчуження предмета
договору попередній договір в частині
невиконаних зобов'язань, та які права
позивача були порушені внаслідок
укладання між відповідачами
оспорюваного договору.

Враховуючи те, що суди не в повній мірі
з'ясували усі обставини справи,
належним чином не перевірили
обґрунтованість вимог та наявність
доказів на їх підтвердження, у зв'язку з
чим не визначилися з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, яка підлягає застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, то оскаржувані судові рішення
на підстав ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України», у зв'язку з неможливістю
здійснювати правосуддя судами
Автономної Республіки Крим та міста
Севастополя на тимчасово окупованих
територіях, змінити територіальну
підсудність судових справ, підсудних
розташованим на території Автономної
Республіки Крим та міста Севастополя
судам, та забезпечити розгляд, зокрема,
цивільних справ, підсудних місцевим
загальним судам, розташованим на
території Автономної Республіки Крим
та міста Севастополя, - місцевими
загальними судами міста Києва, що
визначаються Апеляційним судом міста
Києва.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
ст. 12 Закону України «Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України», колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного
підприємства «Воскресение»
задовольнити частково.

Рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 03
вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 11
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Для визначення підсудності суду першої
інстанції справу направити до
Апеляційного суду міста Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді: А.О.
Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О.
Писана