УХВАЛА

іменем україни

2 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 27
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від 9 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що 28 січня 2001 року між нею та
відповідачем було укладено шлюб, який
рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 11 жовтня 2013
року розірвано. Під час перебування у
шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1.
Для придбання цієї квартири вона
уклала з відкритим акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України» кредитний договір на суму 75
тис. грн. і зазначала, що до реєстрації
шлюбу у її приватній власності
перебувала квартира АДРЕСА_2,
яку вона відчужила за 40 тис. грн
з метою погашення заборгованості за
кредитним договором. Вважала, що з
урахуванням вкладених коштів у спірну
квартиру її частка має становити
8/15 частин. Оскільки з нею
проживає неповнолітня дитина, просила
відступити від рівності часток і
визнати за нею право власності на 4/15
частини квартири, а за відповідачем - 3/15
частини.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 27 лютого

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 9 квітня 2014 року, позов
ОСОБА_3 АДРЕСА_1 особистою приватною
власністю ОСОБА_3 Визнано 84/100 частини
вказаної квартири спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Визнано за кожним з подружжя право
власності на 42/100 частини квартири

АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий судовий
розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачка, продавши належну їй на праві
власності квартиру, яка не була
об'єктом спільного майна подружжя, за 12
333 грн, сплатила ці кошти на погашення
позики за кредитом, на отримання якого
була придбана спірна квартира, а, отже,
її особиста частка у майні подружжя
пропорційно до сплаченої суми
становить 16/100, а інші 84/100 частин є
спільним майном подружжя і підлягають
поділу у рівних частках.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду, пославшись і на те, що
відповідач не довів підстав поділу
квартири по 1/2 частині кожному.

Проте до таких висновків апеляційний
суд дійшов з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 304 ЦПК України
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими главою ЦПК України про
апеляційне провадження.

Апеляційний суд розглядає справу з
обов'язковим повідомленням осіб, які
беруть участь у справі, і у
відповідності до вимог ч. 1 ст. 305 ЦПК
України відкладає розгляд справи в
разі неявки у судове засідання особи,
яка бере участь у справі, щодо якої
немає відомостей про вручення їй
повістки, або за її клопотанням, коли
повідомлені нею причини неявки буде
визнано судом поважними.

Згідно з правилами ст. 74 ЦПК України
судові виклики здійснюються судовими
повістками про виклик, які разом із
розпискою надсилаються поштою
рекомендованим листом із
повідомленням або через кур'єрів за
адресою, зазначеною стороною. Особи,
які беруть участь у справі, можуть бути
повідомлені або викликані в суд
телеграмою, факсом чи за допомогою
інших засобів зв'язку, які забезпечують
фіксацію повідомлення або виклику.
Судова повістка про виклик повинна
бути вручена з таким розрахунком, щоб
особи, які викликаються, мали достатньо
часу для явки в суд і підготовки до
участі в судовому розгляді справи, але
не пізніше ніж за три дні до судового
засідання.

Як убачається з матеріалів справи,
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 2 квітня 2014
року розгляд вказаної справи в
апеляційному порядку призначено на 10
год. 30 хв. 9 квітня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що
судову повістку на адресу відповідача
направлено не було. Натомість у
матеріалах справи міститься довідка
від 2 квітня 2014 року про доставку на ім'я
відповідача SMS-повідомлення про виклик
у судове засідання на 9 квітня 2014 року.

Однак таке повідомлення відповідача не
можна вважати належним, оскільки
відподно до п. 2 Порядку надсилання
учасникам судового процесу текстів
судових повісток у вигляді
SMS-повідомлень, затвердженого наказом
Державної судової адміністрації
України від 1 червня 2013 року № 73, текст
судової повістки може бути надісланий
судом учаснику SMS-повідомленням лише
після подання ним до суду заявки про
намір отримання судової повітки в
електронному вигляді за допомогою
SMS-повідомлення. Така заявка
оформляється безпосередньо в суді або
шляхом роздруковування та заповнення
учасником форми, яка розміщена на
офіційному веб-порталі судової влади
України.

Апеляційний суд зазначене не врахував
та не звернув уваги на те, що ОСОБА_4
така заявка про намір отримання
судової повістки SMS-повідомлення не
подавалась. Також з довідки суду
незрозуміло, на чий саме номер
відправлено SMS-повідомлення про виклик
до суду.

Згідно зі ст. 129 Конституції України
однією з основних засад судочинства є
забезпечення апеляційного оскарження
рішення суду, а відповідно ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод таке
конституційне право повинно бути
забезпечене судовими процедурами, які
повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за
відсутності учасника процесу, щодо
якого немає належних відомостей про
вручення йому судової повістки є
порушенням ст. 129
Конституції України та ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод.

Таким чином, розглянувши справу за
відсутності ОСОБА_4, апеляційний суд
позбавив його права на судовий захист,
не дослідив належним чином його доводи,
не звернув уваги на особливість
спірних правовідносин, до яких
застосовується презумпція спільності
майна подружжя.

Судами установлено, що рішенням
Деснянського районного суду
м. Чернігова від 11 жовтня 2013 року
шлюб між сторонами, укладений 28 січня
2000 року, розірвано.

ОСОБА_3 придбала 2 липня 2004 року
квартиру АДРЕСА_1 за ціною 71 685 грн.
Сплачену за квартиру зазначену суму
коштів позивачка отримала шляхом
укладення 2 липня 2004 року з ВАТ
«Державний ощадний банк України»
кредитного договору.

ОСОБА_3 на праві власності належала
квартира АДРЕСА_2, яка нею відчужена 8
жовтня 2004 року за 12 333 грн.

ОСОБА_4 на праві власності належали 21/50
частини квартири АДРЕСА_4, яку
він продав 1 серпня 2002 року за 9 880 грн.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 цього Кодексу
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

У ст. 70 СК України зазначено, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Отже, указаними нормами права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, за винятком
випадків, коли законом визначена
презумпція, яка перерозподіляє тягар
доказування. Отже, саме позивачка мала
довести, що частина спірної квартири
придбана за її кошти.

Проте апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України зазначене не
врахував, не прийняв до уваги дію
презумпції віднесення придбаного під
час шлюбу майна до спільної сумісної
власності подружжя, та вважаючи, що
слід збільшити особисту частку
позивачки у майні, виходячи з
пропорційності сплаченою нею суми
особистих коштів на погашення кредиту
за придбання спірної квартири, не
навівши у рішенні належних мотивів та
обґрунтування, не зазначив чим саме
доводиться, що позивачка за ті саме
кошти, отримані від продажу іншої
квартири погасила кредит, взятий на
придбання спірної квартири.

При цьому апеляційний суд не врахував,
що збільшення розміру частки в майні
подружжя за рахунок зобов'язань за
кредитним договором не передбачено
законодавством, оскільки згідно з ч. 4
ст. 65 СК України договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї, наявність боргів подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї, має
враховуватись при поділі майна.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 9 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко