Справа № 1005/6774/12 Головуючий у І
інстанції Кабанячий Ю.В.Провадження №
22-ц/780/226/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 44
У Х В А Л А

іменем України

9 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Мережко М.В. Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Дніпровського
екологічного прокурора на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 24 жовтня 2013 року
у справі за позовом Дніпровського
екологічного прокурора в інтересах
держави в особі Державної інспекції
сільського господарства України до
Бориспільської районної державної
адміністрації Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23,
ОСОБА_24, ОСОБА_1, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30,
ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, третя особа
обслуговуючий кооператив «Садове
товариство «Десятинне» про визнання
незаконним і скасування розпорядження
райдержадміністрації, визнання
недійсними державних актів на право
приватної власності на земельні
ділянки, визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку та повернення земельної
ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Дніпровський
екологічний прокурор звернувся до суду
в інтересах держави із вказаним вище
позовом, який мотивував тим, що
розпорядженням Бориспільської
районної державної адміністрації
Київської області від 12 січня 2010 року
відповідачам у справі (34 особи)
затверджено технічну документацію із
землеустрою і передано у власність
земельні ділянки площею по 0,1200 га
кожному для ведення садівництва в
обслуговуючому кооперативі «Садове
товариство «Десятинне» на території
Процівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області. На вказані ділянки
відповідачі отримали державні акти на
право власності на земельні ділянки.

Вказував, що передача ділянок у
власність відповідачів відбулася з
порушенням низки вимог Водного і
Земельного кодексів України. Зокрема
спірні ділянки знаходяться у межах
прибережної захисної смуги
Канівського водосховища, у тому числі
частково накладаються на акваторію і
острови, тобто відносяться до
категорії земель водного фонду з
режимом обмеженої господарської
діяльності.

Посилаючись на те, що землі
водного фонду є власністю держави і не
можуть передаватися у приватну
власність, просив визнати незаконним і
скасувати розпорядження
Бориспільської районної державної
адміністрації Київської області № 6
від 12 січня 2010 року про затвердження
документації із землеустрою і передачу
у власність відповідачам земельних
ділянок, а також визнати недійсними
державні акти на право власності на
земельні ділянки, видані на ім'я
відповідачів у справі.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 24 жовтня 2013 року у задоволенні
позову прокурора відмовлено.

Дніпровський екологічний прокурор
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким позовні
вимоги прокурора задоволити в повному
обсязі, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
прокурора, суд першої інстанції
обгрунтовував свої висновки тим, що
прокурором не надано належних доказів
того, що спірні земельні ділянки
розташовані в межах прибережної
захисної смуги та відносяться до
земель водного фонду з режимом
обмеженої господарської діяльності.
При цому суд виходив з того, що розміри
і межі прибережних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення, а
для визначення і встановлення меж
прибережної захисної смуга в натурі за
окремим проектом землеустрою і як
наслідок віднесенням цієї території до
земель водного фонду.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.58 ЗК України до земель
водного фонду належать землі, зайняті:
а) морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
не зайнятими лісами; б) прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель,
зайнятих лісами; в) гідротехнічними,
іншими водогосподарськими спорудами
та каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; г) береговими
смугами водних шляхів; ґ) штучно
створеними земельними ділянками в
межах акваторій морських портів.

Частиною 2 ст.58 ЗК України визначено, що
для створення сприятливого режиму
водних об'єктів уздовж морів, навколо
озер, водосховищ та інших водойм
встановлюються водоохоронні зони,
розміри яких визначаються за проектами
землеустрою.

Згідно частин 1 і 3 ст.60 ЗК України у
редакції, яка була чинною на час
передачі відповідачам у власність
спірних земельних ділянок Вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Розмір та
межі прибережної захисної смуги уздовж
морів та навколо морських заток і
лиманів встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації.

Згідно ст.88 Водного кодексу України у
редакції, яка була чинною на час
передачі відповідачам у власність
спірних земельних ділянок, з метою
охорони поверхневих водних

об'єктів від забруднення і засмічення
та збереження їх водності вздовж річок,
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги, які
встановлюються по обидва береги річок
та навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менше 3 гектарів - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів. Якщо крутизна схилів перевищує
три градуси, мінімальна ширина
прибережної захисної смуги
подвоюється. У межах існуючих
населених пунктів прибережна захисна
смуга встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися. Уздовж
морів та навколо морських заток і
лиманів виділяється прибережна
захисна смуга шириною не менше двох
кілометрів від урізу води.

Відповідно до ч.5 ст.87 Водного кодексу
України зовнішні межі водоохоронних
зон визначаються за спеціально
розробленими проектами.

Відповідно до ч.6 ст.87 Водного кодексу
України порядок визначення розмірів і
меж водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Згідно п.5 Порядку визначення розмірів
і меж водоохоронних зон та режиму
ведення господарської діяльності в
них, затвердженого постановою КМ
України від 8 травня 1996 року № 486 (в
редакції на час виникнення спірних
правовідносин) розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених органів, узгоджуються з
органами Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами Рад.

Згідно п.10 Порядку передбачено, що на
землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови.

Отже за змістом наведених норм проекти
водоохоронних зон мають розроблятися
на замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених органів, та підлягають
узгодженню з органами Мінекоресурсів,
Держводгоспу, Держкомзему, власниками
землі, землекористувачами і
затверджуються відповідними місцевими
органами державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами Рад.

Судом першої інстанції
встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що розпорядженням
Бориспільської районної державної
адміністрації Київської області № 6
від 12 січня 2010 року 34 громадянам -
відповідачам у справі затверджено
проекти землеустрою щодо відведення у
власність земельних ділянок для
ведення садівництва площею 0,1200 га
кожному, розташованих в Обслуговуючому
кооперативі «Садове товариство
«Десятинне» на території Процівської
сільської ради Бориспільського району
Київської області (т.1 а.с.66-67). На
підставі вказаного розпорядження
відповідачі отримали державні акти на
право власності на земельні ділянки,
які зареєстровані у встановленому
законом порядку (т.1 а.с.73-104).

Також, судом встановлено, що в ході
розгляду справи прокурор не надав суду
передбаченого законом проекту відводу
водоохоронних зон, розробленого на
замовлення органів водного
господарства та узгодженого з органами
Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему і затвердженого місцевими
органами державної виконавчої влади
або виконавчим комітетом Процівської
сільської ради та доказів виділення на
його підставі земель водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг, які б
доводили, що спірні земельні ділянки
розташовані в межах водоохоронної зони
з прибережною захисною смугою.

За таких обставин суд прийшов до
обгрунтованого висновку про те, що
відповідачі набули права власності на
спірні земельні ділянки у
передбаченому законом порядку і
підстави для визнання незаконним
розпорядження та недійсними державних
актів відсутні.

Доводи апеляційної скарги прокурора
про те, що ст.88 Водного кодексу України
(в редакції на час виникнення спірних
правовідносин) не передбачала
встановлення прибережної захисної
смуги за окремим проектом землеустрою,
а існують в силу їх законодавчого
закріплення, необгрунтовані і
суперечать вимогам ст.ст.87, 88 ЗК
України, ст.ст.58, 60 ЗК України та Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою КМ України
від 8 травня 1996 року № 486, які
передбачають необхідність
встановлення розмірів і меж
водоохоронних зон на підставі окремих
проектів землеустрою.

Посилання прокурора на те, що судом
дана невірна оцінка наданим ним
доказам, які підтверджують, що спірні
земельні ділянки розташовані вздовж
берега в акваторії Канівського
водосховища, а саме висновку експерта
«Київгеоінформатика» від 22 грудня 2012
року, висновку Дніпровського
басейнового управління водних
ресурсів, інформації Державної
інспекції сільського господарства в
Київській області від 21 жовтня 2013 року
безпідставні та не спростовують
висновків суду про відсутність проекту
землеустрою, яким би були встановлені
межі і розміри прибережної захисної
смуги, розміри і межі водоохоронних
зон. Дані обставини необхідні для
співставлення та з'ясування чи
накладаються межі спірних ділянок та
яких конкретно на межі водоохоронних
зон в тому числі на акваторію та
острови водосховища.

Саме на необхідність доведення
прокурором даних обставин звертав
увагу Вищий спеціалізований суд
України в ухвалі від 17 липня 2013 року,
скасовуючи попередні рішення у справі
і направляючи справу на новий судовий
розгляд. При цьому суд касаційної
інстанції вказав в ухвалі, що прокурор
не вказав у позовній заяві та не довів
які саме земельні ділянки знаходяться
у прибережній смузі, а які - на островах
чи акваторії, та їх розмір.

В ході розгляду прокурор не надав
доказів і не конкретизував, кому із
відповідачів передано у власність
ділянки мілководної частини чи
островів і в якому розмірі, а кому -
землі прибережної захисної смуги. Таки
докази у справі відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Дніпровського
екологічного прокурора відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 24 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :