Справа № 310/2625/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2014 року
м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний
суд Запорізької області

у складі:
головуючого - судді Пустовіт З.П.

при секретарі Гоноболіній О.І.

з участю позивача ОСОБА_1, його
представника ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Бердянську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання дій неправомірними,
відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
Бердянського міськрайонного суду з
позовом, подавши в липні 2014 року заяву
про уточнення позовних вимог щодо
виправлення допущеної арифметичної
помилки, в якому просив визнати дії
ОСОБА_3 по відношенню до скошування
озимої пшениці з його земельної
ділянки, яка належить йому на праві
власності, неправомірними та стягнути
з нього на свою користь матеріальну
шкоду, заподіяну неправомірними діями,
в розмірі 63700,00 грн. В обґрунтування
позову посилався на те, що він, згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ДН №064823 є
власником земельної ділянки загальною
площею 14610 га, яка розташована на
території Комишуватської сільської
ради Першотравневого району Донецької
області, цільове призначення - для
ведення особистого селянського
господарства. Використовуючи вказану
земельну ділянку за цільовим
призначенням, він восени 2012 року засіяв
її частину площею 7 га озимою пшеницею.
А в кінці липня 2013 року виявив, що
пшениця була скошена гр. ОСОБА_3, чим
йому було завдано матеріальних збитків
на суму 63700,00 грн. Про цей випадок він
повідомив шляхом подання відповідної
заяви до Першотравневого РВ ГУМВС
України в Донецькій області. Однак
ОСОБА_3 не було притягнуто до
кримінальної відповідальності:
кримінальне провадження за його заявою
закрито у зв'язку з відсутністю у його
діях складу злочину, передбаченого
ст.185 КК України. Відшкодувати збитки в
добровільному порядку відповідач
відмовився. Для засівання земельної
ділянки ним було придбано пшеницю
ринковою вартістю 2,60 грн. за 1 кілограм,
тобто вартість 1 тонни складає 2600 грн.
Згідно статистичного бюлетеня
Державної служби статистики України
щодо збирання врожаю
сільськогосподарських культур та
проведення інших польових робіт станом
на липень 2013 року середній показник
урожайності озимої пшениці
господарствами населення складає 35
центнерів (три з половиною тонни) з
одного гектара. Довідкою, наданою СТОВ
«Вікторія», теж підтверджується, що
урожайність озимої пшениці в їхній
місцевості по Донецькій області
становила у 2013 році 35 центнерів з
гектару, що у його випадку складає 24,5
тонни пшениці з 7 гектарів засіяної
ділянки. Отже, в грошовому еквіваленті,
з розрахунку ціни за 1 тонну пшениці (2600
грн.) та статистичних даних врожайності
озимої пшениці, заподіяна йому шкода
діями ОСОБА_3 складає 63700 грн. Тому на
підставі ст.22, 1166 ЦК України просив
визнати дії відповідача
неправомірними та стягнути з нього
матеріальну шкоду в розмірі 63700 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник за довіреністю
ОСОБА_2 підтримали позов з урахуванням
уточнень та просили задовольнити в
повному обсязі, додатково пояснивши на
запитання, що, дійсно, позивач згідно
усної домовленості з тещею відповідача
ОСОБА_5, без укладення письмового
договору оренди, орендував належну їй
земельну ділянку на протязі 10 років,
яка розташована поруч з його земельною
ділянкою, проте заперечував, що вона та
відповідач у серпні 2012 року
повідомляли його про розірвання з ним
стосунків і обробку земельної ділянки
самостійно. Заперечував також, що сам
вказав ОСОБА_3 на свою земельну
ділянку, засіяну озимою пшеницею, що
вона є земельною ділянкою його тещі
ОСОБА_5 Підтвердив, що навесні 2013 року
ОСОБА_3 говорив йому, що земельну
ділянку ОСОБА_5 він буде обробляти
самостійно, однак це було тоді, коли
він вже її засіяв соняшником.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_4 заперечували проти задоволення
позову, посилаючись на те, що теща
відповідача ОСОБА_5 має у власності
земельну ділянку площею 7,31 га для
ведення особистого селянського
господарства, якою з 2003 року дозволяла
користуватися ОСОБА_1 для вирощування
сільськогосподарських культур, за що
він давав кошти, але значно менше, ніж
передбачено Указом Президента України
«Про невідкладні заходи щодо захисту
власників земельних ділянок та
земельних часток». У вересні 2012 року
ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_1, що належну їй
земельну ділянку вона віддасть своєму
зятеві ОСОБА_3, а останній також
повідомив позивача, що буде обробляти
її сам, на що ОСОБА_1 погодився. Весною
2013 року він приїхав в с.Комишувате для
того щоб засіяти земельну ділянку
ОСОБА_5 насінням соняшника, але не знав
її точного місця розташування.
Зустрівши на поле ОСОБА_1, останній
йому повідомив, що він уже засіяв
земельну ділянку ОСОБА_5 озимою
пшеницею ще восени 2012 року і попросив
залишити її йому в користування, але
він відмовився, посилаючись на те, що
заздалегідь попереджав і він, і ОСОБА_5,
що подальше оброблення землі будуть
вести самостійно. Тому домовилися, що
надалі оброблення пшениці і збір
врожаю він буде робити самостійно,
проте віддасть ОСОБА_1 1340 кг насіння
пшениці, які він затратив на посів.
Навесні він обробив поле гербіцидами, а
коли пшениця поспіла, попросив свого
друга ОСОБА_6 скосити пшеницю на
земельній ділянці ОСОБА_5 та скласти
врожай, який склав приблизно 14 тонн, до
себе у склад. Проте через деякий час
ОСОБА_1 написав заяву до
Першотравневого РВ ГУМВС України у
Донецькій області про крадіжку його
пшениці. В ході розслідування було
з'ясовано, що коли ОСОБА_1 вказував йому
на земельну ділянку, засіяну пшеницею і
казав, що то є ділянка ОСОБА_5, він
говорив неправду, бо фактично земельна
ділянка ОСОБА_5 була поруч і ще не була
засіяна. У подальшому ОСОБА_1 на
земельній ділянці ОСОБА_5 засіяв
насіння соняшника, а врожай зібрав та
забрав собі. Після з'ясування цих
обставин кримінальне провадження було
закрито. Позивач у підтвердження
вартості насіння пшениці не надав
сертифікату якості та доказів, чи саме
те насіння, яке придбав у ТОВ
«Вікторія», було посіяне, скільки саме
гектарів засіяв та скільки кілограм
пшениці затратив на посів. Посилаючись
на бюлетень Державної служби
статистики України щодо збирання
врожаю сільськогосподарських культур
станом на липень 2013 року по Донецькій
області, де середній показник
врожайності з виробництва озимої
пшениці вказаний 30,5 центнерів з 1 га
землі, або 3 тони 50 кг, а тому
відповідно, врожайність складає 21,35
тонни пшениці, а не 24,5 тони пшениці, як
вказано в позові. Але в матеріалах
кримінального провадження є довідка
голови Першотравневої
райдержадміністрації від 13.09.2013 року,
де зазначена середня врожайність по
Першотравневому району озимої пшениці
28,8 центнерів з 1 гектара, а вартість 1
тони озимої пшениці, згідно довідки КФХ
«Мрія», - 1,35 грн. за 1 кг, а не 2,60 грн. Тому
позовні вимог є надуманими та не
відповідають законодавству. Засіявши
поле ОСОБА_5, позивач фактично захопив
її земельну ділянку, внаслідок чого
вона не отримала доходи, а в діях
позивача є ознаки кримінального
правопорушення, передбаченого ст.190, 212
КК України.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні дав
свідчення про те, що на початку квітня
2013 року йому зателефонував ОСОБА_3 та
повідомив, що у нього є земельна
ділянка і чи зможе він засіяти її
соняшником, на що він погодився. Коли
він приїхав на поле, то повідомив
ОСОБА_3, що ОСОБА_1 вже обробляє його
земельну ділянку, а поруч ділянка
засіяна пшеницею. Влітку 2013 року
ОСОБА_3 попросив його скосити озиму
пшеницю, що і зробили його працівники, а
врожай зсипали до нього у складське
приміщення. Раніше це поле з пшеницею
тракторист ОСОБА_7 обробив гербіцидами.
Поруч поле було засіяно соняшником,
яке він вважав належить ОСОБА_1, бо він
восени його покосив, це він бачив сам
особисто. На посів 1 га земельної
ділянки витрачається приблизно 200 кг
пшениці. На його думку, пшеницею було
засіяно менше ніж 7 га землі, а зібрано
було приблизно 14 тонн пшениці.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснила, що її земельну ділянку площею
7,31 га, яку вона отримала у спадщину, на
протязі декількох років обробляв
ОСОБА_1, надаючи їй за це кошти або
зерно. Проте їй стало відомо, що інше
орендарі платять за оренду земельних
ділянок значно більше. У 2012 році після
виходу з лікарні вона його попередила,
щоб він більше не засівав її земельну
ділянку, бо вона буде від нього уходити
і віддає землю своєму зятеві ОСОБА_3 Їй
відомо, що ОСОБА_3 скосив не те поле,
проте вони з ОСОБА_1 домовилися мирно,
що він забирає собі соняшник, а її зять -
пшеницю.

Заслухавши сторони, їх представників,
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджено
копією матеріалів кримінального
провадження №10000579 від 05.07.2013 року,
що позивачу ОСОБА_1 згідно Державного
акту на право власності на земельну
ділянку серія ДН №064823 на праві
власності належить земельна ділянка
площею 14,61 га на території
Комишуватської сільської ради для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Як вбачається з плану меж земельної
ділянки, зображеному у зазначеному
державному акті, та копії державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ №448688 від 04.03.2009 року з
відповідним планом меж земельної
ділянки, виданому на ім'я свідка ОСОБА_5,
остання має у власності земельну
ділянку площею 7,31 га, яка межує з
земельною ділянкою ОСОБА_1, яку вона на
підставі усної домовленості на протязі
декількох років надавала йому в оренду,
за що отримувала певну плату, що не
заперечувалося сторонами та
підтверджено самим свідком ОСОБА_5

З показань свідка ОСОБА_5 слідує, що,
дізнавшись про більшу орендну плату,
яку виплачують інші орендарі за
використання подібних ділянок, у
серпні 2012 року вона попередила ОСОБА_1
про те, щоб він надалі не засівав її
земельну ділянку і про те, що тепер її
буде обробляти її зять ОСОБА_3, який
також попередив про це позивача.

Суд при цьому не приймає до уваги
заперечення даного факту позивачем
ОСОБА_1, оскільки він надавав свої
пояснення суду не в порядку ст.62 ЦПК
України як свідок, а тому його
пояснення, відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК
України, не є доказом у справі.

Крім цього, стверджуючи в судовому
засіданні, що про наміри обробляти
земельну ділянку ОСОБА_5 самостійно
відповідач попередив його вже після
того, як він засіяв її земельну ділянку
соняшником, суд разом з тим з'ясував, що
на досудовому розслідуванні у
кримінальному провадженні ОСОБА_1
надавав слідчому пояснення про те, що
ще перед посадкою соняшника йому на
мобільний телефон зателефонував
ОСОБА_3, який є зятем ОСОБА_5, та сказав,
що земельну ділянку він забирає і буде
обробляти її самостійно, на що він
відповів, що потрібно заплатити кошти,
затрачені за обробку землі. Після даної
розмови претензій з приводу землі
ОСОБА_5 йому ніхто не висловлював і тоді
він її засіяв насінням соняшника.

З постанови слідчого СВ
Першотравневого РВ ГУМВС України про
закриття кримінального провадження
від 30.09.2013 року слідує, що ним в ході
досудового розслідування було
встановлено, що після повідомлення
ОСОБА_5 у серпні 2012 року ОСОБА_1 про
передачу належної земельної ділянки
зятю ОСОБА_3, ОСОБА_1 восени 2012 року
засіяв свою земельну ділянку озимою
пшеницею, а земельну ділянку ОСОБА_5,
розташовану поруч, - соняшником, проте
ОСОБА_3 ОСОБА_1 повідомив, що на
земельній ділянці ОСОБА_5 він засіяв
озиму пшеницю. Пообіцявши повернути
ОСОБА_1 кошти, затрачені на обробку
землі та посів озимої пшениці, ОСОБА_3
навесні 2013 року обробив поле озимої
пшениці гербіцидами, а влітку скосив
пшеницю.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.22 ЦК України
особа, якій завдано збитків в
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Із змісту позовної заяви можна зробити
висновок, що позивач нарахував
матеріальну шкоду у вигляді упущеної
вигоди, розрахувавши суму 63700 грн. як
добуток вартості 1 тони пшениці - 2600
грн., за якою зерно купувалася в СТОВ»
Вікторія», та врожайності з 7 гектарів
- 24,5 тонни, приймаючи до уваги
статистичні дані по Донецькій області.

Проте, в порушення вимог ст.59-59 ЦПК
України позивачем не надано суду
первинних бухгалтерських документів
щодо сплати грошових коштів
Сільськогосподарському товариству з
обмеженою відповідальністю «Вікторія»
за придбану пшеницю, оскільки
незавірена копія довідки №33 від 03.07.2013
року не може бути розцінена як
письмовий доказ згідно положень ч.2 ст.64
ЦПК України, до того ж в ній взагалі не
зазначено, в якому році і кому була
продана озима пшениця насіннева
«Престиж» в кількості 3260 кг по ціні 2600
за тонну на суму 8476,00 грн.

Крім цього, самим позивачем
перекручені надані ним же самим дані,
зазначені в статистичному бюлетені
Державної служби статистики України
«Збирання врожаю
сільськогосподарських культур та
проведення інших польових робіт»
станом на 1 липня 2013 року, в якому по
Донецькій області такого показника
урожайності озимої пшениці як 35
центнерів з 1 гектара, як він вказав в
позові, не вказано взагалі: по
господарствах населення зазначена
врожайність - 30,5 центнерів з 1 гектара.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду врегульовані
ст.1166 ЦК України, частиною 1 якої
встановлено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України,
особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

В судовому засіданні було встановлено
та підтверджено матеріалами
досудового розслідування по
кримінальному провадженню за заявою
ОСОБА_1, а також показаннями допитаних
судом свідків, що саме позивач, не
бажаючи віддавати земельну ділянку
ОСОБА_5, яка перебувала у нього в оренді
тривалий час згідно усної
домовленості між ними, навмисно ввів в
оману відповідача ОСОБА_3, вказавши
йому на свою земельну ділянку, вже
засіяну озимою пшеницею, як на ділянку,
що належить тещі відповідача -ОСОБА_5,
внаслідок чого відповідач продовжив
її використання, обробивши
гербіцидами, а потім і скосивши врожай,
в той час як земельна ділянка ОСОБА_5 на
момент повідомлення йому ОСОБА_1
неправдивої інформації ще не була
нічим засіяна.

Самим позивачем не заперечувалося в
судовому засіданні, що йому
пропонували від час досудового
розслідування забрати скошену пшеницю,
проте він відмовився від цієї
пропозиції, вважаючи, що врожайність
повинна бути більшою, проте не надав
суду доказів щодо фактичної
врожайності на інших його земельних
ділянках, які він використовував та які
були засіяні пшеницею.

Таким чином, з урахуванням
встановлених фактичних обставин суд
не вбачає протиправності дій з боку
відповідача, якого навмисно було
спровоковано до їх вчинення, оскільки
відповідач, не знаючи точного місця
розташування земельної ділянки, був
впевнений, що використовує земельну
ділянку ОСОБА_5, яка попросила його її
обробляти, попередньо повідомивши про
це ОСОБА_1

Суд при цьому не приймає до уваги
посилання представника позивача на те,
що відповідач мав би впевнитися
спочатку, чи дійсно це є земельна
ділянка його тещі, спершу ніж
приступати до її використання,
враховуючи, що саме ОСОБА_1, який
орендував її на протязі декількох
років, показав відповідачу її
розташування та повідомив, що вона
засіяна озимою пшеницею. Тобто суд
приходить до висновку, що саме з вини
самого позивача йому було завдано
матеріальну шкоду.

Тому суд не вбачає законних підстав для
задоволення позовних вимог в частині
визнання неправомірними дій ОСОБА_3 по
відношенню до скошування озимої
пшениці з земельної ділянки, належної
позивачу.

Оскільки вимоги про відшкодування
матеріальної шкоди в розмірі 63700 грн. є
похідними від першої вимоги, вони теж
задоволенню не підлягають, отже в
задоволенні позову слід відмовити
повністю.

На думку суду, в даному випадку позивач,
відмовившись від пропозиції забрати
врожай пшениці, проте скосивши на
належній ОСОБА_5 земельній ділянці
врожай соняшнику та забравши його собі,
не позбавлений права стягнути з
власника земельної ділянки
обґрунтовані витрати, затрачені ним на
обробку землі та посів пшениці, як і
остання в свою чергу - на відшкодування
завданої шкоди у зв'язку з самовільним
використанням належної їй земельної
ділянки.

На підставі викладеного, керуючись
ст.3,10,11, 57-60, 62-64, 212-215 ЦПК України, ч.2
ст.1166 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання дій
неправомірними, відшкодування
матеріальної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене
до апеляційного суду Запорізької
області через Бердянський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя: З. П. Пустовіт