АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1443/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 37 Гончаренко Т. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. УХВАЛА
24 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоНерушак Л. В. суддів
Єльцова В.О., Бабенка
В.М.при секретаріБражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на
рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від 15 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про визнання права на
обов'язкову частку у спадщині ,-

в с т а н о в и л а :

17 лютого 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання
права на обов'язкову частку у спадщині,
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року
помер його батько - ОСОБА_9, житель м.
Звенигородка Черкаської області, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
Серії НОМЕР_1 від 13 червня 2013 року,
виданим повторно відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Звенигородського РУЮ у Черкаській
області, актовий запис № 209.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла його мама -
ОСОБА_11, жителька м. Звенигородка
Черкаської області, що підтверджується
свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 від
13 червня 2013 року, виданим повторно
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Звенигородського РУЮ
у Черкаській області, актовий запис №
30.

Позивач посилається, що 14 червня 2013
року відповідно до вимог ст.1270 ЦК
України в шестимісячний строк, він
звернувся до приватного нотаріуса
Звенигородського нотаріального округу
ОСОБА_12 із заявою про прийняття
спадщини після смерті матері, що
підтверджується витягом про
реєстрацію в Спадковому реєстрі. В
подальшому йому стало відомо, що після
смерті батька відкрилася спадщина на
спадкове майно за законом, а саме: 1/2
частину будинку з відповідною частиною
надвірних будівель, що знаходиться в м.
Звенигородка Черкаської області по
АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що 12 травня 1979 року його
мати - ОСОБА_11, після смерті батька,
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом на 1/2 частину
вказаного будинку з відповідною
частиною надвірних будівель та
оформила право власності на будинок, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності, посвідчене державним
нотаріусом Звенигородської державної
нотаріальної контори Федоровою Т.О.,
зареєстроване в реєстрі за №
1277.

02 листопада 2004 року ОСОБА_11 подарувала
своїй доньці - ОСОБА_8 вищевказаний
житловий будинок, що підтверджується
копією договору дарування від 02
листопада 2004 року, посвідченого
приватним нотаріусом Звенигородського
нотаріального округу ОСОБА_14,
зареєстрованого в реєстрі за № 3737 та
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 09 квітня 2005 року.

Позивач вважає, що 12 травня 1979 року
державним нотаріусом Звенигородської
державної нотаріальної контори
Федоровою Т.О. було допущено порушення
норм цивільного законодавства УРСР при
оформлені права на спадщину за законом
на 1/2 частину даного будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель після смерті батька на матір,
оскільки на думку позивача при
оформленні права на спадщину нотаріус
зобов'язаний був повідомити
спадкоємців першої черги, до якої
входить і він, але з невідомих причин
він цього не зробив .

Позивач зазначає, що він з 1972 року і по
даний час працює в Республіка Саха
(Якутія), що підтверджується записами
про роботу в трудовій книжці, і йому не
було відомо про оформлення будинку
матір'ю.

На даний час він є інвалідом 3-ї групи,
фактично проживав в будинку батьків по
АДРЕСА_1 в м. Звенигородка,
який юридично належить його рідній
сестрі ОСОБА_8, тому вважає, що
він має право на обов'язкову частку у
спадковому майні відповідно до вимог
статті 1241 ЦК України «Право на
обов'язкову частку у спадщині».

Позивач посилається, що виникла
ситуація, при якій через допущення
державним нотаріусом Звенигородської
державної нотаріальної контори
Федоровою Т.О. порушення норм
цивільного законодавства УРСР при
оформлені права на спадщину за законом
на 1/2 частину будинку з відповідною
частиною надвірних будівель в м.
Звенигородка Черкаської області по
АДРЕСА_1 після смерті батька на матір,
він не може набути право власності на
це майно в порядку спадкування за
законом через нотаріальну контору.
Тому позивач звернувся до суду з
позовом та просив визнати право на
обов'язкову частку у спадщині в розмірі
1/3 частини житлового будинку, що
знаходиться в м. Звенигородка
Черкаської області по АДРЕСА_1 з
відповідними господарчими та
побутовими будівлями і спорудами,
розташований на земельній ділянці
розміром 656 кв.м., стіни - цегляні, критий
шифером, жилою площею 31,0 кв.м.,
загальною площею 57,5 кв.м. за
спадкоємцем ОСОБА_6 та стягнути з
відповідача на його користь судові
витрати.

Рішенням Звенигородського районного
суду Черкаської області від 15 квітня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про визнання права на
обов'язкову частку у спадщині
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7
подав на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що зазначене рішення
суду не відповідає дійсним обставинам
справи і вимогам закону, ухвалене без
перевірки всіх обставин справи, а саме:
судом не повно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи;
відповідачем не доведено обставини, на
які вона посилається в своїх
запереченнях, які суд вважав
встановленими; висновки суду не
відповідають обставинам справи; судом
порушено та неправильно застосовано
норми матеріального та процесуального
права. Просить рішення
Звенигородського районного суду
Черкаської області від 15 квітня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8
про визнання права на обов'язкову
частку у спадщині задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача та представника
відповідача, які з'явилися в судове
засідання, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін, виходячи
з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, районний суд повно та
всебічно дослідив та оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює, постановив правильне по суті і
справедливе рішення.

Відмовляючи ОСОБА_6 в задоволенні його
позовних вимог про визнання права на
обов'язкову частку у спадщині, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Діючим ЦК УРСР на час відкриття
спадщини після смерті батька,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року
визнавалось, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства
виникає лише у випадку неприйняття
іншими спадкоємцями, можуть заявити
про свою згоду прийняти спадщину
протягом строку, що залишився для
прийняття спадщини. Якщо строк, що
залишився, менше трьох місяців, він
продовжується до трьох місяців.

Згідно ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або
непрацездатні діти спадкодавця (в тому
числі усиновлені), а також
непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка). При визначенні розміру
обов'язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається із матеріалів справи, що
ОСОБА_6 на час відкриття спадщини після
смерті ОСОБА_9 проживав в Російській
Федерації, із заявою до нотаріальної
контори про прийняття спадщини після
смерті померлого не звертався, доказів,
що він фактично вступив в управління
спадковим майном не надав. Тому
дружина померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_11 -
мати позивача прийняла спадщину та
отримала свідоцтво на належне
померлому майно у встановленому
законом порядку, згодом отримала
свідоцтво про право власності на весь
будинок.

Також суд послався, що позивачем не
надано доказів, що він був
непрацездатним на час відкриття
спадщини після смерті ОСОБА_9,
померлого 18 вересня 1978 року.

Колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції є обґрунтованими і
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірності кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно ст.ст. 213, 214 ЦПК України,
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Із матеріалів справи вбачається та
встановлено в судовому засіданні, що
згідно даних свідоцтва про смерть,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько позивача
- ОСОБА_9

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 12 травня 1979 року дружина
померлого ОСОБА_9- ОСОБА_11, мати
позивача, успадкувала 1/2 частину
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель в м. Звенигородка по
АДРЕСА_1, право власності на яку
зареєструвала в КП Черкаське ООБТІ, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 12 травня 1979 року.

Згідно даних договору дарування
жилого будинку від 02 листопада 2004 року
вбачається, що ОСОБА_11 подарувала
дочці - ОСОБА_8 жилий будинок, що
заходиться в м. Звенигородка по АДРЕСА_1
з відповідними господарськими та
побутовими будівлями і спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_11 померла.
Позивач звернувся до державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
матері. Від нотаріуса він дізнався, що
відсутнє спадкове майно після смерті
матері, тому вважає, що порушено його
право на частину спадкового майна
після смерті батька, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Позивач ОСОБА_6 просить визнати за ним
право на обов'язкову частку у спадщині
в розмірі 1/ 3 частини жилого будинку по
АДРЕСА_2 м. Звенигородка Черкаської
області, посилаючись, що його право на
спадкування порушено нотаріусом, який
видав його матері свідоцтво про право
на спадщину за законом після смерті
батька.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (яка діяла
на час прийняття спадщини) для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або із застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

З огляду на вищевикладене, суд першої
інстанції прийшов правильного
висновку, що позивач ОСОБА_6 на час
відкриття спадщини після смерті
батька ОСОБА_9 проживав в Російській
Федерації, із заявою до нотаріальної
контори про прийняття спадщини після
померлого не звертався, тому дружина
померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_11 прийняла
спадщину та отримала свідоцтво на
належне померлому майно у
встановленому законом порядку.

В своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що державним
нотаріусом Звенигородської державної
нотаріальної контори ОСОБА_15 було
допущено порушення норм цивільного
законодавства УРСР при оформленні
права на спадщину за законом на 1/2
частину будинку з відповідною частиною
надвірних будівель, що знаходиться в м.
Звенигородка Черкаської області по
АДРЕСА_1 після смерті батька на матір.
При оформленні права на спадщину
нотаріус зобов'язаний був повідомити
спадкоємців першої черги, до якої
входить і він, але цього не зробив, чим
порушив його законне право як
спадкоємця .

Однак колегія суддів не погоджується з
даними доводами позивача, вважає їх
безпідставними, оскільки судом першої
інстанції достовірно встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що
ОСОБА_11 свідоцтво про право на спадщину
за законом отримала 12 травня 1979 року,
ніхто із їх трьох дітей не претендував
на спадкове майно та не заявляв жодних
претензій до матері щодо розподілу
частини будинку після смерті батька.

Як пояснила в судовому засіданні
відповідач ОСОБА_8 ніхто із її братів,
ні вона не мали наміру оформляти
спадкове майно після смерті батька,
ніхто з них не був проти оформлення
будинку на матір. Вона доглядала маму
до смерті, так як останні роки мама
важко хворіла і потребувала догляду.
Мама вирішила подарувати їй свій
будинок в 2004 році і брати знали про це
рішення матері.

Як вбачається із матеріалів справи та
підтверджується особисто позивачем в
заяві від 28.02. 2014 року ( а. с. 36), що він є
інвалідом з 2002 року.

Згідно даних копії довідки серії МСЄ
-2011 № 2026013, виданій ОСОБА_6 йому
встановлена повторно інвалідність 01
квітня 2012 року, але не вказана група
інвалідності.

Інших доказів позивачем не надано, що
він був непрацездатним на час
відкриття спадщини після смерті
батька, ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2
року.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 року,
діючого на час відкриття спадщини,
право на обов'язкову частку в спадщині
мають неповнолітні або непрацездатні
діти спадкодавця, а також
непрацездатні дружина, батьки і
утриманці померлого, які успадковують,
незалежно від змісту заповіту, не менша
двох третин частки, яка б належала
кожному з них при спадкоємстві за
законом (обов'язкова частка ).

За таких обставин не вбачається право
позивача на обов'язкову частку у
спадщині, оскільки на час відкриття
спадщини він не лише не був інвалідом,
непрацездатним, але й не було заповіту,
який би позбавляв його право
спадкувати після смерті батька як
спадкоємцю 1 черги за законом. Тому
позивач не використав своє право на
спадкування за законом, не прийняв
належним чином спадщину протягом шести
місяців, тому втратив право на
спадкове майно після смерті батька.
Підстави для задоволення його позовних
вимог відсутні, що обґрунтовано судом
першої інстанції в рішенні, яким
позивачу відмовлено в задоволенні
позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведеності перед
судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України.

Обов'язок доказування та подання
доказів, встановлений ст. 60 ЦПК
України, в якій зазначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Посилання апелянта, що рішення суду
першої інстанції є незаконним не
підтверджено доказами та не наведено
підстав, визначених у ст. 309 ЦПК
України, які б давали підстави для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення у справі.

Виходячи з викладеного, доводи
апелянта носять суб'єктивний характер,
не знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
апеляційної скарги не є суттєвими і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, тому підстави
для скасування чи зміни оскаржуваного
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317
ЦПК України, колегія суддів , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від 15 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про визнання права на
обов'язкову частку у спадщині -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :