Головуючий суду 1 інстанції - Лобарчук
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 407/6169/13-ц
Провадження № 22ц/782/1629/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів -Матвєйшиної О.Б., Коротенко Є.В.

при секретарі- Тищенко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 17 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
стягнення авансу у грошовій сумі, третя
особа ОСОБА_3,-

ВСТАНОВИЛА :

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з вказаним позовом та просить
суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її
користь сплачений йому аванс за
купівлю квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1. в сумі 7000 грн.;
стягнути з відповідача на її користь
витрати пов'язані зі сплатою судового
збору в сумі 229 грн.40 коп., та витрати
пов'язані з наданням їй правової
допомоги в сумі 2000 грн.

В обґрунтування вимог зазначила, що в
лютому 2013 р. дізналася, що ОСОБА_3
продає квартиру за 7 500 доларів США,
вони погодилися на купівлю цієї
квартири. Оскільки документи, за
словами відповідача та його дружини,
частково не готові і їм потрібно десь
2-3 тижня, щоб їх підготувати, позивачкою
було сплачено відповідачу аванс у сумі
7000 грн., це відбулося 22 лютого 2013 року.
В підтвердження отримання такої суми
грошей в якості авансу відповідач
написав їй розписку. 28 лютого 2013 року
позивач перевезла свою матір до
сказаної квартири. Через два тижня
після цього вона дізналась, що
квартира належить матері ОСОБА_3 і ні
відповідач, ні ОСОБА_3 ніякого
правового відношення до квартири не
мають. Також стало відомо, що ОСОБА_3
пропустила строк для прийому спадщини,
тому їй необхідно звертатися до суду.
За проханням відповідача ОСОБА_4 дала
згоду ще почекати на оформлення прав на
квартиру до кінця квітня 2013 року . Цей
термін минув, але документи не були
оформлені. Тоді вона повідомила
відповідачу, що відмовляється від
укладення договору купівлі-продажу
квартири і просила повернути гроші, але
відповідач відмовився повернути гроші,
мотивуючи тим, що сплачений йому аванс
в сумі 7000 грн. він з дружиною витратили
на оформлення квартири і вважає цю суму
завдатком, у зв'язку з чим просила
задовольнити позов.

Оскаржуваним рішенням позовні
вимоги задоволені повністю.

Суд постановив: стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 суму авансу у розмірі 7000
тис. грн., витрати по сплаті судового
збору в розмірі 229грн. 40 коп., витрати за
надання правової допомоги в сумі 2000
тис. грн.

Не погодившись з рішенням суду,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, звернулися з
апеляційною скаргою, в якій просять
скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до
наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції

Згідно зі ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду має бути законним
та обґрунтованим, тобто суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
повинен вирішити справу згідно з
законом, ухваливши рішення на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої
інстанції були виконані.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції керувався положеннями ст.ст.
570, 571 ЦК України та виходив з того, що
сторони лише домовилися укласти
договір, але його не оформили, тому
сплачена позивачкою сума є авансом за
договором купівлі-продажу, який не було
виконано, а тому ця сума підлягає
поверненню, у зв'язку з чим суд дійшов
висновку про обґрунтованість вимог.

Судова колегія вважає, що такі
висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та узгоджуються з нормами
матеріального і процесуального права,
які судом першої інстанції застосовані
правильно.

Судом першої інстанції встановлено,
що сторони домовились про
купівлю-продаж вказаної квартири.
Оскільки документи, за словами
відповідача та його дружини, частково
не готові і їм було потрібно десь 2-3
тижня, щоб їх підготувати, позивачкою
було сплачено відповідачу аванс у сумі
7000 грн., це відбулося 22 лютого 2013 року.

Зазначені обставини фактично не
заперечуються сторонами та
підтверджуються розпискою
відповідача, яка оформлена як
довіреність.

В подальшому документи не були
оформлені, у зв'язку з чим позивачка
відмовилась від укладення
майбутнього договору купівлі-продажу
квартири і просила повернути гроші.

Відповідно до ст.570 ЦК України, яка
передбачає поняття завдатку, завдатком
є грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Завдаток - це грошова сума або
рухоме майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання.

Завдаток необхідно відрізняти від
авансу. Аванс -це також визначена
грошова сума. Суттєва відмінність
авансу від завдатку полягає в тому, що
на аванс не покладено функцію
забезпечувати взяте сторонами на себе
зобов'язання. Тому незалежно від того,
яка сторона відповідальна за
невиконання зобов'язання, той, хто
отримав аванс, повинен його повернути.
І якщо продавець чи підрядник отримали
як аванс певну грошову суму, а договір
не було виконано, то незалежно від того,
з чиєї вини це трапилось і які
обставини цьому перешкоджали, аванс у
будь-якому випадку підлягає
поверненню.

Тобто, на відміну від завдатку,
аванс - це лише спосіб платежу. Він не
виконує забезпечувальної функції, а
виконує функцію попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
ніякого попереднього договору купівлі
продажу вказаної квартири, як власно і
основного з відповідачем позивачка не
укладала.

Таким чином, враховуючи наведені вище
обставини та виходячи з положень ст.ст.
570, 571 ЦК України, судова колегія
погоджується з висновком суду про те,
що сума, яка була сплачена позивачкою
відповідачеві, є авансом, а тому
повинна бути повернена позивачці в
тому розмірі, в якому вона
передавалася.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що він
не може бути відповідачем по справі, на
увагу не заслуговує, оскільки саме він
отримав від позивачки гроші в сумі 7000
грн., зазначивши про це в розписці, яку
було оформлено як довіреність. При
цьому сам факт написання вказаної
довіреності відповідач не заперечував,
як не заперечував і обставини, за якими
вона була написана.

Доводи апелянтів про те, що суд першої
інстанції неправильно встановив
фактичні обс тавини справи, а саме те,
що сума, яка була отримана від
позивачки, є завдатком, на увагу не
заслуговують, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи, суд першої
інстанції ретельно вивчив всі
обставини, врахував пояснення сторін,
допитаних в судовому засіданні, надані
докази та заперечення, зробив
висновки, які відповідають обставинам
справи та положенням ст.ст. 570, 571 ЦК
України.

Посилання апелянтів на те, що вони не
отримували копію позовної заяви, а тому
не змогли підготуватися до захисту, не
можуть бути прийняті до уваги,
оскільки, як вбачається з матеріалів
справи, вони приймали участь у судових
засіданнях, клопотань про оголошення
перерви для підготовки до розгляду
справи не заявляли. Інших доказів на
спростування обставин, встановлених
судом першої інстанції, також не було
долучено і до апеляційної скарги.

Посилання апелянтів на те, що суд
першої інстанції незаконно стягнув
компенсацію за правову допомогу,
оскільки захисник був її представником
з усіма правами сторони за її
дорученням, а тому ці послуги не
оплачуються, на увагу не заслуговують,
оскільки згідно ЗУ «Про адвокатуру»
мають право на оплату своїх послуг як
адвокати так і представники в суді, а
тому та обставина, що виступаючи як
представник за відсутності в суді
самої позивачки не позбавляє його
статусу особи, яка надає правову
допомогу згідно з зазначеним вище
Законом, у зв'язку з чим позивачка має
право вимагати відшкодування витрат,
пов'язаних з наданням правової
допомоги. При цьому, сума, яка була
сплачена адвокату за надання правової
допомоги, відповідає в даному випадку
положенням ЗУ «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» від 20.12.2011р. згідно якого
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не
може перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому
засіданні, під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді. Виходячи з
матеріалів справи та протоколів
судових засідань, сума, яка була
сплачена позивачкою за надання
правової допомоги, відповідає
положенням вказаного закону.

Отже, виходячи зі змісту
апеляційної скарги та наведених у ній
доводів, є підстави вважати, що ці
доводи не спростовують висновків суду
першої інстанції, вони направлені на
переоцінку доказів, які є у справі,
містять у собі суб'єктивне тлумачення
апелянтами обставин справи та вимог
закону.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив обставини справи та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, який виник
між сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а також
поясненнями сторін.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги не
є суттєви ми і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправи льного вирішення справи, а
тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду за лишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 17 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
стягнення авансу у грошовій сумі, третя
особа ОСОБА_3- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Луганської
області набирає чинності негайно, може
бути оскаржена до касаційної інстанції
- Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з
моменту проголошення.

Головуючий:

Судді: