У х в а л а

іменем україни

02 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової
О.В., Колодійчука В.М.,

Мазур Л.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: Товариство з
обмеженою відповідальністю «РК-Центр»,
Личаківська районна адміністрація
Львівської міської ради, Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про визнання права власності на
нерухоме майно,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 21 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просив:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
ідеальну частини приміщень першого
поверху в адміністративному будинку
АДРЕСА_1, а саме на: коридор під інд. 1
площею 15,8 кв. м, коридор під інд. 2 площею
44,5 кв. м, службове приміщення під
інд. 3 площею 102,5 кв. м, кабінет під
інд. 4 площею 11,8 кв. м, кабінет під інд. 5
площею 15,7 кв. м, підсобне приміщення під
інд. 6 площею 1,8 кв. м, кабінет під інд. 7
площею 12 кв. м, санвузол під інд. 8 площею
5,6 кв. м, санвузол під інд. 9 площею 5,3 кв.
м, загальною площею 215 кв. м;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
ідеальну частини приміщень першого
поверху в адміністративному будинку
АДРЕСА_1, а саме на: коридор під інд. 1
площею 15,8 кв. м, коридор під інд. 2 площею
44,5 кв. м, службове приміщення під інд. 3
площею 102,5 кв. м, кабінет під інд. 4
площею 11,8 кв. м, кабінет під інд. 5 площею
15,7 кв. м, підсобне приміщення під інд. 6
площею 1,8 кв. м, кабінет під інд. 7 площею
12 кв. м, санвузол під інд. 8 площею 5,6 кв.
м, санвузол під інд. 9 площею 5,3 кв. м,
загальною площею 215 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що у зв'язку з його
виходом з числа учасників Товариства з
обмеженою відповідальністю «РК-Центр»
(далі - ТОВ «РК-Центр») він набув разом
із відповідачем та ОСОБА_5 право
спільної сумісної власності на 16/100
частин комплексу будівель по АДРЕСА_2. В
подальшому між співвласниками було
укладено договори про зміну форми
власності та дарування частини
нерухомого майна, внаслідок яких
станом на 2003 рік сторони були
співвласниками по Ѕ частини виділених
їм у власність будівель за
вищевказаною адресою, які складалися
із приміщень під. інд. 1 площею 101,5 кв. м,
під інд. 2 площею 15,6 кв. м, під інд. 3
площею 11,7 кв. м, під інд. 4
площею 11,9 кв. м, під інд. 5 площею 12,3 кв. м,
під інд. 6 площею 16, 4 кв. м, під інд. 7
площею 17 кв. м, під інд. ІІІ площею
20,4 кв. м, а також приміщення під
інд. І площею 32,8 кв. м, яке знаходилось у
спільному користуванні з ТОВ
«РК-Центр».

Позивач вказав, що у 2006 році без
отримання його згоди як співвласника
відповідачем спільно з ТОВ «РК-Центр»
було проведено внутрішнє
переобладнання приміщень у
вищевказаному будинку, а на підставі
розпорядження Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 19 грудня 2006 року № 2163 було
дозволено експлуатацію
переобладнаного будинку АДРЕСА_1 та
затверджено висновок ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО» про визначення ідеальних часток
між співвласниками.

Розпорядженням Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 29 грудня 2006 року № 2279 право
власності на 29/50 ідеальних частин
вищевказаного адміністративного
будинку було оформлено за ТОВ
«РК-Центр».

Позивач зазначив, що після
перепланування приміщень в будинку він
виявив бажання оформити право
власності на належну йому на праві
власності частину переобладнаних
приміщень, проте йому було відмовлено у
зв'язку з тим, що як розпорядженням
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 19 грудня 2006
року № 2163, так і висновком ОКП ЛОР «БТІ
та ЕО» про визначення ідеальних часток
між співвласниками від 30 жовтня 2006 року
було визначено лише ідеальну частку
21/50, яка належала йому та відповідачу, і
не вказано, що таке майно належить їм у
рівних частках.

Посилаючись на вищевикладене, просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Заочним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від
21 серпня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
ідеальну частини приміщень першого
поверху в адміністративному будинку
АДРЕСА_1, а саме на: коридор під інд. 1
площею 15,8 кв. м, коридор під інд. 2 площею
44,5 кв. м, службове приміщення під інд. 3
площею 102,5 кв. м, кабінет під інд. 4
площею 11,8 кв. м, кабінет під інд. 5 площею
15,7 кв. м, підсобне приміщення під інд. 6
площею 1,8 кв. м, кабінет під інд. 7 площею
12 кв. м, санвузол під інд. 8 площею 5,6 кв.
м, санвузол під інд. 9 площею 5,3 кв. м,
загальною площею 215 кв. м.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
ідеальну частини приміщень першого
поверху в адміністративному будинку
АДРЕСА_1, а саме на: коридор під інд. 1
площею 15,8 кв. м, коридор під інд. 2 площею
44,5 кв. м, службове приміщення під
інд. 3 площею 102,5 кв. м, кабінет під
інд. 4 площею 11,8 кв. м, кабінет під інд. 5
площею 15,7 кв. м, підсобне приміщення під
інд. 6 площею 1,8 кв. м, кабінет під інд. 7
площею 12 кв. м, санвузол під інд. 8 площею
5,6 кв. м, санвузол під інд. 9 площею 5,3 кв.
м, загальною площею 215 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 13 лютого 2014 року з
урахуванням ухвали цього ж суду про
виправлення описки від 25
квітня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 21 серпня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходили із того, що позивач в
адміністративному порядку не має
можливості оформити право власності на
належне йому майно, оскільки сторони,
як співвласники адміністративної
будівлі по АДРЕСА_1, без
погодження з органом місцевого
самоврядування здійснили
перепланування належного їм майна,
внаслідок чого змінився його обсяг.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що розпорядженням
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 26 вересня
2002 року № 1315 затверджено
висновок про визначення ідеальних
часток між співвласниками від 21 жовтня
2002 року (а.с. 4), згідно з яким визначено,
що співвласники 16/100 ідеальних частин
адміністративного корпусу під літ.
«Г-2» по АДРЕСА_2 - ОСОБА_4, ОСОБА_3
та ОСОБА_5 займають приміщення під інд. 1
площею 101,5 кв. м, під інд. 2 площею
15,6 кв. м, під інд. 3 площею 11,7 кв. м, під
інд. 4 площею 11,9 кв. м, під інд. 5 площею
12,3 кв. м, під інд. 6 площею 16,4 кв. м, під
інд. 7 площею 17 кв. м, під інд. ІІІ
площею 20,4 кв. м, а також приміщення під
інд. І площею 32,8 кв. м, яке знаходиться у
спільному користуванні з іншими
співвласниками будинку ТОВ «РК-Центр»
(а. с. 5).

На підставі розпорядження
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 09 січня 2003
року № 23 сторони отримали свідоцтво
про право спільної сумісної власності
на 16/100 ідеальних частин вищевказаної
будівлі (а.с. 6).

Відповідно до договору про зміну форми
власності від 01 квітня 2003 року
співвласниками зазначеного нерухомого
майна було змінено форму власності зі
спільної сумісної на спільну часткову
(а. с. 8).

Згідно із договором дарування частини
приміщення від 01 квітня 2003 року ОСОБА_5
подарував, а ОСОБА_4 і ОСОБА_3 прийняли у
дар в рівних частинах кожен 1/3 частини з
16/100 ідеальних частин будівлі
адміністративного корпусу під літ.
«Г-2», які розташовані за
вищезазначеною адресою (а. с. 9).

Право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Судами встановлено, що в процесі
здійснення права власності
співвласниками адміністративної
будівлі було проведено перепланування
нерухомого майна.

Відповідно до висновку про визначення
ідеальних часток ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
від 30 жовтня 2006 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_3
закріплено вищезазначені приміщення,
що становлять ідеальну частину 21/50 від
приміщень будівлі, а інші 29/50 частин
будівлі закріплено за ТОВ «РК-Центр» (а.
с. 13).

Розпорядженням Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 19 грудня 2006 року № 2163 затверджено
вищезазначений висновок та надано
дозвіл співвласникам будинку на його
експлуатацію, а також зобов'язано ТОВ
«РК-Центр», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернутись
у відділ приватизації державного
житлового фонду Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
для оформлення свідоцтва про право
власності (а. с. 12).

Скориставшись своїм правом, ТОВ
«РК-Центр» звернулося до Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради та 29 грудня 2006 року
отримало свідоцтво про право власності
на 29/50 ідеальних частин
адміністративного будинку (а. с. 14).

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався
на те, що йому було відмовлено у видачі
свідоцтва про право власності,
оскільки згідно з правовстановлюючими
документами вони є власниками частини
будинку АДРЕСА_1 на праві спільної
часткової власності, а у висновку ОКП
ЛОР «БТІ та ЕО» від 30 жовтня 2006 року та
розпорядженні Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 19 грудня 2006 року № 2163 не визначено,
в яких частинах спірне нерухоме майно
належить сторонам, у зв'язку з чим
позивач просив визнати за ним та
відповідачем право власності на спірні
приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Пунктом 37 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
роз'яснено, що з урахуванням положень
частини першої статті 15 та статті 392 ЦК
власник майна має право пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм
права, потреба в такому способі захисту
права власності виникає тоді, коли
наявність суб'єктивного права власника
не підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється, а не в
тому разі, коли цими особами не
виконується відповідне рішення суду,
ухвалене раніше.

Частинами першою та четвертою статті 182
ЦК України встановлено, що право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Статтею 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права на нерухоме
майно, що знаходиться на території
України, фізичних та юридичних осіб,
держави, територіальних громад,
іноземців та осіб без громадянства,
іноземних юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав.

Згідно з пунктом 6.1 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 (у редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин) оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суди попередніх
інстанцій на порушення положень ст. ст.
212-214, 303, 304 ЦПК України на вказані вимоги
закону та обставини справи уваги не
звернули; не з'ясували, чи оспорюється
право позивача або не визнається іншою
особою на спірні приміщення; не
з'ясували, чи звертався позивач до
компетентних органів про видачу
свідоцтва про право власності,
оскільки у матеріалах справи відсутні
будь-які відмови у його видачі та не
врахували, що неоформлення позивачем
права власності в установленому
порядку не є підставою для визнання за
ним права власності з підстав,
передбачених ст. 392 ЦК України у
судовому порядку.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що заочне рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 21 серпня 2013 року та ухвала
апеляційного суду Львівської області
від 13 лютого 2014 року підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Заочне рішення Личаківського
районного суду м. Львова від
21 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 13
лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

Л.М. Мазур

І.М. Фаловська