Справа № 368/1003/13-ц Головуючий у І
інстанції Кириченко В.І.Провадження №
22-ц/780/172/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 44
У Х В А Л А

іменем України

9 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Матвієнко Ю.О., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 21 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Кадомської сільської ради
Кагарлицького району Київської
області, третя особа Управління
Держземагенства в Кагарлицькому
районі, Державна реєстраційна служба
Кагарлицького районного управління
юстиції про визнання недiйсними
державних aктів на право власностi на
земельнi дiлянки, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року позивачка звернулася
до суду із вказаним вище позовом, який
мотивувала тим, що вона проживає і
зареєстрована в житловому будинку по
АДРЕСА_1. Рішенням Кадомської сільської
ради від 31 липня 2006 року їй у власність
передано присадибну земельну ділянку
будинку площею 0,63 га по АДРЕСА_1, з яких
0,25 га для будівництва і обслуговування
будинку і 0,38 га для ведення особистого
селянського господарства.

Вказувала, що у травні 2013 року вона
дізналася, що рішенням Кадомської
сільської ради від 31 жовтня 2006 року
відповідачка ОСОБА_2 приватизувала
земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,4313
га, на яку отримала державні акти на
право власності на землю. Посилалася,
що при приватизації відповідачкою
ОСОБА_2 своєї земельної ділянки,
остання приватизувала частину її
ділянки площею 0,08 га для ведення
особистого селянського господарства,
яка розташована між ділянками по
АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3, чим порушила її
права на безоплатне отримання у
власність ділянки, якою вона
користується. Вказувала, що вона не
підписувала акт погодження меж
земельної ділянки ОСОБА_2 при
приватизації.

У зв'язку з наведеним просила визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
Кадомською селищною радою на ім'я
ОСОБА_2 на земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_4; визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
Кадомською селищною радою на ім'я
ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства
по АДРЕСА_4; визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий Кадомською
селищною радою на ім'я ОСОБА_2 на
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд по
АДРЕСА_2 визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий Кадомською селищною
радою на ім'я ОСОБА_2 на земельну
ділянку для ведення особистого
селянського господарства по АДРЕСА_2
скасувати державну реєстрацію
державних актів та записи в
поземельній книзі Державного
земельного кадастру про земельні
ділянки ОСОБА_2

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 21 жовтня 2013 року
у задоволенні позову відмовлено.

Позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення, яким її вимоги
задоволити у повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки тим, що позивачка ОСОБА_1 не
надала належних і допустимих доказів
порушення її прав з боку відповідачки
ОСОБА_2 При цьому суд виходив з того, що
позивачка не довела, що у її законному
користуванні перебуває земельна
ділянка площею 0,08 га із визначеними
межами та розмірами (довжина, ширина
форма), яка розташована не на
присадибній ділянці позивачки по
АДРЕСА_1, а в іншому місці - між
земельними ділянками по АДРЕСА_2 і
АДРЕСА_3.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК
України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових
правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних
норм, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорюване право чи
цивільний інтерес, і саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом із застосуванням
відповідного способу захисту.

Згідно ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані із
позбавленням права володіння
земельною ділянкою (ч.1). Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування (ч.3).

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачка ОСОБА_2 є власником:
земельної ділянки площею 0,2499 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку та двох ділянок
площею 0,0323 га і площею 0,1575 га для
ведення особистого селянського
господарства по АДРЕСА_4; земельної
ділянки площею 0,2500 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
двох ділянок площею 0,0693 га і площею 0,1620
га для ведення особистого селянського
господарства по АДРЕСА_2. Вказані
земельні ділянки вона у встановленому
законом порядку успадкувала після
смерті чоловіка ОСОБА_3, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, отримавши 27 квітня 2011
року в державній нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину за
реєстровими номерами № 1-1747, 1-1750, 1-1753,
1-1756, 1-1759.

Встановлено, що присадибну земельну
ділянку будинку по АДРЕСА_2 площею 0,4813
га (з яких 0,2500 га - для обслуговування
будинку, 0,0693 га і 0,1620 га для ведення
особистого селянського господарства)
чоловік відповідачки ОСОБА_3
приватизував як власник будинку за
вказаною адресою на підставі рішення
Кадомської сільської ради від 31 жовтня
2006 року.

Сусідній будинок по АДРЕСА_2 та
земельну ділянку площею 0,4396 га ОСОБА_3
придбав на підставі договору дарування
від 3 березня 2004 року у ОСОБА_4, яка
приватизувала земельну ділянку ще у 2000
році. За заявою ОСОБА_3 від 30 липня 2004
року ділянка площею 0,4396 га була
розділена на три: 0,2499 га для
обслуговування будинку; 0,0323 га і 0,1575 га
для ведення особистого селянського
господарства.

За таких обставин суд обгрунтовано
відмовив у позові з огляду на
недоведеність порушення прав ОСОБА_1 з
боку ОСОБА_2

Колегія суддів вважає
необгрунтованими доводи апеляційної
скарги про те, що приватизація спірних
земельних ділянок відповідачкою
ОСОБА_2 проведена з порушенням вимог
закону та прав позивачки. При цьому
колегія суддів враховує, що
відповідачка ОСОБА_2 набула права
власності на земельні ділянки в
порядку спадкування після смерті
чоловіка, а не шляхом приватизації
ділянок, як помилково вважає ОСОБА_1 Як
вище зазначалося ділянка по АДРЕСА_2
була передана у власність чоловіка
позивачки на підставі рішення
Кадомської сільської ради від 31 жовтня
2006 року, а ділянка по АДРЕСА_4 придбана
ним у 2004 році за договором дарування у
ОСОБА_4, яка у свою чергу приватизувала
цю ділянку на підставі рішення
Кадомської сільської ради від 25 лютого
2000 року.

Відхиляючи апеляційну скаргу колегія
враховує, що позивачка всупереч ст.152 ЗК
України не оспорює рішень Кадомської
сільської ради, на підставі яких
первинні власники ОСОБА_3 і ОСОБА_4
набули права власності на спірні
ділянки, які надалі були успадковані
відповідачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що
право ОСОБА_1 на спірну земельну
ділянку підтверджується документом
під назвою абрис земельної ділянки
небгрунтовані, поскільки даний
документ як правовстановлюючий не
передбачений Земельним кодексом
України і не є доказом наявності права
користування чи права власності на
ділянку.

Посилання апелянта на те, що вона не
підписувала акт погодження меж щодо
цієї ділянки надумані, з огляду на те,
що вона не має права на дану ділянку, а
відтак підстави для погодження із нею
меж відсутні.

Твердження позивачки, що суд не оцінив
усі докази у справі безпідставні. Як
вбачається із тексту рішення суд надав
оцінку всім доказам у справі, в тому
числі всім доказам, наданим позивачкою.
При цьому суд правильно виходив з того,
що покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про користування
позивачкою ділянкою шириною 4 м,
розташованою між ділянками по АДРЕСА_2
і АДРЕСА_3 не є належними і допустимими
доказами, які підтверджують як
виникнення права на ділянку, так і
відомості про площу та межі земельної
ділянки.

Решта доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо відмови у позові,
обгрунтовано викладених у
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 21 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :