Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина
М. М.,

суддів Бондаренка Ю. О.,
Павліченка С. В.,

при секретарі: Чейпеш С.
І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ „
Приватбанк" на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 11 квітня 2014
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк „ Приватбанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
„Приватбанк" звернулося з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що між позивачем
та ОСОБА_2 був укладений кредитний
договір № б/н, який оформлено заявою
від 13 листопада 2008 року. На підставі
цього договору кредитор надав
позичальнику кредит в розмірі 500.00
гривень у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою за користування кредитом у
розмірі 30 % на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Відповідно до умов укладеного Договіру
він складається із заяви позичальника,
умов надання банківських послуг та
Правил користування платіжною карткою.

Відповідачем була підписана заява
разом з Умовами надання банківських
послуг і Правилами користування
платіжною карткою.

Факт укладення відповідачем
кредитного договору, підтверджується
його підписом у заяві, Умовах надання
банківських послуг та Правил
користування платіжною карткою .

Позивач зазначав, що згідно з п.9.2 Умов
вказаний договір свою дію не припинив,
відповідач належним чином не виконував
умови кредитного договору.

У зв'язку з порушенням зобов'язання за
кредитним договором, відповідач
станом на 31 жовтня 2013 року має
заборгованість за кредитним договором
в сумі 17940.72 гривень, яка складається
із: 8531.51 гривень заборгованості за
кредитом; 6292.94 гривень заборгованості
по процентам ; 1785.76 гривень комісії за
користування кредитом; 500 гривень штраф
( фіксована частина); 830.51гривень штраф
(процентна складова).

Позивач, посилаючись на зазначені у
позовній заяві обставини справи, та з
підстав, передбачених ст.ст. 526,527,530,
599,1050,1054 ЦК України, просив у суді першої
інстанції стягнути з відповідача на
користь позивача заборгованість за
кредитним договором в сумі 17940.72
гривень, яка складається із : 8531.51
гривень заборгованості за кредитом;
6292.94 гривень заборгованості по
процентам ; 1785.76 гривень комісії за
користування кредитом; 500 гривень штраф
(фіксована частина); 830.51гривень штраф
(процентна складова) та покласти
обов'язок на відповідача сплатити
судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 11 квітня 2014 року у
задоволенні позову у повному обсязі
відмовлено у зв'язку зі спливом
строку позовної давності, згідно з ч.4
ст.267 ЦК України.

Не погодившись із даним рішенням
місцевого суду, представник позивача
оскаржив його в апеляційному порядку з
тих підстав, що таке рішення є
незаконним та помилковим, оскільки
судом було невірно застосовано норми
процесуального та матеріального
права, тому просив рішення місцевого
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі.

У суді апеляційної інстанції
представник позивача вимоги
апеляційної скарги підтримав у
повному обсязі.

Відповідач в суді апеляційної
інстанції вважає рішення суду
законним та обґрунтованим, а
апеляційну скаргу безпідставною .

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача, представника
відповідача, перевіривши доводи
апеляційної скарги та матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з того, що сплив
строк позовної давності, відповідно до
положень ч.4 ст.267 ЦК України , про
застосування якого заявлено
відповідачем у спорі, а тому з
зазначеної підстави відмовив у
задоволені позову.

Проте, судова колегія не може
погодитися з висновком місцевого
суду, оскільки суд дійшов його без
повного та всебічного з'ясування
дійсних обставин справи, прав сторін та
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішить справу згідно із
законом . Обґрунтованим є рішення, яке
ухвалено на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин , на які сторони
посилаються, як на підставу своїх
вимог і заперечень , підтверджених
тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання : 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані( пропущення строку позовної
давності тощо); 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставини; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
рішення місцевого суду у справі не
відповідає.

Згідно з п. 3.1.3. Умов та Правил надання
банківських послуг, по закінченню
строку дії наявна Карта продовжується
Банком на новий термін (наданням
Клієнту Карти з новим терміном дії),
якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії) не поступила
письмова заява Клієнта про закриття
Карти.

Відповідно до пункту 6.5 Умов і правил
надання банківських послуг, клієнт
зобов'язується погашати
заборгованість за кредитом та
відсотками за користування ним,
перевитратами платіжного ліміту, а
також сплачувати комісію на умовах,
передбачених договором.

Із пункту 9.12 Умов надання банківських
послуг вбачається, що договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна із сторін не проінформує другу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично пролонговується.

Відповідно до статей 256,257 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутись до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору та відповідно до
правил ст.530 ЦК України в строк,
установлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідно до укладеного між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_2 кредитного
договору, у формі заяви від 13
листопада 2008 року, на підставі заяви
ОСОБА_2 та Умов і Правил надання
банківських послуг, останній отримав
споживчий кредит в сумі 500.00 гривень у
вигляді кредитного ліміту на кредитну
карту з кінцевим терміном повернення,
що відповідає строку дії карти зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 30 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Представник відповідача у суді
апеляційної інстанції підтвердив свою
згоду на те, що підписана заява разом з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою є укладеним між ним та Банком
Договором, що підтверджується підписом
у заяві.

Термін дії карти, яка була надана
відповідачу 13 листопада 2008 року року,
становила чотири роки - до 13
листопада 2012 року.

Доказів про те, що від відповідача на
адресу банка (відділення) жодних заяв
про закриття Карти та заяв про те, що
він не бажає користуватись даним
кредитом, не поступало, відповідачем,
як у місцевому, так і в апеляційному
суді не надавалося .

Отже , укладений між сторонами правочин
передбачає автоматичну пролонгацію на
новий строк, якщо жодна із сторін не
висловила бажання його розірвати.

Відповідач ознайомився з п.9.12 Умов та
погодився з Умовами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою.

Матеріалами справи стверджується , що
відповідач постійно протягом 2008 - 2011
року користувався кредитним лімітом.

Згідно виписки по кредиту вбачається,
що відповідачем неодноразово
знімались кошти з кредитної карти (дані
зняття в банкоматі неможливі без
самого пластіка Карти та введення
пінкоду, який відомий тільки
відповідачу), а саме: 08.02.2011 року зняття
коштів в банкоматі в сумі 500,00 грн.,
24.02.2011 року зняття в банкоматі - 100,00 грн.,
12.03.2011 року - зняття в банкоматі 200,00 грн.,
30.03.2011 року - 1383,65 грн. оплата в торгово
сервісній мережі, 29.05.2011 року - зняття
коштів в сумі - 300,00 грн., та інші платежі
протягом 2011 року.

Також, як вбачається з виписки
Відповідачем протягом 2011 року
неодноразово вносились патежі по
карті, а саме: 26.02.2011 року - 500,00грн., 01.04.2011
року - 300,00 грн., 12.04.2011 року - 1 500,00 грн. та
інші платежі протягом 2011 року.

В звя'зку з вищенаведеним вважаємо, що
суд першої інстанції помилково дійшов
висновку про те що строк позовної
давності відраховується від 2009 року,
оскільки ним не враховане
користування Відповідачем картою
протягом 2010 року та 2011 року, про що
свідчить виписка всіх операцій по
зняттю коштів та поповнень даної карти.

Представник відповідача в суді
апеляційної інстанції визнав факт,
того що термін дії карти, яка була
надана відповідачу 13 листопада 2008
року, становила чотири роки - до 13
листопада 2012 року, а також
відповідачем протягом 2010 року та 2011
років неодноразово знімались кошти з
кредитної карти.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку, що згідно з п.9.2
Умов вказаний договір свою дію не
припинив.

У зв'язку з вищенаведеним, вважаємо, що
суд першої інстанції помилково дійшов
висновку про те, що строк позовної
давності відраховується з 30 вересня 2009
року, і закінчився 30 вересня 2013
року, а позивач звернувся з позовом до
суду 17 грудня 2013 року.

Однак судом не врахувався новий термін
дії, відповідно до пункту 9.12 Умов
надання банківських послуг.

Отже, зібраними доказами стверджено,
що строк позовної давності на час
звернення до суду із позовом не сплив,
оскільки відповідачем протягом 2010
року та 2011 років неодноразово
знімались кошти з кредитної карти.

З врахуванням наведеного, місцевий суд
дійшов зазначеного висновку не
навівши жодного обґрунтування, при
цьому не звернув уваги на те, що
пролонгація договору полягає у
продовженні його строку з збереженням
тих умов, на яких його було укладено
(якщо інше не передбачено договором).
Зокрема щодо самої умови про порядок
пролонгації договору, яка також
залишились чинною.

Отже, у місцевого суду не було
правових підстав для застосування
положень ст.ст.256,257,267 ЦПК України та
відмови з цих підстав у позові.

Зібраними доказами стверджений факт
заборгованості відповідача за даним
кредитним договором (у формі заяви). У
зв'язку з несплатою кредиту та
відсотків за користування кредитом,
станом на 31 жовтня 2013 року у
відповідача ОСОБА_2 утворилася
заборгованість за кредитним договором
в сумі 17940.72 гривень, яка складається
із: 8531.51 гривень заборгованості за
кредитом; 6292.94 гривень
заборгованості по процентам ; 1785.76
гривень комісії за користування
кредитом; 500 гривень штраф ( фіксована
частина); 830.51гривень штраф (процентна
складова) .

Факт укладення відповідачем
кредитного договору підтверджується
його підписом у заяві, Умовах надання
банківських послуг та Правил
користування платіжною карткою.

Зокрема, із заяви відповідача
вбачається, що він визнавав факт
укладення зазначеного кредитного
договору, оскільки просив застосувати
строк позовної давності, відмовити у
задоволенні позову у зв'язку зі
спливом строку позовної давності

Судом першої та апеляційної
інстанції перевірялися заперечення
відповідача щодо терміну дії
платіжної картки, шляхом
витребування для перевірки кредитної
справи, виписки коштів з кредитної
картки відповідача та даних по
операціям, які ним проводились по
поверненню кредитних коштів від 13
березня 2014 року ( а. с.48-76).

Таким чином, у відповідності до
положень ст. ст. 526,530, 610,625, 626,629,631, 1048,1049,
ч.1 ст.1054 ЦК України цивільно-правові
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином, особа, відповідальна
за порушення зобов'язання, позичальник,
який не виконує кредитний договір,
повинен повернути кредит та відсотки
за користування.

Оскільки відповідачем по справі
цивільно-правові зобов'язання по
кредитному договору не виконувалися
належним чином, судова колегія вважає,
що на позичальника слід покласти
обов'язок по поверненню кредитних
коштів та відсотків за користування.

За таких обставин судова колегія
вважає заявлений позов є підставним, а
тому позов ПАТ КБ „ Приватбанк" слід
задовольнити.

Відповідно до пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, дані обставини є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення судом апеляційної інстанції
про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2
на користь ПАТ КБ "ПриватБанк"
підлягають стягненню понесені та
документально підтверджені витрати по
оплаті судового збору в сумі 351, 20 грн..

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ „
Приватбанк" - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 11 квітня 2014 року -
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного
товариства комерційний банк „
Приватбанк"- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк „Приватбанк"
заборгованість за кредитним договором
в сумі 17940.72 гривень, яка складається
із: 8531.51 гривень заборгованості за
кредитом; 6292.94 гривень заборгованості
по процентам ; 1785.76 гривень комісії за
користування кредитом; 500 гривень штраф
( фіксована частина); 830.51 гривень штраф
(процентна складова) та 351.20 гривень
витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з дня
його постановлення і може бути
оскаржено в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів, з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді: