Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-7586
Головуючий у 1-й інстанції Шевчук О.П.
Доповідач Волошина В.М.
12 червня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 -
представника ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 25 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4
про визнання права власності у порядку
розподілу майна подружжя.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
29 жовтня 2013 р. позивач звернувся до суду
з позовом до відповідача про поділ
майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 та
визнання за ним права власності на Ѕ її
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що з відповідачем у
справі - ОСОБА_3 він перебував у
зареєстрованому шлюбі з квітня 1984 року
по квітень 2000 року.
В період шлюбу сторони по справі
придбали земельну ділянку і житловий
будинок в АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_1.
Земельна ділянка та будинок
зареєстровано на ім'я позивача, а
квартира на відповідача.
Після розірвання шлюбу сторони
підтримували шлюбно-сімейні стосунки
та продовжували проживати разом в
АДРЕСА_1 до 2010 року.
Позивач зазначав, що між ним та
колишньою дружиною існувала усна
домовленість щодо поділу спільно
нажитого майна, згідно якої відповідач
зобов'язувалася подарувати позивачу Ѕ
частини квартири, а він в свою чергу -
земельну ділянку та будинок.
На виконання вказаної
домовленості ОСОБА_2 30 липня 2007 року
подарував колишній дружині будинок та
земельну ділянку в АДРЕСА_4. Однак
ОСОБА_3 своєї обіцянки не виконала.
В жовтні 2013 року позивач
звернувся до відповідача через
нотаріуса з проханням виконати
домовленість - оформити на його ім'я
право власності на частини квартири
АДРЕСА_1, проте жодної відповіді не
Після написання листа позивачу
стало відомо, що його права порушено,
внаслідок чого він змушений звернутися
до суду за їх захистом.
Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 25 квітня 2014 року
ОСОБА_2 в задоволенні позову про
визнання права власності в порядку
поділу майна відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду
ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подала на
нього апеляційну скаргу та просила
його скасувати, як ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи. Зокрема зазначала,
що суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову про поділ майна
подружжя з підстав пропуску строку
позовної давності, не врахував ту
обставину, що незважаючи на розірвання
шлюбу, сторони по справі продовжували
проживати на спірній жилій площі до
середини грудня 2010 р. Про порушене
право та недодержання усної
домовленості щодо оформлення договору
дарування відповідачкою позивачу Ѕ
частини спірної квартири, позивачу
стало відомо лише наприкінці 2013 р. А
відтак, на думку представника позивача,
строк позовної давності не пропущений,
а тому просила визнати за позивачем
право власності на Ѕ частину спірної
квартири.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні
позову про поділ майна подружжя ОСОБА_2
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач пропустив строк позовної
давності для захисту свого права, а у
відповідності до вимог ч.5 ст. 267 ЦК
України позивачем не надано
поважності причин пропуску
трьохрічного терміну звернення до
суду.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки суд дійшов їх з
дотриманням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах належної
правової оцінки наданих сторонами в
справі доказів та норм матеріального
права.

Судом встановлено, що сторони по справі
перебували в зареєстрованому шлюбі з
02.12.1982 року. Рішенням Деснянського
районного суд м. Києва від 24.04.2000 року
шлюб між позивачем та відповідачем
розірвано.

За час перебування в шлюбі сторони
придбали 27.04.1984 р. квартиру АДРЕСА_1,
право власності на яку зареєстровано
на ім'я відповідача, земельну ділянку
і житловий будинок в АДРЕСА_4, які
зареєстровано на ім'я позивача.

Спір між сторонами виник відносно
квартири.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2
зазначав, що між ним та колишньою
дружиною існувала усна домовленість
про мирне урегулювання питання щодо
поділу майна, яке було набуте в шлюбі.
За умовами такої домовленості він
зобов'язувався подарувати колишній
дружині будинок та земельну ділянку, а
вона в свою чергу йому Ѕ частину
спірної квартири. Зі своєї сторони на
виконання зазначеного договору, він 30
липня 2007 р. подарував відповідачці
земельну ділянку і житловий будинок,
розташованих в АДРЕСА_4 Відповідач
умови договору не виконала, на його
письмове нотаріальне звернення не
відреагувала, а тому він звернувся до
суду за захистом свого порушеного
права.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню, про
що ухвалив відповідне рішення.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60
ЦПК України суд слухає цивільні справи
на засадах змагальності сторін, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вимоги
вищезазначених норм закону сторона
позивача не довела ті обставини, на які
вона посилалась як на підставу своїх
вимог і заперечень. А саме те, що про
порушене право позивачу стало відомо
після вересня 2013 р., тоді коли
відповідачка не відреагувала на
повідомлення нотаріуса.

До того ж, шлюб між сторонами був
розірваний 24 квітня 2000 р., а до цього
02.02.2000 р. позивач приватизував Ѕ
частину 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3,
де і має місце реєстрації, про що
свідчить запис в паспорті позивача,
оглянутого в апеляційній інстанції.
Доказів того, що позивач проживав на
спірній жилій площі до середини грудня
2010 р. відсутні.

Положенням ч.2 ст. 72 СК України
визначено, що до вимог про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач не надав суду доказів
поважності причин пропуску ним
трьохрічного терміну звернення до суду
за захистом своїх порушених прав в
розумінні ч.5 ст. 267 ЦК України.

А ті докази, на які посилається
позивач в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК
України не заслуговують на увагу і не є
належними та допустимими доказами, а
тому суд першої інстанції і не прийняв
їх до уваги.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 25 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: