РІШЕННЯ

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
до ОСОБА_3, третя особа - Ковальов Сергій
Михайлович про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на заставне майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від
30 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 20 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»)
звернулося до суду з позовом, у якому
просило у рахунок погашення
заборгованості у розмірі 232 877,87 грн за
кредитним договором від 16
серпня 2007 року звернути стягнення на
предмет застави - транспортний засіб
Toyota Prado, д.н.з. НОМЕР_1, 2007 року випуску,
належний ОСОБА_3, шляхом його
продажу із застосуванням процедури
продажу, встановленої ст. 21 Закону
України «Про заставу».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 16 серпня 2007 року між банком та
ОСОБА_4 був укладений кредитний договір
№ 490044364, згідно з яким останній отримав
кредит на придбання автотранспортного
засобу «Toyota Prado» у сумі 47847,29 дол. США зі
сплатою 12,00 % річних та кінцевим
терміном повернення до 16 серпня 2013
року.

На забезпечення виконання умов
договору зазначений вище автомобіль
ОСОБА_4 був переданий у заставу.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань станом
на 16 червня 2013 року виникла прострочена
заборгованість, яка складається з
заборгованості за кредитом - 21 002,98 дол.
США, що еквівалентно 167 876,82 грн,
заборгованості за відсотками -
3 553,06 дол. США, що
еквівалентно 28 399,61 грн, пені -
41 628,97 дол. США, що
еквівалентно 332 740,36 грн, та неустойки,
яка банком зменшена до 36 601,44 грн.

Постановою господарського суду
Харківської області від 24 грудня 2012
року фізичну особу-підприємця ОСОБА_4
визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру, у ході якої
автомобіль було реалізовано під лотом
№ 1.

30 січня 2012 року спірний транспортний
засіб знятий з обліку для реєстрації в
межах України, а 22 лютого 2013 року -
зареєстрований за ОСОБА_3, д.н.з. НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 на даний
час є заставодавцем вищезазначеного
транспортного засобу, який нею було
придбано у власність на аукціоні, банк
просив задовольнити позов.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30 жовтня 2013 року, залишеним
без зміни ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20 лютого
2014 року, позовні вимоги задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 16
серпня 2007 року № 490044364 у розмірі 232 877,87
грн звернуто стягнення на предмет
застави - транспортний засіб Toyota Prado,
д.н.з. НОМЕР_1, 2007 року випуску,
на користь ПАТ «Альфа-Банк» шляхом
продажу вказаного предмета застави із
застосуванням процедури продажу,
встановленої ст. 21 Закону України «Про
заставу».

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постановлені у
справі судові рішення не відповідають.

Так, судами встановлено, що 16 серпня 2007
року між Закритим акціонерним
товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ
«Альфа-Банк»), правонаступником якого є
ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір № 490044364 .

Відповідно до умов зазначеного
договору банк зобов'язався надати
ОСОБА_4 кредит у сумі 47 847,29 дол. США з
цільовим призначенням - для оплати
позичальником автотранспортного
засобу Toyota Prado, 2007 року випуску, зі
сплатою 12,00 % річних та кінцевим
терміном повернення до 16 серпня 2013
року.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору зазначений вище
автомобіль був переданий ОСОБА_4 в
заставу банку.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань станом
на 16 червня 2013 року виникла прострочена
заборгованість, яка складається з
заборгованості за кредитом 21 002,98 дол.
США, що еквівалентно 167 876,82 грн,
заборгованості за відсотками -
3 553,06 дол. США, що еквівалентно
28 399,61 грн, пені - 41 628,97
дол. США, що еквівалентно 332 740,36 грн, та
неустойки, яка банком зменшена до 36 601,44
грн.

Постановою господарського суду
Харківської області від 24 грудня 2012
року фізичну особу-підприємця ОСОБА_4
визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру.

У ході ліквідаційної процедури було
проведено аукціон, де під лотом № 1
реалізовано автомобіль Toyota Prado, д.н.з.
НОМЕР_2, 2007 року випуску за стартовою
ціною 30 294,67 грн.

Відповідно до протоколу № 1 проведення
аукціону, переможцем аукціону стала
ОСОБА_3

27 лютого 2013 року постановою
Харківського апеляційного
господарського суд скасовано
постанову господарського суду
Харківської області від 24 грудня 2012
року й припинено провадження у справі.

Згідно з довідкою Павлоградського
МРЕВ від 17 жовтня 2013 року № 984
автомобіль Toyota Prado, 2007 року випуску, що
належав ОСОБА_4, 30 січня 2013
року знятий з обліку для реєстрації в
межах України.

22 лютого 2013 року даний автомобіль
зареєстрований за ОСОБА_3,
д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_3 (ВРЕР ДАІ м. Харків № 1).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ
«Альфа-Банк», суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
невиконання зобов'язань за кредитним
договором ОСОБА_4, у зв'язку із чим
виникла заборгованість за кредитом, є
підставою для звернення стягнення на
заставлене майно, що перебуває у
власності відповідачки.

При цьому, суди керувалися нормами ст. 27
Закону України «Про заставу», згідно з
якою застава зберігає силу, якщо за
однією з підстав, зазначених в законі,
майно або майнові права, що складають
предмет застави, переходять у
власність іншої особи.

Проте до таких висновків суди дійшли
внаслідок неправильного застосування
норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що
спірне майно, яке було предметом
іпотеки за договором застави,
укладеним між боржником та банком,
відчужене в процесі ліквідаційної
процедури боржника.

Умови та порядок відновлення
платоспроможності суб'єкта
підприємницької діяльності - боржника
або визнання його банкрутом та
застосування ліквідаційної процедури,
повного або часткового задоволення
вимог кредиторів установлює Закон
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Відчуження майна, переданого в іпотеку
під час проведення ліквідаційної
процедури боржника, здійснюється у
порядку, визначеному Законом України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(у редакції, яка була чинною з 15 лютого
2010 року до 16 червня 2010 року).

Положеннями цього закону не
передбачено згоди іпотекодержателя на
відчуження предмета іпотеки за
договором, що укладається під час
ліквідаційної процедури боржника, яка
здійснюється в межах справи про
банкрутство.

Права третіх осіб на
повернення майна не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
набувача майна з використанням
правового механізму, установленого
статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо для цього
існують підстави, передбачені статтею
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно в набувача.

Разом з тим право на звернення до суду з
віндикаційним позовом має власник
майна.

Установлено, що спірне майно було
відчужене в період ліквідаційної
процедури боржника, проте 27 лютого 2013
року постановою Харківського
апеляційного господарського суд
скасовано постанову господарського
суду Харківської області від 24 грудня
2012 року й припинено провадження у
справі про банкрутство ОСОБА_4

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку із цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим віндикація як спосіб
захисту права власності
застосовується, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належним йому майном.

Отже, право на звернення до суду з
вимогою про витребування майна від
набувача має власник цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ
«Альфа-Банк» не є власником майна, що
оспорюється.

Крім того, ч. 2 ст. 388 ЦК України
передбачено, що майно не може бути
витребувано від набувача, якщо воно
було продане у порядку, установленому
для виконання судових рішень.

Така позиція висловлена у постанові
Верховного Суду України від 26
червня 2013 року справа № 6-58цс13, і за
змістом ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України.

Суд першої інстанції на зазначене вище
уваги не звернув, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Крім того, застосувавши до даних
правовідносин положення Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
суд першої інстанції залишив поза
увагою ту обставину, що цей Закон лише
передбачає право заставодержателя на
задоволення своїх вимог за рахунок
заставленого майна, а порядок
реалізації цих прав врегульовано
Законом України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», який є
спеціальним і пріоритетним.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд,
у порушення вимог ст. 303, 315 ЦПК України,
доводів апеляційної скарги належним
чином не перевірив, допущені місцевим
судом помилки не виправив, залишивши
його без змін.

Частиною 3 ст. 335 ЦПК України
встановлено, що суд не обмежений
доводами касаційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде виявлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Наведене свідчить, що судами як першої,
так і апеляційної інстанцій ухвалені
помилкові судові рішення внаслідок
неправильного застосування норм
матеріального права, що відповідно до
ст.341 ЦПК України є підставою для їх
скасування та ухвалення нового рішення
про відмову в позові.

Керуючись ст. 341 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 20 лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного
змісту.

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
до ОСОБА_3, третя особа - Ковальов Сергій
Михайлович про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на заставне майно за
кредитним договором відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Євтушенко

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко