Номер провадження: 22-ц/785/7627/14
Головуючий у першій інстанції Івченко
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
майна, що є об`єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 13 лютого 2013 року -

В С Т А Н О В
И Л А:

У травні 2012 року ОСОБА_2
звернулась до Приморського районного
суду м.Одеси з вищевказаним позовом до
ОСОБА_3 з позовом про поділ майна, що є
об`єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а саме: квартири
АДРЕСА_1, виділивши по 1/2 частини за
кожним, а також поділити між ними
набуте у шлюбі рухоме майно, мотивуючи
це тим, що з 21.10.2006 року по 21.05.2012 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, в якому придбали зазначене
майно. Від шлюбу у них народилася
донька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням
Київського районного суду м.Одеси від
21.05.2012 року шлюб між ними розірвано.
Відповідач добровільно розділити
майно відмовляється. На даний час
позивач з донькою не мають постійного
місця проживання, оскільки позивач
попросив їх виселитися з квартири.

Ухвалою Приморського районного суду
м.Одеси від 13 лютого 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині визнання
спільною сумісною власністю рухомого
майна подружжя та його розподіл
залишено без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 13 лютого 2013 року позов
ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.
Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майно, що
є об`єктом права спільної сумісної
власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 51,7 кв. м. Визнано за
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2
частини зазначеної квартири.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою у якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ майна відмовити,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 16 січня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 13 лютого 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11.06.2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено
частково. Рішення апеляційного суду
Одеської області від 16 січня 2014 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
доводи апеляційної скарги та
заперечень на неї, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовної заяви та доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Задовольняючи позов про поділ майна
подружжя, визнаючи за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
право власності по 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 51,7 кв. м., суд
першої інстанції виходив з того, що
зазначена квартира є об`єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає обставинам справи і
заснований на законодавстві.

Судом першої інстанції встановлено, що
21.10.2006 року між позивачкою та
відповідачем було укладено шлюб, який
зареєстрований Другим відділом
реєстрації актів цивільного стану
Приморського районного управління
юстиції м. Одеси, актовий запис № 568. У
шлюбі була народжена дитина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу сторони набули у
власність квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності на квартиру від 12 травня 2010
року, видане виконавчим комітетом
Одеської міської ради.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 21 травня 2012 року шлюб між
сторонами розірвано.

Від представника відповідача 09.10.2012
року до суду першої інстанції надійшов
відзив на позов, відповідно до якого
відповідач позовні вимоги не визнав у
повному обсязі., посилаючись на той
факт, що квартира була придбана ним за
кошти, які йому передав його батько,
ОСОБА_5, які той в свою чергу отримав від
продажу свого житлового будинку. Таким
чином, відповідач вважає, що квартира є
його особистою приватною власністю, у
зв'язку з чим вона не підлягає поділу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
„Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Судом апеляційної інстанції
витребувані:

- договір № 6 про інвестування у
будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1 від 24 березня 2004 року, за яким
інвестор ОСОБА_6 прийняв зобов`язання
здійснити фінансування будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_1 на суму
96420 грн. Генеральний підрядник ППФ
«Асоль» зобов`язується виконати
будівельно-монтажні роботи та після
введення будинку в експлуатацію
протягом 30 календарних днів
представити всі необхідні документи
для передачі інвестору квартири
АДРЕСА_1 вартістю 96420 грн.;

- додаткову угоду № 1 від 02 березня 2010
року до договору № 6 від 23.03.2004 року про
інвестування будівництва житлового
будинку АДРЕСА_1, згідно якої замість
інвестора ОСОБА_6 у договір № 6 від 24
березня 2004 року у якості нового
інвестору включений ОСОБА_3 Грошові
кошти в сумі 96420 грн., що оплачені у
якості інвестиції ОСОБА_6 зараховані у
якості оплати за договором ОСОБА_3

В засіданні судової колегії
представник позивача не заперечував
про те, що грошові кошти на придбання
квартири для їх сім`ї дійсно надавав
батько відповідача ОСОБА_5 Проте за
переконанням позивача гроші
надавалися саме у якості позики, а не
на підставі дарування.

В засіданні судової колегії у якості
свідка допитаний ОСОБА_5 - батько
відповідача ОСОБА_3, який показав, що
08.02.2008 року він продав належне йому на
праві власності нерухоме майно і того ж
дня позичив грошові кошти сину. У
розписці строк повернення грошей
зазначений не був, оскільки він
передбачав, що син не одразу зможе їх
повернути тому він досі не вимагав
повернення грошей, але коли у сина
з`явиться така можливість то він на
першу ж вимогу має їх повернути. На той
час син перебував у шлюбі з ОСОБА_2 і
гроші надавалися на придбання
квартири у новому будинку по АДРЕСА_1
для проживання сина з його сім`єю.
Договір дарування про який заявлося в
суді першої інстанції, як підстави
отримання сином коштів, не відповідає
дійсності, а є відображенням намагання
колишнього представника створити
штучний доказ по даній справі.
Насправді ніякого дарування грошей не
відбувалося, а сам договір був
створений заднім числом і взагалі не
відповідає фактичним обставинам, що
мали місце у дійсності.

Установивши факт отримання
ОСОБА_3 коштів від третьої особи з
метою придбання спірної квартири для
проживання там із своєю сім'єю та
встановивши поворотний характер цієї
допомоги, суд апеляційної інстанції
доходить до висновку про набуття
придбаним майном статусу спільного
майна подружжя у відповідності до ст. 60
СК України та про його поділ відповідно
до ст. 70 СК України.

При таких обставинах судова
колегія погоджується з остаточним
висновом районного суду про те, що
відповідачем не доведено, що набуття
квартири під час шлюбу відбулося за
грошові кошти, надані йому третьою
особою у вигляді дарування, оскільки
матеріалами справи встановлено
поворотний характер наданої допомоги
та надання коштів для придбання
квартири, як житла для сина і його
сім`ї.

З вимогами до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про
стягнення грошових коштів позичених
на придбання житла в інтересах їх сім`ї,
за які була придбана квартира, яка
поділена, як спільне майно подружжя,
ОСОБА_5 в даному позові не звертався.

Виходячи із заявлених вимог про
визнання права на ідеальні частки за
кожним із подружжя в порядку поділу
спільного майна набутого під час
шлюбу, районний суд прийшов до
правильного висновку щодо задоволення
позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про
отримання грошових коштів, з які
придбана квартира на підставі
дарування, спростована матеріалами
справи, показаннями особи, яка надала
ці кошти у позику для придбання
квартири для проживання сину із сім`єю
та на правильність остаточного
висновку районного суду не впливають
та їх не спростовують, оскільки
фактично дублюють доводи заперечень на
позовну заяву та зводяться до
переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги, що суд не
зупинив провадження по даній справі до
вирішення позову апелянта в іншій
справі про визнання договору дарування
дійсним, є неспроможними, оскільки
позов ОСОБА_3 залишений судом без
розгляду за його заявою.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 13 лютого 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова