АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/3657/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 2018/2-18/11
Доповідач - Кругова С.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді
- КРУГОВОЇ С.С.

суддів колегії
- ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарі
- Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 на рішення Київського
районного суду міста Харкова від 02
квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права власності, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_4
про визнання спадкоємцем четвертої
черги та про визнання права власності
на майно та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_3
про встановлення факту родинних
відносин та визнання права власності
на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а :

До Київського районного суду м. Харкова
звернулася ОСОБА_6 з позовом в якому,
після уточнення позовних вимог,
просила суд визнати за нею право
власності на ? частину квартири за
адресою: АДРЕСА_1, придбаної в період
шлюбу з чоловіком ОСОБА_7 в рівних
частинах та визнати за нею право
власності на ? частину квартири за
адресою: АДРЕСА_1, як за спадкоємцем
четвертої черги після смерті ОСОБА_7.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_3 за
позовом до ОСОБА_6 просить визнати за
ним право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 як за спадкоємцем
четвертої черги спадкоємців за законом
після смерті ОСОБА_7 та визнати за ним
право власності на ? частину
вищевказаної квартири, як таким, що
приймав участь у паєнагромадженні та
набув права власності на кооперативну
квартиру.

У позовній заяві до ОСОБА_6 про
встановлення факту родинних відносин і
визнання права власності на спадкове
майно ОСОБА_4 просила встановити той
факт, що ОСОБА_8 був рідним братом
ОСОБА_7; визнати ОСОБА_4
правонаступником ОСОБА_8; визнати за
ОСОБА_4 право власності в порядку
спадкування за законом ? частини
квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7,
а також врахувати ОСОБА_4 сплату
судового збору за подачу позовної
заяви ОСОБА_8, померлого до прийняття
судом рішення по справі.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 02 квітня 2014 року позов
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на ? частину зазначеної
квартири. В іншій частині позову
відмовлено. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовлено. Позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано факт родинних відносин ОСОБА_7
та ОСОБА_8, які є рідними братами. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено. Стягнуто судові витрати на
користь ОСОБА_6

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким його позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Зокрема в своїй апеляційній скарзі
зазначає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи,
внаслідок чого постановлене рішення є
необґрунтованим, незаконним та таким,
що підлягає скасуванню.

Стверджує, що висновки суду
протирічять їх обґрунтуванню, а саме
посилання суду на презумпцію права
власності подружжя, встановленого ст.22
КоБС УРСР не відповідають
обґрунтуванню його висновків щодо
внесення пайового внеску за квартиру
ОСОБА_6 за рахунок коштів, які
зберігалися на її особовому рахунку
Ощадбанку, тобто ніби за її особисті
кошти, оскільки цей факт не є очевидним
та не встановлений у судовому
засіданні.

Вказує, що членом ЖБК був спадкодавець
ОСОБА_7, тому паєнагромадження
формувалося саме на його особистий
рахунок, і лише він особисто міг його
формувати, шляхом внесення відповідних
грошових коштів, що спростовує
пояснення ОСОБА_6

Зазначає, що сімейний бюджет родини
ОСОБА_6 формувався саме із доходів
подружжя ОСОБА_6 та грошових коштів, які
ОСОБА_6 отримувала у якості аліментів
на його утримання, якого фактично не
надавала, оскільки ОСОБА_3 знаходився
на фактичному державному забезпеченню
у школі-інтернаті, бо ОСОБА_6 визнана
такою, що не мала відповідних умов для
його виховання і утримання на той час.

Вказує, що навіть за умови максимальної
сплати за одного вихованця та
отримання грошових коштів в якості
аліментів, розмір яких іноді становив
вище 100 карбованців, а загальна грошова
сума складала 3727,49 карбованців, вона
отримала значні кошти, більше половини
розміру вартості паєнагромадження.

Таким чином, зазначає, що волею матері
безпосередньо приймав участь у
формуванні сімейного бюджету,
створюючи умови для сплати пайових
внесків тим, що утримувався за рахунок
держави, тим самим даючи можливість
матері придбати квартиру.

Звертає увагу, що суд надав перевагу
недоведеним поясненням ОСОБА_6 та
звільнив її від доведення доказів, тоді
як його показання у якості свідка
об'єктивно підтверджувалися
письмовими доказами.

Вказує, що суд зазначив не доведення
факту отримання ОСОБА_6 аліментів на
його утримання взагалі, тоді як факт
його перебування в школі-інтернаті
відповідачка визнавала протягом
всього розгляду справи, а також це
підтверджено довідками.

Зазначає, що ОСОБА_6 визнала факт
отримання аліментів усно у судовому
засіданні від 06.12.2014 року, так і
письмово у своїх запереченнях,
пояснивши, що аліменти дійсно
отримувала, але використовувала їх за
цільовим призначенням, але доказів на
користь цього не навела.

Вказує, що факт отримання аліментів
підтверджується письмовими доказами,
зокрема довідкою Харківського
велосипедного заводу, де й зазначена
загальна грошова сума аліментів - 3727,49
карбованців часів СРСР та його
свідченнями у якості свідка.

Крім того, зазначає, що суд двічі
відмовив йому у залученні доказів
наданих саме в обґрунтування його
доводів по справі, які спростовували
наявну довідку надану позивачем по
основному позову, , що свідчить про
упередженість суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 02.04.2014 року, представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та передати справу на
новий розгляд в іншому складі суду.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
розглянув справу з грубим порушенням
процесуальних законів, в наслідок чого
штучно звузив його процесуальні права,
що призвело до неправильного
застосування норм матеріального права
та постановлення незаконного рішення.

Зазначає про те, що стан його здоров'я
був дуже важкий в наслідок тяжкої
черепно-мозкової травми та погано себе
почував тому не міг підготуватися
належним чином до судового засідання в
якому він був присутнім 25.02.2014 року та
належним чином уточнити позовні
вимоги.

Вказує, що до наступного судового
засідання 02 квітня 2014 року він
з'явитися та подати уточнений позов не
міг тому що напередодні була проведена
операція, а потім післяопераційна
реабілітація.

Зазначає, що звертався до суду з заявою
про відкладення розгляду справи на
іншу дату у зв'язку з тяжким його станом
здоров'я та надавав на підтвердження
медичні довідки, але суд першої
інстанції не взяв до уваги та визнав
причину неявки неповажною.

Крім того, звертає увагу суду на те, що
суд першої інстанції штучно позбавив
його та його довірительку можливості
відстоювати позицію процесуальними
засобами, які установлені законом, як
гарантія на судовий захист, що
протирічить ст.ст. 6,13 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, обговоривши доводи
апеляційної скарги та, дослідивши
матеріали справи, судова колегія
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 303 ЦПК України
апеляційний суд при перевірці
законності і обґрунтованості рішення
суду першої інстанції не має права
виходити як за межі апеляційної скарги,
так і за межі вимог заявлених у суді
першої інстанції.

Зі змісту апеляційних скарг
вбачається, що рішення суду не
оскаржуються в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_6 і в частині
задоволення позову ОСОБА_4

З огляду на це, рішення суду в цих
частинах не переглядається.

Постановляючи рішення в частині
задоволення позову ОСОБА_6 про визнання
за нею права власності на ? частину
квартири, суд виходив з того, що вона
придбана у шлюбі.

Відмовляючи у задоволенні позовів
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд зазначив, що
спадкодавець помер у ІНФОРМАЦІЯ_1 під
час дії Цивільного Кодексу 1964 року,
який не передбачав спадкоємців
четвертої черги.

З таким висновком суду, судова колегія
погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що
23.12.1993 року помер ОСОБА_7. Після його
смерті відкрилась спадщина на квартиру
АДРЕСА_1.

Згідно довідки від 20.01.1994 року № 53
пайщиком двокімнатної ізольованої
квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_7, перший
внесок було зроблено 28.10.1976 року. Пай
виплачено повністю в 1984 році 18 вересня
(а.с.10).

Оскільки ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували у
шлюбі з 15.05.1974 року по 02.10 1984 рік (а.с. 9,12)
і квартира була придбана в період
шлюбу, суд першої інстанції правильно
дійшов висновку на підставі ст.ст. 22,28
КпШС України про визнання права
власності на ? частину спірної
квартири.

Що стосується позовів ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
які просили визнати за ними право
власності за кожним на ? частину
квартири, як за спадкоємцями четвертої
черги на підставі ст.. 1264 ЦК України (2004
року), то суд першої інстанції також
дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні позовів.
Спадкодавець ОСОБА_7 помер у
ІНФОРМАЦІЯ_1, цивільні правовідносини у
1993 році регулювались ЦК 1963 року, який
передбачав ( ст. 529-531) право на
спадкування за законом лише
спадкоємців першої і другої черги.

Дія ст. 1264 ЦК України (2004 року) яка
передбачає спадкоємців четвертої
черги не поширюється на спірні
правовідносини, оскільки він набув
чинності з 01 січня 2004 року, тоді як
спірні правовідносини виникли ще в 1993
році.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини у справі і
постановив законне і обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційних скарг не є
суттєвими і спростовують висновки суду
першої інстанції.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5-
відхилити.

Рішення Київського районного суду
міста Харкова від 02 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга може
бути подана безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -