У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Кадєтової О.В., Мартинюка В.І.,Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6 в
інтересах малолітньої ОСОБА_8 до
Харківської міської ради, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
управління у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
визнання права користування житловим
приміщенням, за касаційною скаргою
представника Харківської міської ради
- Бакуменка Сергія Вікторовича на
заочне рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 09 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 23 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року позивачі звернулися до
суду з указаним позовом, в якому
просили визнати за ними право
користування квартирою АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог позивачі
посилалася на те, що з 2003 року вони
мешкали разом з батьками ОСОБА_6 -
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1.

У вказану квартиру батьки позивача
вселилися на підставі службового
ордеру № 3766, виданого ОСОБА_10 22 квітня
1999 року виконавчим комітетом
Фрунзенської районної ради м. Харкова
на склад сім'ї з двох осіб.

Рішенням виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради м. Харкова
від 19 лютого 2002 року вказану квартиру
виключено з числа службових квартир
Фрунзенського комунального
виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного
підприємства, наймачем квартири
визначено ОСОБА_10 та до договору найму
включено її чоловіка ОСОБА_11 Вказана
квартира не була приватизована та
перебуває у комунальній власності.

Незважаючи на те, що позивачі
зареєстровані кожен в іншому місці,
фактично вони проживали однією сім'єю
разом з батьками позивача ОСОБА_6, мали
спільний побут, вели спільне
господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_11 Позивачі
займалися похованням та отримали
свідоцтво про смерть батьків.

Після смерті батьків позивачі з
малолітньою дитиною продовжують
мешкати у спірній квартирі.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачі просили суд позовні вимог
задовольнити.

Заочним рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 09 жовтня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 23 січня 2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в інтересах
малолітньої ОСОБА_8 задоволено.

Визнано за ОСОБА_12, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник
Харківської міської ради - Бакуменко
С.В. порушує питання про скасування
оскаржуваних судових рішень із
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 22 квітня 1999 року
виконавчим комітетом Фрунзенської
районної ради м. Харкова видано
службовий ордер № 3766 на ім'я ОСОБА_10 на
склад сім'ї з двох осіб.

Рішенням виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради м. Харкова
від 19 лютого 2002 року вказану квартиру
було виключено з числа службових
квартир Фрунзенського комунального
виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного
підприємства, наймачем квартири
визначено ОСОБА_10 та до договору найму
включено її чоловіка ОСОБА_11

Згідно зі свідоцтвом про народження
серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_11
та ОСОБА_10

ОСОБА_6 з 01 липня 2000 року зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з довідкою
комунального підприємства
«Жилкомсервіс» дільниця № 54 від 06
серпня 2013 року за вказаною адресою
зареєстровано п'ять осіб.

ОСОБА_7 з 07 січня 2004 року зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_3. За цією ж адресою
зареєстрована дитини позивачів -
ОСОБА_8

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивачі проживали
однією сім'єю разом з батьками позивача
ОСОБА_6, мали спільний побут, вели
спільне господарство. Після смерті
батьків позивачі з малолітньою дитиною
продовжують мешкати у спірній
квартирі, іншого житла не мають. При
цьому, судом зазначено, що відсутність
прописки сама по собі не може бути
підставою для відмови у визнанні права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилася
як член сім'ї наймача приміщення.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на
підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Згідно із ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї
наймача, які проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму
Верховного суду України від 2 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу УРСР» судам
роз'яснено що, вирішуючи спори про
право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд
повинен з'ясувати, чи дотриманий
встановлений порядок при їх вселенні,
зокрема: чи була письмова згода на це
всіх членів сім'ї наймача, чи приписані
вони в даному жилому приміщенні, чи
було це приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

Посилаючись на те, що відсутність
письмової згоди не може свідчити про
те, що позивачі не набули права
користування жилим приміщення, суд у
порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України, не
звернув уваги на порядок вселення
членів сім'ї наймача, не з'ясував: чи
зверталися позивачі до
житлово-експлуатаційних організацій з
намірами оформити факт проживання у
спірній квартирі; чи була письмова
згода на це попередніх наймачів.

Виходячи зі змісту ст. 65 ЖК України, за
особою, яка проживає у наймача жилого
приміщення як член його сім'ї, не може
бути визнано право користування цим
приміщенням, якщо вона зберігає
постійне місце проживання в іншому
жилому приміщення у будинку державного
чи громадського житлового фонду.

Заперечуючи проти позову, Харківська
міська рада зазначала, що позивачі
зареєстровані за іншими адресами, тому
відсутні докази постійного проживання
у спірній квартирі (а.с. 134-136).

Таким чином, суд наведених норм закону
не врахував, заперечення відповідача
не перевірив та не встановив усі
фактичні обставини справи, зокрема, чи
був дотриманий порядок, установлений
житловим законодавством, при вселенні
позивачів, а саме чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи було це приміщення постійним місцем
проживання позивачів та чи не
зберігали вони за собою право
користування іншим жилим приміщенням з
огляду на те, що вони зареєстровані за
іншими адресами.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив
доводів апеляційної скарги; в ухвалі не
зазначив конкретних обставин і фактів,
що спростовують такі доводи, і залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

Допущенні судами попередніх інстанцій
порушення норм матеріального та
процесуального права унеможливили
встановленні фактичних обставини
справи, що мають значення для
правильного її вирішення, а тому
ухвалені у справі рішення суду не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
Харківської міської ради - Бакуменка
Сергія Вікторовича задовольнити
частково.

Заочне рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 09 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 23 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов О.В.
Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова Д.О.
Остапчук