№ 262/8368/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2014 Пролетарський районний суд
міста Донецька у складі:

головуючого судді
Майданнікова О.І.

при секретарі
Німчиновій Н.О.,

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним в зв'язку з тим, що він не
відповідає її дійсним намірам та
фактично відповідач ввів її в оману. В
обґрунтування ОСОБА_5 зазначила, що 04
жовтня 2005 року між нею та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. Так вона переїхала з
Росії до України та знаходиться на
території України на підставі посвідки
на проживання на території України. У
2005 році вона вирішили допомогти своєму
сину ОСОБА_6 та купити йому квартиру. У
зв'язку з тим, що вона не мала повної
суми грошових коштів, вона звернулась
до банку, але у банківських установах
їй відмовляли у зв'язку з тим, що вона не
є громадянкою України. У той час вона
познайомилась з ОСОБА_4 через
громадянина ОСОБА_7, який займався
допомогою в отримання кредитних
грошових коштів і запропонував
оформити кредит через свого родича
ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що у останнього
хороша зарплатня тому, що він працює
водієм на внутрішніх та міжнародних
перевезеннях. Вона погодилась, але при
цьому була умова, що вона повинна
передати у якості завдатку по
кредитних грошових коштах квартиру
АДРЕСА_1, яка належала їй на праві
власності, на строк дії договору
кредитування. На цей час нею погашені
грошові кошти за кредитним договором №
5/100-840 між ОСОБА_4 та ТОВ «Український
промисловий банк», таким чином вона
виконала свої обов'язки у повному
обсязі. Також ОСОБА_7 було визнано
винним у вбивстві її сина ОСОБА_6 та у
протоколах допиту містяться показання
як відповідача в якості свідка та і
ОСОБА_7 щодо фіктивності правочину, а
саме той факт, що квартира була в них у
якості забезпечення кредитних коштів.
Просила визнати договір
купівлі-продажу недійсним у порядку
ст.230 ЦК України, скасувати державну
реєстрацію договору.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали заявлені
позовні вимоги та просили їх
задовольнити, надавши пояснення,
аналогічні тим, що викладені в позовній
заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
просив відмовити в їх задоволенні,
надавши пояснення, що підстав для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним в порядку ст.230 ЦК України не
має та надав письмові заперечення. Крім
того, просив застосувати строк
позовної давності, який пропущений
позивачкою при зверненні до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
докази, що містяться в матеріалах
справи, дійшов висновку, що позов
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задоволенню не
підлягає з огляду на наступне.

04 жовтня 2005 року між сторонами - ОСОБА_5
та ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
відповідно

до якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 дану
квартиру. Даний договір був
посвідчений приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі
за № 2756. (а.с. 7-9).

10.10.2005 року ОСОБА_4 зареєстрував своє
право власності в КП БТІ м. Донецька,
про що свідчить відповідний витяг. (а.с.
10).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи.

Так, у рішенні Пролетарського
районного суду м. Донецька від 09.11.2012
року зазначено, що в матеріалах
справи є копія нотаріально
посвідченої заяви, згідно якої ОСОБА_5
стверджує, що ОСОБА_4 здійснив з нею
повний розрахунок за договором
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Будь-яких матеріальних претензій, які б
стосувались розрахунків за
вищевказану квартиру до ОСОБА_4 не має.
В судовому засіданні ОСОБА_5
підтверджено факт того, що договір
купівлі-продажу підписувався нею
добровільно, без будь-якого впливу,
нотаріусом був роз'яснений зміст
договору. Нотаріальне посвідчення
правочину означає, що його зміст, час та
місце укладання, намір суб'єктів
правочину, його відповідність закону
та інші обставини перевірені та
офіційні зареєстровані нотаріусом, а
тому розглядаються судом як
встановлені та достовірні (а.с.23-25).

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 12.06.2013 року
встановлено, що ОСОБА_5 було сплачено
кредитні кошти за ОСОБА_4 за кредитним
договором між ОСОБА_4 та ТОВ
«Український промисловий банк», що
підтверджується відповідними
платіжними дорученнями. Вказаний факт
сторони в судовому засіданні не
заперечували (а.с.29-32).

Судом встановлено, що 04.10.2005 року ОСОБА_4
на ім'я ОСОБА_5 було написано розписку,
згідно якої зазначалось, що ОСОБА_4 бере
в борг у ОСОБА_5 8 000 доларів США в
рахунок вартості квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Також
в розписці зазначалось, що при
погашенні ОСОБА_5 кредиту ОСОБА_4 на
вказану квартиру в сумі 10000 доларів США,
ОСОБА_4 зобов'язується продати їй
квартиру за обговорену ціну (а.с.6).

ОСОБА_5 було надано копію аудіозапису
на лазерному диску зчитування, на
якому, як стверджує позивач, містилась
її розмова з відповідачем, та яка була
зроблена без його згоди. Суд,
проаналізувавши положення ст.32 КУ, ст.307
ЦК України, яка поширена на аудиозапис
за аналогією закону - ч.1 ст.8 ЦК України,
та ст.59 ЦПК України, через порушення
конституційних прав особи розцінив
такий запис як одержаний незаконним
шляхом та відхилив як такий, що не
відповідає принципу допустимості. Крім
того, суд зазначив, що відповідно до ч.1
ст.159, ч.1 ст.212 ЦПК України один з проявів
принципу безпосереднього дослідження
доказів у справі є пріоритет
дослідження доказів оригіналу над його
копією, навіть і належно зробленою та
засвідченою. Відповідно до ч.1 ст.65 ЦПК
України носій звукозапису - різновид
речових доказів, дослідження копій
яких законодавство не передбачає.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Частиною першою статті 229 ЦК України
визначено, що істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо

мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як роз'яснено в пункті 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Оскільки позивачем не доведено факт
умислу в діях відповідача, як і сам факт
обману щодо природи правочину, умов
договору купівлі-продажу квартири, які
позивач чітко усвідомлювала, а мотиви
укладення нею договору купівлі-продажу
квартири не мають значення, відсутні
підстави вважати спірний договір
таким, що укладений під впливом обману.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60,
61, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Пролетарський районний суд м. Донецька.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається у письмовій формі протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:

О.І.
Майданніков