Справа №490/4090/13-ц 26.06.2014 26.06.2014 26.06.2014
Провадження №22-ц/784/1459/14
Суддя першої інстанції Тішко Д.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого
Козаченка В.І.,

суддів:
Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання
Свіщук О.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3, відповідачки
ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 2 квітня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмету спору, - ОСОБА_6 і ОСОБА_7,
про визнання права власності на
частину домоволодіння, припинення
права спільної часткової власності та
визначення порядку користування
земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з пізніше уточненим позовом до
ОСОБА_4 і ОСОБА_8, в якому просила
реально поділити домоволодіння
АДРЕСА_1 між його співвласниками та
визначити порядок користування
земельною ділянкою, площею 242 кв. м, на
якій розміщена вказана нерухомість.

В травні та листопаді 2013 року позивачка
доповнила свої позовні вимоги та
остаточно просила суд: визнати за нею
право власності на 42/200, а за
відповідачами - на 28/200 часток спірного
домоволодіння, припинити право
спільної часткової власності та
виділити їй в натурі у власність
квартиру № 6 з приміщеннями 6-1,6-2,6-3 і
будинок літ. Л, а квартиру № 5 залишити
відповідачці; визначити порядок
користування земельною ділянкою,
передаши їй в користування частину
земельної ділянки, площею 148 кв. м., на
якій розміщена її частина власності.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим,
що їй та відповідачам належить 140/400
частин домоволодіння по АДРЕСА_1,
розташованого на земельній ділянці,
площею 242 кв.м., що була надана у
користування сторонам відповідно до
рішення народного суду Ленінського
району м. Миколаєва від 29 серпня 1967
року.

Співвласники указаної нерухомості
постійно конфліктують з приводу
користування, як житлом, так і спірною
земельною ділянкою. Для вирішення і
припинення конфліктів позивачка
просила задовольнити її позовні
вимоги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка ОСОБА_8
померла. Її спадкоємцем за заповітом є
ОСОБА_4, яка прийняла спадщину, а тому на
неї судом покладені обов'язки
правонаступника.

Ухвалою місцевого суду від 16 липня 2013
року до участі у розгляді справи
залучені як треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, співвласники спірного
домоволодіння, ОСОБА_6 та ОСОБА_9.

Затим, ухвалою апеляційного суду від 12
червня 2014 року проведено заміну
третьої особи, ОСОБА_9, на його
правонаступника, ОСОБА_7.

Відповідачка ОСОБА_4 проти задоволення
остаточних позовних вимог
заперечувала, посилаючись на
відсутність правових підстави для
перерахунку ідеальних часток сторін у
спірному домоволодінні.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 2 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на неповне з'ясування
місцевим судом обставин, що мають
значення для справи, неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення вимог процесуального
законодавства, просила рішення
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог.

Вислухавши суддю - доповідача,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, уточнених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлені
обставини, які визнані сторонами, а
тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
не підлягають доказуванню.

Зокрема, зі справи вбачається, що до
складу спірного домоволодіння входять
наступні будівлі, приміщення та
споруди: житловий будинок ,,А-1",
загальною площею 61,7 кв. м; житловий
будинок ,,Е", загальною площею 110,7 кв. м;
житловий будинок ,,Л", загальною площею
21,3 кв. м; житловий будинок ,,X", загальною
площею 23 кв. м; тамбури до літньої кухні
,,и", ,,к"; вбиральні - ,,20", ,,Ч", ,,Ш"; сараї -
,,ЗО", ,,В", ,,Г", ,,Н", ,,Т", ,,У", ,,Ф", ,,Ц", ,.Я",
літні кухні - ,,Б", ,,И", ,,К"; навіс - ,,Щ";
огорожі - 4, 6-9, споруди - ,,1", ,,I", ,,II".

Крім того, на спірній земельній ділянці
наявні об'єкти самочинно будівництва:
житловий будинок ,,Х", загальною площею
14,8 кв. М, сіни літ. ,,х" і ,,2е4", площами 10 і
4,3 кв. м, якими користується ОСОБА_6; сіни
літ ,,е6 ", площею 3.8 кв. м і літ. 3 0, якими
користувалась покійна ОСОБА_8

З 1947 року вказане домоволодіння
належало ОСОБА_6, яка в наступному
провела відчуження його частин новим
співвласникам, від яких право
часткової власності перейшло до
теперішніх співвласників.

Так, у 1964 році ОСОБА_6 продала ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 по 15/100 часток спірного
домоволодіння, а ОСОБА_13 - 14/100 часток.

Рішенням народного суду Заводського
району м. Миколаєва від 23 травня 1973 року
за ОСОБА_8 визнано право власності на
7/100 часток спірного домоволодіння, як
набуті під час шлюбу із ОСОБА_13

Після смерті ОСОБА_13 його спадкоємці по
закону: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_4 і ОСОБА_2
отримали нотаріальне свідоцтво від 18
вересня 1973 року про право спільної
власності на 7/100 часток спірного
домоволодіння.

В наступному, на підставі свідоцтва про
право власності, виданого виконкомом
Центральної районної Ради народних
депутатів м. Миколаєва 23 січня 1997
pоку, право спільної сумісної власності
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 на 7/100
часток спірного домоволодіння було
трансформовано і зареєстровано як
право спільної сумісної власності на
6/100 часток. За цим же свідоцтвом за
ОСОБА_8 зареєстровано право власності
на 17/100 часток спірного домоволодіння.

11 квітня 1997 pоку ОСОБА_8 подарувала
ОСОБА_2 10/100 часток зазначеного
домоволодіння (договір посвідчений
державним нотаріусом Першої
Миколаївської державної нотаріальної
контори).

Крім того, ухвалою Центрального
районного суду м. Миколаєва від 28
грудня 2010 року визнано мирову угоду за
якою право власності покійної ОСОБА_11
на 15/100 часток спірного домоволодіння
перейшла до ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_8,
кожній по 5/100 частці.

Станом на 28 грудня 2012 року, згідно
правовстановлюючих документів,
наявних у справі та довідок
Миколаївського ММБТІ, домоволодіння
АДРЕСА_1 належало його співвласникам
на праві спільної часткової власності.
Їх ідеальні частки в цій нерухомості
становили: ОСОБА_6 - 12/100; ОСОБА_8 - 12/100;
ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - по 5/100 у кожної; ОСОБА_2
- 10/100; ОСОБА_22 - 19/100; ОСОБА_23; ОСОБА_24 і
ОСОБА_25 - по 6/100 у кожного; ОСОБА_9 - 13/100.
Крім того 6/100 часток цього ж
домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_15 і ОСОБА_14 на праві
спільної сумісної власності.

31 жовтня 2013 року ОСОБА_9 подарував
належні йому 13/100 часток спірного
домоволодіння ОСОБА_7

У фактичному користуванні сторін даної
справи, які є рідними сестрами,
знаходиться одноповерховий житловий
будинок літ. Л та одноповерховий
житловий будинок літ. Е в складі кв. 5,
загальною площею 36,5 кв.м., та кв. 6
загальною площею 36,7 кв. м.

Хоча позивачка фактично заявила вимоги
про зміну ідеальних часток у праві
власності на спірне домоволодіння,
проте всі його співвласники до участі у
справі в якості співвідповідачів не
залучені. Зокрема це ОСОБА_6, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_15,
ОСОБА_2, ОСОБА_14 і ОСОБА_9 (тепер - ОСОБА_7),
чим порушені їх права власників.

Усе спірне домоволодінням розташоване
на земельній ділянці, площею 808 кв. м
(відомості технічної інвентаризації
а.с.9, 14; т. 1).

Крім того, в матеріалах технічної
інвентаризації міститься обліковий
опис №3467 на вказану земельну ділянку,
затверджений постановою окремої
комісії від 29 вересня 1932 pоку, протокол
№8, яким встановлена вказана площа
землекористування. Ці відомості
позивачка не спростувала.

Водночас, рішенням народного суду
Ленінського району м. Миколаєва від 29
серпня 1967 року було визначено порядок
користування лише частиною спірної
земельної ділянки, шляхом надання у
користування колишнім співвласникам
указаного домоволодіння на той час:
ОСОБА_11 (15/100) - 121 кв. м; ОСОБА_12 (15/100) - 114
кв. м; ОСОБА_13 (14/100) - 121 кв. м; ОСОБА_6 - 97 кв.
м.

Згідно листа виконкому Миколаївської
міської ради від 22 листопада 2013 року
право власності на спірну земельну
ділянку чи її частини не реєструвалось.

Отже тепер вказані земельні ділянки
перебувають у спільному користуванні
нових співвласників відповідно до
положень ст. ст. 92, 120, 126, 158 ЗК України та
ст. 377 ЦК України.

Розглядаючи справу, місцевий суд
правильно керувався главою 26 ЦК
України, приписами якої встановлено, що
володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток співвласники мають
рівні права.

За змістом статей 183, 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності, коли це можливо
без втрати її цільового призначення.
Виділ у натурі часток у житловому
будинку можливий, якщо кожній зі сторін
може бути виділено відокремлену
частину будинку із самостійним
виходом, яка відповідає розміру їх
часток у приватній власності.

У випадках, коли в результаті виділу
співвласнику передається частина
приміщень, яка переревищує розмір його
частки, суд повинен вирішити питання
про стягнення з нього на користь іншої
сторони грошової компенсації та
зазначити в рішенні фактичні ідеальні
частки в праві власності на будинок
після його поділу.

Пленум Верховного Суду України у п. 7
Постанови від 4 жовтня 1991 року ,,Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок" роз'яснив, що у спорах про
поділ житлового будинку в натурі
учасникам спільної часткової
власності на будинок може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з
відхиленням від розміру часток кожного
власника, суд з врахуванням конкретних
обставин може зменшити або збільшити
розмір частки, яка підлягає виділу за
умови сплати грошової компенсації
учаснику спільної власності, частка
якого зменшилась.

У тих випадках, коли для виділу (поділу)
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
проводиться при наявності дозволу на
це виконкому місцевої ради (ст. 152 ЖК
України).

З матеріалів судової
будівельно-технічної експертизи від 22
травня 2012 року вбачається, що є три
можливі варіанти розподілу часток
домоволодіння відповідно до порядку,
який склався між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 та
ОСОБА_4 Проте у висновку експерта
зазначено, що користування земельною
ділянкою площею 242 кв.м. визначити
неможливо зв'язку з не залученням до
участі в справі усіх користувачів
земельної ділянки.

Місцевим судом правильно встановлено,
що частки позивачки у праві власності
на спірне домоволодіння статусу
окремого об'єкта права власності не
мають і раніше в натурі не виділялись. А
право спільної сумісної власності
чотирьох осіб на вказані 6/100 часток
нерухомості не змінювалось. В зв'язку з
чим вирішення позовних вимог про зміну
розміру часток і виділ в натурі частки
позивачки без залучення до участі в
справі в якості співвідповідачів усіх
співвласників спірного домоволодіння,
є неможливим.

Щодо вирішення питання про визначення
порядку користування земельною
ділянкою, площею 242 кв. м, то у п. 21
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 р. ,,Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" роз'яснено, що громадяни, яким
жилий будинок, господарські будівлі та
споруди і земельна ділянка належать на
праві спільної сумісної власності,
використовують і розпоряджаються
земельною ділянкою спільно.
Використання і розпорядження
земельною ділянкою, що належить
громадянам на праві спільної часткової
власності, визначаються
співвласниками цих об'єктів і
земельної ділянки пропорційно розміру
часток у спільній власності на даний
будинок.

Наступні зміни в розмірі часток у
спільній власності на жилий будинок і
господарські будівлі, що сталися у
зв'язку з прибудовою, надбудовою або
перебудовою, не тягнуть за собою змін
установленого порядку використання та
розпорядження земельною ділянкою.

Якщо до вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

Зазначеним рішенням народного суду
Ленінського району м. Миколаєва від 29
серпня 1967 року вже було визначено
порядок користування лише частиною
земельної ділянки, на якій розташоване
спірне домоволодіння. Отже зміна
навіть цього порядку в суді можлива
лише за участю всіх співвласників
нерухомості, а не тільки сторін, як
помилково вважала позивачка. Тим
більше, що, визнаючи право спільної
сумісної власності ОСОБА_15 і ОСОБА_14 на
6/100 часток спірного домоволодіння,
позивака відмовилась від залучення їх
до участі у справі в якості
співвідповідачів.

Правильно встановивши зазначені
обставини справи та надавши їм вірну
правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив обґрунтоване рішення про
відмову в задоволенні позову, оскільки
суб'єктивний склад осіб, які беруть
участь у справі, не дає можливості
вирішити даний спір. А пропозицію і
роз'яснення місцевого суду про
необхідність залучення до участі в
справі в якості відповідачів усіх
співвласників спірного домоволодіння
позивачка відхилила.

Помилкові розсуди місцевого суду про
неможливість захисту прав позивачки у
вибраний нею спосіб не вплинуло на
правильність ухваленого рішення, а
тому не може бути підставою для
скасування оскарженого рішення.

Доводи апеляційної скарги, які
зводяться до переоцінки доказів,
висновків місцевого суду не
спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо
процесуальних недоліків у розгляді
справи, що не вплинули на суть
ухваленого рішення, теж не
спростовують висновків місцевого
суду, а тому не можуть бути підставою
для скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 2 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: