Справа № 372/131/14-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/3778/14 Доповідач у 2 інстанції
Суханова Є.М.Категорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

26 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Касьяненко Л.І., Голуб С.А.,

при секретарі: Франюк Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи з апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 17
квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: Публічне
акціонерне товариство «Родовід Банк»,
про визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, в обґрунтування якого
посилався на те, що спірна земельна
ділянка площею 0,2 га, розташована на
АДРЕСА_1, була надана йому сільською
радою для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд у
власність на підставі державного акту
на право приватної власності на
земельну ділянку серії І-КВ № 053584 від
04.09.2002 року. Позивач стверджує, що у
квітні 2007 року на вказаній земельній
ділянці невідомі особи розпочали
зводити паркан. Згодом позивач
дізнався, що у 2007 році на спірну
земельну ділянку Підгірцівською
сільською радою Обухівського району
був виданий державний акт громадянину
ОСОБА_4 В подальшому вищевказана
земельна ділянка була перепродана
декілька разів і 07.09.2007 року за
договором купівлі-продажу № 9622
власником спірної земельної ділянки
став ОСОБА_5, який згодом отримав
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку Серія ЯЖ
№ 036347 від 09.10.2007 року.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
урахуванням наданих доповнень та змін,
викладених в окремому клопотанні від
04.03.2014 року та просив суд їх
задовольнити в повному обсязі з
підстав, наведених в позові.

Представник відповідача проти позову
заперечував та просив у його
задоволенні відмовити повністю. При
цьому посилався на порушення позивачем
встановленого законом порядку набуття
права власності на земельну ділянку та
невідповідність державного акту, на
який посилається позивач, вимогам
законодавства. На думку відповідача,
позивач взагалі не є власником спірної
земельної ділянки, тому позбавлений
права звертатися до суду з
віндикаційним позовом, що відповідно
до вимог чинного законодавства є
виключним правом власника майна. Крім
цього, представник відповідача
наголошував, що ОСОБА_5 набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі оплатного правочину у
відповідності до вимог законодавства,
належним чином його оформив, про
будь-які майнові претензії стосовно
спірної земельної ділянки з боку
третіх осіб не знав і не міг знати, тому
є добросовісним набувачем придбаного
нерухомого майна, що виключає
можливість його витребування на
користь позивача.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що право власності на
спірну земельну ділянку перейшло від
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, у зв'язку з чим на
підставі заяви позивача в порядку ст. 33
ЦПК України відбулася заміна
первісного відповідача ОСОБА_5 на
належного відповідача ОСОБА_3 Судовий
розгляд розпочато заново.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав
суду письмові заперечення проти
позову, в яких послався на
добросовісність набуття ОСОБА_3 права
власності на спірну земельну ділянку і
неможливість у зв'язку з цим її
витребування. Крім того, представник
ОСОБА_3 наполягав на застосуванні
позовної давності до спірних
правовідносин та подав до суду
відповідну заяву.

Третя особа, Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк», в судове
засідання свого представника не
направила, надала до суду заяву, в якій
просить розглядати справу у
відсутність їхнього представника за
наявними у справі доказами.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 17 квітян 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа Публічне
акціонерне товариство «Родовід Банк»,
про визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння - відмовлено.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
її позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона
частково обґрунтована та підлягає
частковому задоволенню.

Судом першої інстанції було
встановлено, що рішеннями
Підгірцівської сільської ради
Обухівського району Київської області
від 24.04.1998 р. та від 18.04.2002 р. виконавчому
комітету були делеговані повноваження
ради, щодо приватизації земельних
ділянок. Позивач вказує, що рішенням
виконавчого комітету Підгірцівської
сільської ради від 26.06.2002 р. ОСОБА_2 (
відповідно до свідоцтва про шлюб серії
НОМЕР_1 від 04.11. 2008 року прізвище після
реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_2)
було надано у довічне користування
земельну ділянку із земель сільської
забудови у АДРЕСА_1 для будівництва
індивідуального жилого будинку.

На підставі вказаного рішення
виконавчого комітету позивач згодом
отримав державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серії І-КВ № 053584,
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 884 від 04.09.2002 р., відповідно до
якого йому була надана земельна
ділянка площею 0,2 га, розташована на
АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд.

Обґрунтовуючи набуття права власності
на спірну земельну ділянку, позивач
посилається на вказаний державний акт,
виданий на підставі рішення виконкому
сільради, а також на ст. 125 Земельного
кодексу України (в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин), відповідно до якої
право власності на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
документа, що посвідчує право
власності земельною ділянкою, та його
державної реєстрації.

Проте, з такими доводами, суд першої
інстанції обґрунтовано не погодився,
оскільки, як вбачається з наданої
позивачем в якості доказу, копії
державного акту на спірну земельну
ділянку, він за своєю формою не
відповідав, на момент видачі, вимогам
чинного законодавства, тому не може
вважатися належним доказом набуття
позивачем права власності на спірну
земельну ділянку.

Так, згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного
кодексу України, право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

На момент виникнення спірних
правовідносин форма державних актів
була затверджена Постановою Кабінету
Міністрів України від 02.04.2002 р. № 449 «Про
затвердження форм державного акта на
право власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою»,
якою, в якості обов'язкового елементу
державного акту, передбачалося,
зокрема, зазначення кадастрового
номеру земельної ділянки. Вказана
Постанова КМУ набула чинності 19.04.2002 р.
(Офіційний вісник України, 2002, № 14
(19.04.2002), ст. 753).

Таким чином, саме з 19 квітня 2002 року
право власності на земельні ділянки
посвідчувалося державним актом нового
зразка, з обов'язковим зазначенням
кадастрового номеру.

Натомість, як вбачається з наданої
позивачем копії державного акту на
право власності на земельну ділянку,
він не містить такого обов'язкового
елементу, як кадастровий номер
земельної ділянки, що взагалі
позбавляє суд можливості
ідентифікувати спірну ділянку серед
інших суміжних ділянок, які
співпадають за розміром.

Таким чином, державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серії І-КВ № 053584, який було
видано позивачу 04.09.2002 р. і яким позивач
обґрунтовує своє право власності, був
виготовлений із застосуванням форми
старого зразка, без зазначення
кадастрового номеру земельної ділянки,
в той час, як на момент його видачі, вже
п'ять місяців діяла нова форма
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
затверджена відповідною Постановою
КМУ.

До того ж, відповідно до п. 1.12. діючого
на той час Наказу Держкомзему України
№ 43 від 04.05.1999 р., складання державного
акта на право приватної власності на
землю або права постійного
користування землею при передачі або
наданні земельних ділянок громадянам,
підприємствам, установам, організаціям
та товариствам громадян всіх видів
проводиться після перенесення в натуру
(на місцевість) меж земельної ділянки
та закріплення їх довгостроковими
межовими знаками встановленого зразка
за затвердженим в установленому
порядку проектом відведення цієї
ділянки.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи прийшла до висновку, що
сторонами надано суду суперечливі
докази щодо винесення меж спірної
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). Так, зі змісту рішення
Апеляційного суду Київської області
від 20.06.2013р. по справі № 2-311/10, яке
набрало законної сили, вбачається, що
такі докази існують і були долучені до
матеріалів вказаної справи.

Водночас, рішенням Обухівського
районного суду Київської області від
08.02.2008 р. по справі № 2-127/08 за позовом
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 до ТОВ
«Агентство безпеки «Партнер» про
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження
земельними ділянками, яке також
набрало законної сили, встановлено
факт відсутності актів винесення меж
земельних ділянок, у т.ч. спірної
земельної ділянки, в натурі (на
місцевості).

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Апелянт посилається на те, що в
матеріалах інших цивільних справ, які
розглядались між різними сторонами є
акти винесення меж земельних ділянок, у
т.ч. спірної земельної ділянки, в натурі
(на місцевості), а також з рішень судів,
вбачається наявність цих доказів.

Разом з тим, колегія суддів, не
встановила в матеріалах даної
цивільної справи, акти винесення меж
земельних ділянок, у т.ч. спірної
земельної ділянки, в натурі (на
місцевості), також колегія суддів, не
може прийняти до уваги посилання
апелянта на наявність висновків суду,
які містяться в матеріалах справи, так
як, в даному випадку, це є порушенням
норм процесуального права, а саме вимог
ч.2 ст. 61 ЦПК України.

Апелянт посилається, що обставини на
які він посилається, встановлені
судовим рішення, яке набрало законної
сили.

Разом з тим, ч. 2 ст. 61 ЦПК України
зазначає наступне: обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарський або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказується при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів встановила, що
відповідачка ОСОБА_3 не була стороною.
по зазначеним вище цивільним справам, а
тому, встановлені судовим рішенням
обставини, не можуть розповсюдживатись
на неї.

Зважаючи на те, що будь-яких інших
доказів наявності актів винесення меж
спірної земельної ділянки в натурі (на
місцевості) апелянтом не надано,
колегія суддів, за результатом
дослідження наявних у матеріалах
справи доказів у їх сукупності, не
приймає до уваги доводи апелянта про
відведення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Колегія суддів, також не може визнати
доведеною позовну вимогу
апелянта-позивача, щодо визнання права
власності на спірну земельну ділянку,
так як згідно з вимогами ст. 125
Земельного Кодексу України право
власності може виникнути у особи
тільки після належної державної
реєстрації ( ч. 1 ст. 125 ЗК України).

Таким чином, позивачка-апелянт, якщо
вона отримала належний та дійсний
Державний акт про право вланості на
земельну ділянку у 2002 року то мала всі
процесуальні підстави для його
належної реєстрації та подальшого
використання спірної земельної
ділянки за її цільовим
призначенням(а.с.45).

Натомість, позивачка цього не зробила й
тільки 08.01.2014 року звернулась, з
вказаним позовом, до місцевого суду.

Відповідно до пп. «в» п. 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
16.04.2004 р. «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», при
вирішенні спорів про право власності
на земельну ділянку судам слід
виходити з того, що з 1 січня 2002 року
відповідно до статті 125 Земельного
кодексу України право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

У відповідності з п. 34 ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин здійснюється виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради.

За таких обставин, колегія суддів не
може погодитися з доводами апелянта
щодо законності делегування
Підгірцівською сільською радою
повноважень виконкому, стосовно
приватизації земельних ділянок, який
згодом, нібито, прийняв рішення від
26.06.2002 р. про видачу апелянту державного
акту на право власності на спірну
земельну ділянку. До того ж, позивач (ні
в суді першої інстаціїї, а ні під час
розгляду справи в апеляційній
інстанції) так і не надав оригінал (чи
належно посвідчену копію) зазначеного
рішення виконкому, тому колегія суддів
не приймає його до уваги.

В апеляційній скарзі, апелянт
посилається на те, що його право
порушене, що він звернувся до
Прокуратури Київської області із
заявою щодо зловживання службовим
становищем та підробки документів
посадовими особами Підгірцівської
сільської ради під час виділення
земельних ділянок, зокрема,
громадянину ОСОБА_10

Вироком Обухівського районного суду
Київської області від 27.12.2011 р.,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 11.04.2012 р. та ухвалою Колегії суддів
судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11.10.2012 р. встановлено, що
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку
громадянина ОСОБА_4 був виданий на
підставі завідомо підроблених
документів, а саме, рішень
Підгірцівської сільської ради про
надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою та затвердження
проекту землеустрою щодо виділення та
передачі у власність громадянину
ОСОБА_4 земельної ділянки.

Судом першої інстанції, також було
встановлено, що позивач раніше
звертався до суду з позовом про
визнання недійсними актів на право
власності на земельну ділянку, виданих,
починаючи з 2007 року, ОСОБА_10, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 та іншим, а також просив визнати
недійсними договори купівлі-продажу,
на підставі яких, починаючи також з 2007
року, здійснювалось відчуження
вищевказаної спірної земельної
ділянки.

Апеляційний суд Київської області
своїм рішенням від 20.06.2013 р., залишеним
без змін ухвалою Колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.10.2013 р, зокрема, визнав
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
площею 0,200 га, розташовану на території
Підгірцівської сільської ради в
АДРЕСА_1, який виданий 30 березня 2007 р. на
підставі рішення 17 сесії
Підгірцівської сільської ради 5
скликання від 29 березня 2007 р., серії ЯЕ,
за номером: № 576563 - на ім'я ОСОБА_4

При цьому, стверджуючи про тотожність
спірної земельної ділянки з тою, що
була надана гр. ОСОБА_4 на підставі
державного акту на право власності
серії ЯЕ, за номером №576563, апелянт
посилається на висновки
землевпорядної технічної експертизи
від 14.08.2008 р. № 1098/04, яка проводилася в
рамках кримінальної справи за
обвинуваченням ОСОБА_11

Колегія суддів, не може прийняти даний
висновок як належний та допустимий
доказ та критично ставиться до
вказаного експертного висновку з
огляду на наступне.

У відповідності до ст. 147 ЦПК України,
експертиза проводиться в суді або поза
судом, якщо це потрібно у зв'язку з
характером досліджень або якщо об'єкт
досліджень неможливо доставити до
суду. Експерт дає у письмовій формі
свій мотивований висновок, який
приєднується до справи. Суд має право
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи
запропонувати експерту дати усне
пояснення свого висновку. Усне
пояснення заноситься до журналу
судового засідання. У висновку
експерта повинно бути зазначено: коли,
де, ким (ім'я, освіта, спеціальність,
свідоцтво про присвоєння кваліфікації
судового експерта, стаж експертної
роботи, науковий ступінь, вчене звання,
посада експерта), на якій підставі була
проведена експертиза, хто був
присутній при проведенні експертизи,
питання, що були поставлені експертові,
які матеріали експерт використав,
докладний опис проведених досліджень,
зроблені в результаті їх висновки і
обґрунтовані відповіді на поставлені
судом питання.

Зі змісту експертного висновку
вбачається, що експертиза проведена
інженером проекту відділу проблем
екології та грунтових обстежень ДП
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою».

Зазначена особа не є експертом, в неї
відсутнє свідоцтво про присвоєння
кваліфікації судового експерта,
відсутнє підтвердження стажу
експертної роботи. Як вбачається з
матеріалів справи, установа, в якій
працює дана особа, не відноситься до
установ, що здійснюють проведення
судових експертиз. Зокрема, з наданої
представником Відповідача фотокопії
Листа ДП «Київський науково-дослідний
та проектний інститут землеустрою» №
01/04-06/1387 від 07.10.2011 р. вбачається, що ця
установа не є експертною організацією,
жодний з її співробітників не
включений до Державного реєстру
атестованих судових експертів, на
Інститут не поширюється дія положень
Закону України «Про судову
експертизу».

Частиною 6 статті 147 ЦПК України
встановлено, що висновок експерта для
суду не є обов'язковим і оцінюється
судом за правилами, встановленими
статтею 212 цього Кодексу.

За таких обставин, приймаючи до уваги
особливі вимоги чинного законодавства
щодо здійснення експертної діяльності,
а також наявні у матеріалах справи
докази, колегія суддів погоджується з
доводами представника Відповідача
щодо неналежного характеру
зазначеного екерного висновку, в
якості доказу.

Таким чином, апелянтом-позивачем,
належним чином не доведене набуття ним
права власності на спірну земельну
ділянку у встановленому законом
порядку, оскільки надані ним, в якості
доказів правовстановлюючі документи
на земельну ділянку, не відповідають
вимогам законодавства, що діяло на
момент їх видачі.

З системного аналізу положень ст. 388 ЦК
України колегія суддів зробила
висновок, що звернення до суду з
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння є
виключним правом власника такого
майна. Тобто особа, яка звертається до
суду з віндикаційним позовом, має перш
за все, обґрунтувати та документально
підтвердити своє право власності на це
майно, що є необхідною передумовою
задоволення позову.

Водночас, дослідивши обставини справи
та встановивши факт порушення
апелянтом порядку набуття права
власності на спірну земельну ділянку, а
також невідповідності наданих ним
правовстановлюючих документів вимогам
законодавства, що діяло на момент їх
видачі, колегія суддів, погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність в нього прав та
повноважень власника, зокрема, права на
звернення до суду з віндикаційним
позовом.

При цьому, колегія суддів також бере до
уваги те, що апелянтом не надано суду
будь-яких доказів на підтвердження
здійснення ним правомочностей
власника майна, зокрема, доказів
фактичного користування спірною
земельною ділянкою, сплати земельного
податку, тощо або цільового
використання спірної земельної
ділянки.

Судом першої інстанції було також
встановлено та підтверджується
наявними у матеріалах справи доказами,
що земельна ділянка з кадастровим
номером :04:002:0038, яка була придбана
ОСОБА_5 у гр. ОСОБА_12, належала
останньому на підставі державного акту
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ номер 610586, зареєстрованого в
Книзі записів державних актів на право
власності на землю за номером 07
від 23.05.2007 р., який був виданий на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 03.05.2007 р. № 7329.

Стаття 328 Цивільного Кодексу України
визначає, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

За таких обставин, колегія суддів не
приймає до уваги твердження апелянта
про те, що ОСОБА_5 придбав земельну
ділянку у гр. ОСОБА_12 з порушенням ст. 655
Цивільного кодексу України, оскільки
останній, нібито, не мав права
власності на час укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, в
подальшому вказана земельна ділянка
була придбана ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 07.09.2007 р., посвідченого
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу ОСОБА_13
та зареєстрованого у державному
реєстрі правочинів за № 9622.

Пунктом 10 вказаного договору
купівлі-продажу, зокрема, встановлено,
що відсутність на момент продажу
земельної ділянки речових прав третіх
осіб на неї (обмеження прав на землю)
підтверджується висновком
Обухівського районного відділу
земельних ресурсів від 17.07.2007 р. № 4185
про обмеження (обтяження) по
використанню земельної ділянки.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу
України, якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до ст. 388 цього
кодексу майно не може бути витребувано
у нього.

Таким чином, колегія суддв
погоджується з твердженням
представника відповідача про те, що
ОСОБА_5 є добросовісним набувачем
спірної земельної ділянки, оскільки
придбав її за відплатним договором
купівлі-продажу, оформленим у
встановленому законом порядку.

Крім того, представник відповідача
надав суду копію рішення Печерського
районного суду м. Києва від 13 грудня 2013
р. по справі № 757/26343/13-ц, яке набрало
законної сили та яким, зокрема, було
встановлено факт добросовісності
ОСОБА_5 як набувача земельної ділянки з
кадастровим номером :04:002:0038.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції також було
встановлено, що відповідач ОСОБА_3, в
подальшому набула право власності на
земельну ділянку площею 0,20 га з
кадастровим номером :04:002:0038 на
підставі рішення Обухівського
районного суду Київської області від
28.08.2008 р. по справі № 2-1262/07, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Київської області від 27.01.2010 р.
Вказаними судовими рішеннями, які
набрали законної сили, зокрема, була
підтверджена дійсність договору
купівлі-продажу № 8 від 01.07.2008 р.,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо
спірної земельної ділянки.

Відтак, встановивши факт переходу
права власності на спірну земельну
ділянку від ОСОБА_5 до ОСОБА_3, суд за
заявою позивача в порядку ст. 33 ЦПК
України замінив первісного
відповідача ОСОБА_5 належним
відповідачем ОСОБА_3

Таким чином, з урахуванням усіх
обставин справи, зокрема:

- невідповідності правовстановлюючих
документів позивача на земельну
ділянку вимогам законодавства, що
підтверджується копією державного
акта на право приватної власності на
земельну ділянку серії І-КВ № 053584 від
04.09.2002 (а.с.40);

- відсутності винесення меж спірної
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), що підтверджується
рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 08.02.2008 р. по
справі № 2-127/08 (а.с. 89- 90);

- добросовісності набуття ОСОБА_5 права
власності на спірну земельну ділянку,
що підтверджується рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
13 грудня 2013 р. по справі № 757/26343/13-ц;

- законності переходу права власності
на спірну земельну ділянку до ОСОБА_3,
що підтверджується рішенням
Обухівського районного суду Київської
області від 28.08.2008 р. по справі № 2-1262/07;

- належного документального
підтвердження права власності ОСОБА_3
на спірну земельну ділянку, що
підтверджується копією державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку Серія ЯМ № 202386 від
26.07.2012 р. (а.с. 105).

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів, про
недоведеність позивачем-апелянтом
заявлених позовних вимог.

Після заміни відповідача належним, від
представника відповідача ОСОБА_3 до
суду надійшла заява про застосування
строків позовної давності, на підставі
якої, представник відповідача просив
суд у позові відмовити.

Розглянувши вказану заяву, суд першої
інстанції вважав за необхідне
застосувати наслідки пропуску строку
позовної давнини.

Разом з тим, з такими висновками суду
першої інстанції не може погодитись
колегія суддів, у зв'язку з тим, що суд
встановив, що позов не доведений, а
застосування строків позовної давнини
є окремою підставою для відмови у
задоволенні позову.

Таким чином, одночасне застосування
судом першої інстанції при відмові у
задоволення позову двох процесуальних
підстав не є можливим.

Рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог позивача
з підстав недоведеності.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

На підставі наведеного, керуючись
293,303,304,305,307,309,313-315 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Обухівського районного суду
від 17 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити по справі нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3, третя особа: Публічне
акціонерне товариство «Родовід Банк»
про визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: