У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Подільської районної в м. Києві
державної адміністрації, третя особа -
комунальне підприємство «Виноградар»,
про визнання права користування жилим
приміщенням та зобов'язання вчинити
дії за касаційною скаргою Подільської
районної в м. Києві державної
адміністрації на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 22 листопада

2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 5 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 21 грудня 1964 року вона
знаходилась у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_4 У період шлюбу її чоловік став
наймачем квартири АДРЕСА_2 Вказувала,
що була зареєстрована та проживала у
АДРЕСА_1, проте у 1995 році переїхала на
постійне місцепроживання у квартиру
свого чоловіка, де й проживає на даний
час без реєстрації. ІНФОРМАЦІЯ_3 року
ОСОБА_4 помер. Зазначала, що рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 21 листопада 2007 року її було визнано
такою, що втратила право користування
квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку з вибуттям
на постійне проживання у квартиру
АДРЕСА_2. Однак, незважаючи на це
рішення суду, КП «Виноградар»
відмовляється зареєструвати її у цій
квартирі, чим порушує її права як
наймача вказаного приміщення.

У зв'язку з цим позивачка просила суд
визнати за нею право користування
квартирою АДРЕСА_2 та зобов'язати
відповідача перевести особовий
рахунок на неї.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 22 листопада

2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

5 лютого 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_2 Зобов'язано
Подільську районну у м. Києві державну
адміністрацію укласти з ОСОБА_3 договір
найму вказаного жилого приміщення.

У касаційній скарзі Подільська районна
в м. Києві державна адміністрація,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
доведеності та обґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_3, оскільки
остання вселилася у спірну квартиру зі
згоди та як член сім'ї наймача, факт
постійного проживання позивачки у
квартирі встановлено судовим рішенням,
яке набрало законної сили.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом встановлено, що з 21 жовтня 1964 року
ОСОБА_3 знаходилась у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_4 17 квітня 1989 року ОСОБА_4
отримав ордер на право зайняття
квартири АДРЕСА_2 (а. с. 133).

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 21 листопада 2007 року у
справі за позовом про визнання ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
квартирою АДРЕСА_1, підставою для
задоволення позову було її вибуття з 1995
року за місцем проживання свого
чоловіка, ОСОБА_4, у квартиру АДРЕСА_2 (а.
с. 6-7).

Згідно актового запису про розірвання
шлюбу, складеного відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Шевченківського районного управління
юстиції, 10 березня 1983 року було
зареєстровано розірвання шлюбу між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 109).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а. с. 59).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач
вправі в установленому законом порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають з ним, вселити в займане
ним жиле приміщення свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб.

Наймач жилого приміщення та члени його
сім'ї, які проживають разом з ним,
можуть за взаємною згодою дозволити
тимчасове проживання в жилому
приміщенні, що є в їх користуванні,
інших осіб без стягнення плати за
користування приміщенням (тимчасових
жильців), в тому числі опікуна чи
піклувальника, який не є членом сім'ї
наймача. Тимчасові жильці на вимогу
наймача або членів сім'ї, які
проживають разом з ним, зобов'язані
негайно звільнити приміщення, а в разі
відмови - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення (ст. 98 ЖК УРСР).

З довідки КП «Виноградар» № 1237 від 4
вересня 2013 року вбачається, що у
спірній квартирі з 3 жовтня 1989 року по 7
лютого 2008 року був зареєстрований
ОСОБА_4, який знятий з реєстраційного
обліку у зв'язку із смертю (а. с. 159). У цій
довідці не зазначено про фактичне
проживання в ній позивачки.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року №
2 (з наступними змінами) "Про деякі
питання, що виникли у практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" судам роз'яснено, що при
вирішенні цієї категорії справ суди
повинні перевіряти, чи дотриманий
встановлений законом порядок при
вселенні у жиле приміщення, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

Пославшись як на преюдиційне рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 21 листопада 2007 року, суди не
звернули увагу, що предметом і
підставою позову було визнання
позивачки такою, що втратила право
користування жилим приміщенням у
квартирі АДРЕСА_1, а не встановлення
фактичних обставин де вона проживає,
при цьому заінтересована особа -
Подільська районна в м. Києві державна
адміністрація - не була залучена до
участі у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України
суди на вказані вимоги закону та
обставини справи уваги не звернули, не
з'ясували чи дотримано встановленого
порядку при вселенні позивачки до
спірної квартири, зокрема: чи
отримувала позивачка письмову згоду
наймача на вселення у якості члена його
сім'ї; не перевірили доводів
відповідача про те, що на час отримання
ОСОБА_4 ордера на спірну квартиру, шлюб
між ними було розірвано, у зв'язку з чим
померлий не надавав згоди на її
реєстрацію.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Подільської районної
в м. Києві державної адміністрації
задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 22 листопада

2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 5 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко