Ухвала

іменем україни

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Мазур Л.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
м. Івано-Франківська в інтересах
держави в особі управління Державної
служби охорони при управлінні
Міністерства внутрішніх справ України
в Івано-Франківській області до ОСОБА_3,
третя особа - Рівненське вище
професійне училище Департаменту
Державної служби охорони при
управлінні Міністерства внутрішніх
справ, про відшкодування витрат на
навчання за касаційною скаргою першого
заступника прокурора
Івано-Франківської області на ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 02 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року заступник прокурора м.
Івано-Франківська звернувся до суду із
указаним позовом, посилаючись на те, що
07 липня 2010 року ОСОБА_3 уклав із
управлінням Державної служби охорони
при управлінні Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області (далі -
управління ДСО) та Рівненським Вищим
професійним училищем Департаменту
Державної служби охорони при
управлінні Міністерства внутрішніх
справ договір про навчання кандидата
на службу в органи внутрішніх справ
України (далі - ОВС). Відповідно до умов
цього договору управління ДСО
зобов'язалось оплатити його навчання, а
він зобов'язався після закінчення
навчання прибути на роботу в ОВС та
відпрацювати не менше двох років.
Посилаючись на те, що він звільнився з
роботи за власним бажанням, не
відпрацювавши в ОВС два роки, прокурор
просив стягнути з відповідача 9 386 грн. 30
коп. збитків, завданих невиконанням
договору.

Рішенням Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 31
грудня 2013 року позов заступника
прокурора м. Івано-Франківська
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь управління ДСО 9 386 грн. 30 коп.
збитків, завданих невиконанням умов
договору. Розподілено судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 02
квітня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, провадження у
справі закрито.

У касаційній скарзі прокурор просить
скасувати ухвалу апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, й направити
справу до апеляційного суду для
продовження розгляду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Скасовуючи рішення районного суду та
закриваючи провадження у справі,
апеляційний суд виходив із того, що
спір виник у зв'язку з проходженням
відповідачем публічної служби в ОВС, а,
відтак, підлягає вирішенню за
правилами адміністративного
судочинства.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205, 310 ЦПК
України суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо справа не
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших відносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України
справа адміністративної юрисдикції це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 ст. 4 КАС України визначено,
що юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Апеляційний суд дійшов помилкового
висновку, що спір виник у зв'язку з
проходженням відповідачем публічної
служби в органах внутрішніх справ, а
тому не підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства.

Так, судами встановлено, що 07 липня 2010
року ОСОБА_3 уклав із управлінням
Державної служби охорони при
управлінні Міністерства внутрішніх
справ України в Івано-Франківській
області та Рівненським Вищим
професійним училищем Департаменту
Державної служби охорони при
управлінні Міністерства внутрішніх
справ договір про навчання кандидата
на службу в органи внутрішніх справ
України.

Відповідно до умов договору управління
ДСО зобов'язалось оплатити його
навчання, а він зобов'язався пройти
навчання та після його закінчення
прибути на роботу в ОВС, де
відпрацювати не менше двох років.

03 вересня 2010 року ОСОБА_3 прийнято на
службу в ОВС на посаду міліціонера
взводу по охороні об'єктів окремої роти
міліції спеціального підрозділу
міліції охорони «Титан» управління ДСО
при УМВС України в Івано-Франківській
області, проте 25 січня 2011 року він
звільнився зі служби за власним
бажанням.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ» судам роз'яснено, що
за правилами цивільного судочинства
розглядаються спори щодо договорів та
інших правочинів, укладених відповідно
до норм ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, оскільки
вони відрізняються від
адміністративних договорів, спори щодо
яких розглядаються адміністративними
судами, тим, що згідно зі ст. 3 КАС
України адміністративний договір - це
дво- або багатостороння угода, зміст
якої становлять права та обов'язки
сторін, що випливають із владних
управлінських функцій суб'єкта владних
повноважень, який є однією зі сторін
угоди. Для таких спорів характерна
наявність відносин влади і
підпорядкування, а для правочинів,
укладених згідно із цивільним
законодавством за участю суб'єкта
владних повноважень, відносини
ґрунтуються на юридичній рівності,
вільному волевиявленні та майновій
самостійності.

Пред'являючи позов, прокурор посилався
на те, що відповідач звільнився з
органів внутрішніх справ, не
відпрацювавши двох років, як було
передбачено умовами договору про його
навчання, що є порушенням умов договору
та підставою для стягнення з нього
вартості цього навчання.

Таким чином, спір у даній справі
пов'язаний із виконанням умов
цивільно-правового договору про
навчання, який підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства, а не у
зв'язку з проходженням ОСОБА_3
публічної служби в органах внутрішніх
справ України.

Апеляційний суд наведеного не врахував
та дійшов до помилкового висновку про
те, що справа не підлягає розгляду в
порядку ЦПК України, а, відтак
помилково на підставі ст. 310 ЦПК України
скасував рішення суду першої інстанції
та закрив провадження у даній справі на
підставі п. 1 ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування ухвал судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи для продовження
розгляду є порушення норм
матеріального чи процесуального права,
що призвели до постановлення
незаконної ухвали, що перешкоджає
подальшому провадженню у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу першого заступника
прокурора Івано-Франківської області
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 02
квітня 2014 року скасувати, справу
передати для продовження розгляду до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

Л.М. Мазур

І.М. Фаловська