Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/256/14Головуючий у 1-й
інстанції Носик М.А. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Кочеткової
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Василівського районного суду
Запорізької області від 22 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі -
Банк) про визнання дій неправомірними
та визнання частково недійсним
кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до Банку, в якому просив
визнати неправомірними дії
відповідача щодо підвищення
відсоткової ставки за кредитним
договором від 10 квітня 2007 року до
ставки 15,12% річних та до ставки 26,88%
річних; відновити становище, яке
існувало до порушення, тобто до 18
жовтня 2008 року, а саме: зобов'язати
відповідача здійснити коригуючу
операцію щодо зниження відсотків за
користування кредитом до 14,04% річних за
кредитним договором шляхом надання
відповідного наказу про зменшення
відсотків та враховувати суму
місячного платежу у розмірі,
передбаченому п.7.1 договору - 1 766, 83 грн.;
визнати п.4.1 кредитного договору
недійсним щодо нарахування пені за
порушення зобов'язання у розмірі 0,15%.

В обґрунтування свого позову позивач
зазначав наступне. 10 квітня 2007 року між
ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є відповідач,
укладено кредитний договір, згідно
якого Банк надав йому, як
позикодавцеві, кредит у розмірі 110 000,0
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14, 04 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 07 квітня 2017 року.

Однак, у подальшому Банк, на думку
позивача ОСОБА_2, без погодження та
повідомлення останнього змінив
відсоткову ставку за користування
кредитом. Так, 18 жовтня 2008 року
відсоткова ставка була піднята до
рівня 15,12% , а 01 лютого 2009 року - до 26,88 %.

Ніяких письмових повідомлень про зміну
відсоткової ставки позивач від Банку
не отримував, тому вважає такі дії
відповідача незаконними та
необґрунтованими і тому мають бути
визнані недійсними.

Позивач вважає, що в укладеному
кредитному договорі та додатку
відсутнє правило, за яким змінюється
процентна ставка за кредитом, а тому
невідомо, чи правильно Банк розрахував
реальну відсоткову ставку по кредиту
до розміру 26,88%. Банком застосована
недобросовісна підприємницька
діяльність. Піднята до таких розмірів
відсоткова ставка не може
застосовуватись і тому повинна бути
визнана недійсною.

Крім цього, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Виконавець послуг зобов'язаний
повідомити споживача, якщо вартість
робіт (послуг) може істотно зрости, ніж
можна було очікувати під час укладення
договору. Цього Банком зроблено не
було.

Банк не повідомив його, ОСОБА_2, у
письмовій формі про умови надання
кредиту, та не надав в повному обсязі
інформації про умови кредитування, чим
порушив Закон України «Про захист прав
споживачів»

Ще в момент підписання договору, його,
ОСОБА_2, поставлено в невигідне та таке,
що порушує його права становище, адже
Банк в односторонньому порядку даним
договором залишив за собою право в
будь-який час підвищувати процентну
ставку. А також передбачив своє право, в
разі незгоди позивача, як позичальника,
чи взагалі без згоди, вимагати
повернення всієї суми кредиту. Тобто,
взявши кредит, він, ОСОБА_2 опинився в
умовах, які просто неможливо
виковувати.

Положення кредитного договору щодо
зміни Банком відсоткової ставки
порушують його права та законні
інтереси, є дискримінаційними та
несправедливими щодо нього.

Крім того, розмір пені у договорі, на
думку позивача, зазначений також з
порушенням норм чинного законодавства.
А саме, відповідно до п.4.1 Договору,
сторонами була встановлена договірна
неустойка (пеня) у розмірі 0,15% від суми
простроченої заборгованості по
кредиту за кожен день прострочення, що
є незаконним.

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 22 листопада 2013
року у задоволенні позову позивача
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2
у своїй апеляційній скарзі просив
вказане рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове, яким його
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову
позивача ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив із того, що позовні вимоги
ОСОБА_2 до Банку про визнання
неправомірними дії відповідача щодо
підвищення відсоткової ставки за
кредитним договором від 10 квітня 2007
року до ставки 15,12% річних та до ставки
26,88% річних; відновлення становища, яке
існувало до порушення, тобто до 18
жовтня 2008 року, а саме: зобов'язання
відповідача здійснити коригуючу
операцію щодо зниження відсотків за
користування кредитом до 14,04% річних за
кредитним договором шляхом надання
відповідного наказу про зменшення
відсотків та враховувати суму
місячного платежу у розмірі,
передбаченому п.7.1 договору - 1 766, 83 грн.;
визнання п.4.1 кредитного договору
недійсним щодо нарахування пені за
порушення зобов'язання у розмірі 0,15%, є
безпідставними та не ґрунтуються на
законі.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, судова колегія
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, оскільки останні
основані на доказах, поданих сторонами,
до встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є такими, що
не спростовують висновків суду першої
інстанції, а лише відображають позицію
позивача ОСОБА_2, яку він вважає такою,
що є єдино вірною та єдино можливою.

Оскільки, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що 10 квітня 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є відповідач,
та ОСОБА_2 укладено кредитний договір
№ZPVAGА00002481, відповідно до п.п.2.1.1 та п.7.1.
якого, ОСОБА_2 було надано кредит у
розмірі 110 000,0 грн. зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 14,04%
річних.

Відповідно до п.п.2.3.1 Кредитного
договору, сторони домовились, що за
умовами цього договору може бути
встановлений новий розмір відсоткової
ставки за користування кредитом у разі
настання будь-якої із обставин,
передбачених цим пунктом.

Згідно до ч.4 ст.55 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»,
банкам забороняється в
односторонньому порядку змінювати
умови укладених з клієнтами договорів,
зокрема, збільшувати розмір процентної
ставки за кредитними договорами або
зменшувати її розмір за договорами
банківського вкладу (крім вкладу на
вимогу), за винятком випадків,
встановлених законом.

Однак, відповідно до закону, який діяв
на момент укладення договору,
дозволялося в односторонньому порядку
змінювати умови кредитного договору,
якщо це було передбачено умовами
самого договору (ст. 651 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.651 ЦК України
та п.п.2.3.1 Кредитного договору, сторони
погодили, що протягом дії Договору
кредитор відповідно до умов договору
може змінити розмір відсоткової ставки
в сторону збільшення.

Сторони погодили, що при настанні
будь-якої із обставин, передбачених цим
пунктом договору кредитор може
збільшити розмір відсоткової ставки за
договором в наступному порядку:
кредитор протягом 7 календарних днів з
дня зміни розміру відсоткової ставки в
сторону збільшення повідомляє
позичальника про встановлення нової
відсоткової ставки із зазначенням її
розміру та дати початку дії такої
ставки, шляхом направлення поштою
відповідного рекомендованого листа за
адресою позичальника, що вказана у
цьому договорі, або за іншою адресою,
яку позичальник письмово повідомив
кредитору при зміні адреси; такий новий
розмір відсоткової ставки за цим
договором починає застосовуватись з
дати, що буде вказана у повідомленні
кредитора до позичальника, без
укладення сторонами відповідної угоди
про внесення змін до цього договору.

З 18 жовтня 2008 року Банком на підставі
пункту 2.3.1 кредитного договору змінено
процентну ставку на 15,12% річних, про що
позивачу ОСОБА_2 було направлено листа
від 18 жовтня 2008 року №20.1.3.2/6-22855/1835 з
пропозицією у разі незгоди в строк не
пізніше 30 жовтня 2008 надати письмове
повідомлення про свою незгоду (а.с.50-51).

Позивач ОСОБА_2 проти підвищення
процентної ставки не заперечував,
письмових повідомлень Банку не
надсилав.

З 01.02.2009 року Банком на підставі пункту
2.3.1 кредитного договору змінено
процентну ставку на 26,88% річних, про що
позивачу ОСОБА_2 було направлено листа
від 31 грудня 2008 року №20.1.3.2/6-44243 з
пропозицією у разі незгоди в строк не
пізніше 20 січня 2009 року надати письмове
повідомлення про свою незгоду (а.с.52-53).

ОСОБА_2 проти підвищення процентної
ставки не заперечував, письмових
повідомлень Банку не надсилав.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції
України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із ч.1 ст.5 ЦК України, акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

09 січня 2009 року набрав чинності Закон
України №661-6 від 12 грудня 2008 року «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо заборони банкам
змінювати умови договору банківського
вкладу та кредитного договору в
односторонньому порядку».

Зазначеним законом ЦК України
доповнено статтею 1056-1 «Проценти за
кредитним договором», відповідно до
частини другої та третьої якої
встановлений договором розмір
процентів не може бути збільшений
банком в односторонньому порядку.
Умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною.

Оскільки рішення про підвищення
процентної ставки за кредитним
договором прийнято Банком до прийняття
Закону України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», а в самому законі немає
вказівки про зворотну дію закону в
часі, Відповідачем не були порушені
правила ст.1056-1 ЦК України, дії Банку
відповідали також п.п.2.3.1 укладеного
сторонами кредитного договору.

Відповідно до ст.3 ЦК України, однією із
загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України,
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
серед іншого договори та інші
правочини.

Згідно ч.1 ст.12 ЦК України, особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд.

Змістом ст.13 та ст.14 ЦК України
визначено, що цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині. Не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах. При здійсненні
цивільних прав особа повинна
додержуватися моральних засад
суспільства. Цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства. Виконання цивільних
обов'язків забезпечується засобами
заохочення та відповідальністю, які
встановлені договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст.ст.627-629 ЦК України, відповідно
до ст.6 цього Кодексу, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Таким чином, уклавши 10 квітня 2007 року
кредитний договір, ОСОБА_2 визначив та
погодив з Банком його умови, отримав
кредит на обумовлених умовах та
прийняв зобов'язання його повернути
разом з нарахованими за його
користування відсотками, що
передбачено наведеними вище нормами
права, а також главою 71 розділу III книги
V ЦК України.

В той же час, чинне законодавство
передбачає відповідальність за
невиконання взятого на себе
зобов'язання.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Змістом ст.ст.549, 550 ЦК України
визначено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Беручи до уваги погодження сторонами
умов кредитного договору, суд першої
інстанції правильно визнав законним
включення до його умов п.4.1., згідно з
яким встановлено неустойку (пеню) у
розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу. Судова колегія погоджується з
таким висновком суду першої інстанції.
Зазначений пункт не може тлумачитись
як несправедливий, бо передбачений як
вказаними вимогами закону, так і
умовами кредитного договору. Доводи
ОСОБА_2 про недійсність встановлення
пені є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами по справі,
дав їм належну правову оцінку, а також
дослідив надані сторонами докази і
відповідно їх оцінив. Суд першої
інстанції вірно застосував норми
матеріального та процесуального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови у задоволенні
апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 у
повному обсязі, останній не має права
на компенсацію за рахунок відповідача
(Банку) у цій справі сплачених ним,
ОСОБА_2, документально підтверджених
витрат у вигляді судового збору при
зверненні до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Василівського районного суду
Запорізької області від 22 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Кочеткова І.В.Гончар М.С.