Справа № 436/1206/13ц
Провадження № 22ц/782/1829/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

Головуючого судді - Лозко Ю. П.

Суддів: Заіки В.В., Пащенко Л.В.

При секретарі : Івасенко І.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 на ухвалу
Кам"янобрідського районного суду м.
Луганська від 14 березня 2014 року та на
рішення Кам"янобрідського районного
суду м. Луганська від 20 березня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до Товариства з обмеженою
відповідальністю
„Лугвторметпоставка", Публічного
Акціонерного товариства „Банк
„Фінанси та Кредит" в особі Луганської
філії ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит",
ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу нерухомого майна
дійсним, визнання права власності на
нерухоме майно, скасування заборони та
припинення іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2013 року позивач
звернувся до суду з вказаним позовом
до відповідачів Товариства з обмеженою
відповідальністю
„Лугвторметпоставка", Публічного
Акціонерного товариства „Банк
„Фінанси та Кредит" в особі Луганської
філії ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит",
ОСОБА_5, в обґрунтування якого вказав,
що між ним та відповідачем ТОВ
„Лугвторметпоставка" 30 вересня 2011 року
був укладений договір про наміри
купівлі - продажу об'єкту нерухомості
кафе - сауни, що знаходиться в іпотеці у
відповідача ПАТ „ Банк „Фінанси та
Кредит" і розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 1178 кв. м..
Позивач зазначив, що цей договір був
укладений зі згоди відповідача ПАТ „
Банк „Фінанси та Кредит", про що
свідчить додаткова угода за Договором
№Ф -1893-20-980 від 30.09.2011 року про відкриття
та обслуговування поточного рахунку
фізичної особи в національній валюті, а
також, через установу відповідача,
позивач сплатив відповідачу ТОВ
„Лугвторметпоставка" грошову суму у
розмірі 400000,00 гривень в рахунок оплати
нерухомості за вищевказаним договором
згідно платіжного доручення від 12.10.2011
року, однак основний договір не
укладено. 29.04.2013 року відповідач ПАТ
„Банк „Фінанси та Кредит" передав
право вимоги за договором іпотеки
фізичній особі ОСОБА_5, чим порушив
права ОСОБА_3 Окрім того, в ході
виконавчих дій про примусове виконання
наказу виданого 22.02.2010 року
Господарським судом Луганської
області про стягнення з відповідача
ТОВ „Лугвторметпоставка" на користь
ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" є
вірогідність опису та накладення
арешту на вищевказане спірне майно, що
також порушує права позивача.

В уточнених позовних вимогах
позивач остаточно просив суд:

- визнати дійним договір купівлі -
продажу нерухомого майна, який
укладено ОСОБА_3 та Товариством з
обмеженою відповідальністю
„Лугвторметпоставка" 01.08.2013 року на
підставі договору про наміри щодо
купівлі - продажу нерухомості від
30.09.2011 року з урахуванням подальших
домовленостей сторін,

- визнати за ОСОБА_3 право
власності на нерухоме майно, - не
житлову будівлю - кафе сауни загальною
площею 1178,0 кв. м., що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 та складається з літ.
А-1 Кафе зі сходами а1,а2,а3,а4,а6,а7,а8,а9,
літ. а5 тераса, площею 663,3кв.м., літ Г-2,Г
(1)-1 сауна з терасою літ. г, сходами літ
(1), площею 413,3 кв. м., літ. Д Літній
майданчик, літ. Е нежитлова будівля,
площею 29,1 кв. м., літ. Ж - будівля
фільтрувальної площею 13,7 кв. м., літ. З,
К, Л, М, Н альтанки, літ. О-1 нежитлова
будівля з підвалом літ пд.., площею 58,6
кв. м., літ. П літній відкритий
оздоровчий плавальний басейн, літ. Р
водойма, літ. С вбиральня, літ. І
замощення, № 1,2,3,4,5 огорожа, №6 підпірна
стіна,

- припинити заборону відчуження
об'єкту нерухомого майна кафе, сауни,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка
зареєстрована реєстраційною службою
Луганського міського управління
юстиції Луганської області 25 липня 2013
року в спеціальному розділі,

- припинити іпотеку на об'єкт
нерухомого майна, - не житлову будівлю -
кафе сауни загальною площею 1178,0 кв. м.,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка
зареєстрована реєстраційною службою
Луганського міського управління
юстиції Луганської області 25 липня 2013
року в спеціальному розділі.

Ухвалою Кам"янобрідського
районного суду м. Луганська від 14
березня 2014 року скасовано
забезпечення позову, яке було
застосовано ухвалою від 27 травня 2013
року у вигляді накладення арешту на
спірне нерухоме майно.

Рішенням Кам"янобрідського
районного суду м. Луганська від 20
березня 2014 року у задоволені позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено за
необґрунтованістю.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду позивач звернувся до
суду з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просив, скасувати рішення
Кам"янобрідського районного суду м.
Луганська від 20 березня 2014 року та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі.

Крім того, позивачем подано
апеляційну скаргу на зазначену ухвалу
про скасування забезпечення позову, в
якій він вважає ухвалу такою, що не
відповідає вимогам закону, просить її
скасувати.

Заслухавши доповідача,
дослідивши письмові матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає апеляційну скаргу
такою, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно зясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції виконано.

Відмовляючи у задоволені
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що обставин, на які
позивач посилається, як на підставу
визнання дійсності правочину договору
купівлі - продажу спірного нерухомого
майна, не встановлено, позивачем не
надано суду доказів на підтвердження
того, що укладений договір про наміри
фактично є попереднім договором про
укладення договору купівлі-продажу
спірного нерухомого майна, оскільки не
дотримано встановленої законом
нотаріальної форми, інших обставин для
визнання договору купівлі-продажу
спірної нерухомості дійсним не
встановлено, крім того, деякі спірні
об'єкти нерухомості, зазначені у
договорі про наміри не введені в
експлуатацію, у зв'язку з чим їх
відчуження взагалі не можливе .

Таких висновків, суд першої
інстанції дійшов правильно, з огляду на
наступне.

Стаття 202 ЦК України встановлює,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 203 ЦК України
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
наступні :

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 626 ЦК України визначено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.. 639 ЦК України
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

Згідно зі ст.. 640 ЦК України
Договір, що підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з дня такого
посвідчення.

Відповідно до ст.. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що між
позивачем та відповідачем ТОВ
„Лугвторметпоставка" 30 вересня 2011 року
був укладений договір про наміри щодо
укладення у майбутньому договору
купівлі - продажу позивачем у цього
відповідача об'єкту нерухомості кафе -
сауни, що знаходиться в іпотеці у
відповідача ПАТ „ Банк „Фінанси та
Кредит" і розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 1178 кв. м. У
подальшому позивач сплатив
відповідачу ТОВ „Лугвторметпоставка"
грошову суму у розмірі 400000,00 гривень в
рахунок оплати нерухомості за
вищевказаним договором згідно
платіжного доручення від 12.10.2011 року,
однак основний договір так сторонами і
не було укладено.

Вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи, не
заперечуються сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України
якщо сторони домовилися щодо істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання умов договору,
але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Однак у даному випадку доказів
того, що між позивачем та вказаним
відповідачем фактично було укладено
саме договір купівлі-продажу
зазначеної нерухомості, від
нотаріального посвідчення якого
відповідач ухиляється, суду не надано,
сплата позивачем вказаної суми коштів
цьому відповідачеві не свідчить про
укладення договору купівлі-продажу,
оскільки вона сплачена відповідно до
договору про наміри.

Укладення договору про наміри не
є доказом укладення саме договору
купівлі-продажу спірного нерухомого
майна, оскільки, у ньому зазначено
тільки про намір у майбутньому
укласти такий договір, що не
обов'язковим до виконання, та не
виключає відмови сторін від
виконання цього наміру, як когось з
сторін одного, та всіх разом, незалежно
від причин такої відмови.

Приписами ст.. 635 ЦК України
встановлено, що:

1. Попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором.

Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору,
що не встановлені попереднім
договором, погоджуються у порядку,
встановленому сторонами у
попередньому договорі, якщо такий
порядок не встановлений актами
цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

2. Сторона, яка необгрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати другій стороні
збитки, завдані простроченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами цивільного
законодавства.

3. Зобов'язання, встановлене
попереднім договором, припиняється,
якщо основний договір не укладений
протягом строку (у термін),
встановленого попереднім договором,
або якщо жодна із сторін не направить
другій стороні пропозицію про його
укладення.

4. Договір про наміри (протокол про
наміри тощо), якщо в ньому немає
волевиявлення сторін щодо надання йому
сили попереднього договору, не
вважається попереднім договором.

Як вбачається зі змісту вказаної
правової норми, наслідками не
укладення основного договору є
відшкодування збитків, такого
наслідку, яку визнання договору
купівлі-продажу, про укладення якого у
майбутньому домовилися сторони,
дійсним , не передбачено.

Крім того, вказані наслідки
передбачені тільки для попереднього
договору, договір про наміри
попереднім не вважається за вказаних
обставин, а тому положення ст.. 635 ЦК
України на нього не поширюються.

Судом встановлено, що укладений
між сторонами договір є договором про
наміри, , укладений у простій письмовій
формі, у той час, як для основного
договору купівлі-продажу нерухомості
передбачена законом нотаріальна форма,
таким чином, підстав вважати, що між
сторонами укладено попередній договір,
який не виконано відповідачем, немає.

А укладений сторонами договір
про наміри не дає підстав для визнання
дійсним основного договору
купівлі-продажу спірної нерухомості.

Також, суд дійшов правильного
висновку щодо відсутності підстав для
визнання за позивачем права власності
на спірне нерухоме майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема з правочинів.

Оскільки суд не знайшов підстав
для визнання договору купівлі-продажу
спірного нерухомого майна дійсним, а
саме з цією обставиною позивач
пов'язував виникнення у нього права
власності на це майно, то підстав для
визнання за позивачем такого права, не
вбачається.

Також суд правильно не знайшов
підстав для задоволення позовних
вимог щодо припинити заборону
відчуження об'єкту нерухомого майна
кафе, сауни, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, яка зареєстрована
реєстраційною службою Луганського
міського управління юстиції
Луганської області 25 липня 2013 року в
спеціальному розділі, припинити
іпотеку на об'єкт нерухомого майна, - не
житлову будівлю - кафе сауни загальною
площею 1178,0 кв. м., що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована
реєстраційною службою Луганського
міського управління юстиції
Луганської області 25 липня 2013 року в
спеціальному розділі, оскільки ці
вимоги є похідними від вище вказаних,
підстав для задоволення яких немає.

Таким чином колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволені позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги
стосовно того, що суд не врахував, що
між ним та відповідачем ТОВ відбулася
домовленість з усіх умов договору
купівлі-продажу нерухомості і він
виконав свої обов'язки за цією
домовленістю, у той час, як цей
відповідач ухилився від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу,
а тому відповідно до ст.. 220, 640 ЦК
України були підстави для визнання
договору дійсним, на увагу не
заслуговують, оскільки суд ретельно
дослідив обставини справи та
правильно встановив, що між сторонами
безпосередньо сам договір
купівлі-продажу не укладався без
дотримання його нотаріальної форми,
ними було укладено договір про намір
укласти такий договір у майбутньому, що
не є тотожнім самому укладенню
договору купівлі-продажу.

Інші доводи апеляційної скарги
стосовно рішення суду першої інстанції
не є суттєвими для висновків про
неправильність рішення суду першої
інстанції, ці доводи фактично містять
у собі викладення обставин справи та
суб'єктивне тлумачення цих обставин та
норм матеріального права апелянтом.

Доказів, які б спростовували
висновки суду, апелянтом не надано.

Згідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

У даному випадку доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, рішення суду
відповідає вимогам закону, підстав для
його скасування не вбачається.

Також судова колегія не вбачає
підстав для скасування ухвали суду
першої інстанції про скасування
забезпечення позову, які були
застосовані на підставі ухвали суду
від 27 травня 2013 року, оскільки ця
ухвала прийнята судом першої інстанції
у відповідності до положень ст.. 154 ЦПК
України.

З матеріалів справи вбачається,
що ухвалою суду першої інстанції від 27
травня 2013 року було в порядку
забезпечення позову позивача на його
прохання накладено арешт на спірне
нерухоме майно.

Згідно зі ст.. 154 ЦПК України
заходи забезпечення позову можуть бути
скасовані судом, який розглядає справу.

Оскаржуваною ухвалою права
апелянта не порушено, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
спірне нерухоме майно знаходиться у
іпотеці, щодо нього існує у
встановленому порядку накладена
заборона, а тому розпорядження цим
майном його власником є обмеженим,
доказів тому, що на момент вирішення
цього питання невжиття заходів
забезпечення може ускладнити або
зробити неможливим виконання рішення
суду, у справі не надано.

Отже, у суду були підстави для
скасування цих заходів забезпечення
позову.

Крім того, враховуючи, що у
задоволенні позову, на забезпечення
якого було накладено арешт на спірне
нерухоме майно, позивачеві відмовлено,
судова колегія вважає, що на даний час
підстав для подальшого знаходження
спірного майна під арештом немає.

Стаття 312 ЦПК України визначає, що
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд:

1) відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону;

2) змінює або скасовує ухвалу суду
першої інстанції і постановляє ухвалу
з цього питання, якщо воно було
вирішено судом першої інстанції з
порушенням норм процесуального права
або при правильному вирішенні було
помилково сформульовано суть
процесуальної дії чи підстави її
застосування;

3) скасовує ухвалу і передає питання на
новий розгляд до суду першої інстанції,
якщо останній порушив порядок,
встановлений для його вирішення.

Таким чином, підстав для
скасування оскаржуваної ухвали не
вбачається, доводи апеляційної скарги
про те, що правильність ухвали про
забезпечення позову апеляційним
судом підтверджена, на увагу не
заслуговують, оскільки ця обставина не
є перешкодою для розгляду заяви про
скасування прийнятих раніше заходів
забезпечення позову та прийняття
рішення про їх скасування.

Колегія суддів, керуючись ч.3 ст.
209, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3
відхилити.

Ухвалу Кам"янобрідського
районного суду м. Луганська від 14
березня 2014 року та рішення
Кам"янобрідського районного суду м.
Луганська від 20 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :

.