У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», про поділ
майна подружжя за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м.
Києва від 5 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що перебуваючи з ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі 31
березня 2010 року між ними з метою
врегулювання майнових прав та
обов'язків подружжя було укладено
шлюбний договір, за умовами якого
придбана у шлюбі квартира АДРЕСА_1
після розірвання шлюбу переходить їй у
власність шляхом укладення
цивільно-правової угоди. 9 грудня 2011
року шлюб між ними розірвано, проте
відповідач неналежно виконує умови
шлюбного договору, а саме не вчиняє дії,
спрямовані на визнання за нею права
власності на спірну квартиру та
перешкоджає виконанню умов шлюбного
договору.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
суд визнати за нею право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 листопада 2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
5 березня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що шлюбним договором чітко не
визначено, яку саме цивільно-правову
угоду слід укласти між сторонами, не
доведено, що відповідач відмовляється
виконати умови шлюбного контракту,
крім того, спірна квартира перебуває в
іпотеці банку і відповідно до ст. 520 ЦК
України, боржник у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою
(переведення боргу) лише за згодою
кредитора.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позову, виходив із того, що аналізуючи
п. 6 шлюбного договору від 31 березня 2010
року, укладеного між сторонами,
подружжя встановило для спірної
квартири особливий правовий режим,
згідно з яким квартира після
розірвання шлюбу має перейти у
власність ОСОБА_3 шляхом укладання
цивільно-правової угоди, оскільки вона
фактично була зареєстрована на користь
іншого з подружжя, а до того ж була
обтяжена іпотекою у відповідності з
договором про надання споживчого
кредиту від 6 липня 2006 року. Разом з тим
позивач добросовісно виконує взяті на
себе передбачені шлюбним договором
зобов'язання з подальшої сплати
кредиту.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 26 липня 2006 року
відповідно до договору купівлі-продажу
ОСОБА_4 є власником спірної квартири
АДРЕСА_1. 30 березня 2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 укладено шлюбний
договір, за умовами якого, зокрема, п. 6
передбачено, що трикімнатна квартира
АДРЕСА_1, після розірвання шлюбу
переходить у власність ОСОБА_3 шляхом
укладання цивільно-правової угоди. На
момент укладання шлюбного договору
спірна квартира, яка зареєстрована на
ім'я ОСОБА_4, перебувала в іпотеці АКБ
«УкрСиббанк» під забороною.

Відповідно до ч. 5 ст. 93 СК України за
шлюбним договором не може передаватися
у власність одному з подружжя нерухоме
майно та інше майно, право на яке
підлягає державній реєстрації.

Разом з тим умова про укладення угоди в
майбутньому є елементом попереднього
договору, однак це лише одна з умов,
передбачених ст. 635 ЦК України.

При цьому сторонами не визначено виду
угоди, строку її укладення та інших
умов попереднього договору, що
суперечить вимогам ст. 635 ЦК України.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Таким чином, дійшовши висновку про
безоплатну передачу права власності на
1/2 частку квартири, придбаної сторонами
в період шлюбу, ОСОБА_3, апеляційний суд
помилково визнав, що такою угодою має
бути договір дарування.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 556 ЦК
України та п. 2.4. договору поруки від
6 липня 2006 року до поручителя, який
виконав зобов'язання, забезпечене
порукою, переходять усі права
кредитора у цьому зобов'язанні, в тому
числі й ті, що забезпечували його
виконання.

Отже, правовідносини поруки
передбачають можливість регрес них
грошових вимог поручителя до боржника,
а не вимог щодо визнання права
власності на нерухоме майно.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
зазначених вимог закону не врахував, у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК
України не з'ясував належним чином
фактичних обставин справи щодо
заявлених вимог, які правовідносини
сторін випливають з установлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Разом із тим апеляційний суд,
аналізуючи п. 6 шлюбного договору, не
врахував, що зміст правочину може бути
витлумачений стороною (сторонами),
також на вимогу однієї або обох сторін
суд може постановити рішення про
тлумачення змісту правочину (ст. 213 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Проте суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. 11 ЦПК України за
відсутність відповідних позовних
вимог про тлумачення правочину ухвалив
рішення, в якому розтлумачив п. 6
шлюбного договору.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухваленого рішення з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 5
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко