Справа №250/3922/13-ц
Номер провадження2/250/169/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року Ясинуватський
міськрайонний суд Донецької області у
складі головуючого - судді Гаврилюка
О.І., при секретарі Черевко О.В., за
участю представниці позивача Ревва
А.В., представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства КБ
"ПриватБанк" (далі - Банк) до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про стягнення
заборгованості, посилаючись на те, що
відповідно до укладеного між Банком та
відповідачем кредитного договору від
15 вересня 2006 року відповідач отримав
кредит у розмірі 2271,61 грн., зі сплатою
24,00 % річних за користування кредитними
коштами. Відповідач свої зобов'язання
щодо погашення кредиту та відсотків за
кредитом не виконує, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість перед
Банком станом на 10.10.2013 р. у розмірі
31227,03 грн., з яких: 2271,61 грн. -
заборгованість за кредитом, 11636,74 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 368,04 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом, 14987,45 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язання
за договором, 500,00 грн. - штраф
(фіксована частина), 1463,19 грн. - штраф
(процентна складова).

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримала.

У судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги не визнав
просив застосувати строк позовної
давності і відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, дослідивши
надані докази, дійшов наступного.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Ст. 10 ч. 3 та
ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що
кожна із сторін зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх позовних вимог та
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 58 ч. 1, 3 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета спору.

Судом встановлено, що 15 вересня 2006 року
між ПАТ КБ "Приват Банк" та відповідачем
укладено кредитний договір. Згідно з
умовами кредитного договору
відповідачу надано кредит в сумі 2271,61
грн., зі сплатою 24,00 % річних за
користування кредитними коштами.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості згідно кредитного
договору відповідач зобов'язання за
вказаним договором не виконує та
станом на 10.10.2013 р. у розмірі 31227,03 грн., з
яких: 2271,61 грн. - заборгованість за
кредитом, 11636,74 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом,
368,04 грн. - заборгованість по комісії за
користування кредитом, 14987,45 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язання
за договором, 500,00 грн. - штраф
(фіксована частина), 1463,19 грн. - штраф
(процентна складова).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Суд вважає, що письмова форма договору
споживчого кредиту дотримана, оскільки
сторонами підписана Заява
позичальника № DОDWRХ00990023 від 15 вересня
2006 року, яка містить певні умови
кредитування.

В Заяві позичальника зазначається про
його згоду, що ця Заява разом Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт»)
складає кредитно-заставний договір.

Разом з тим Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт»), підписані головою ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», не мають підпису
позичальника, його реквізитів,
відсутня дата їх складання або підпису,
а також не мається жодної
ідентифікуючої ознаки на предмет їх
невід'ємності від конкретної Заяви
позичальника. У Заяві ж не зазначено, що
неврегульовані у ній питання,
регулюються відповідно до конкретних
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам.

Таким чином, підстав вважати, що банком
отримана згода ОСОБА_4 на укладання
кредитного договору з урахуванням
вказаних Умов, на які посилається
позивач, немає, а тому правовідносини
між сторонами з приводу кредитування
регулюються тільки Заявою
позичальника № DОDWRХ00990023 від 15 вересня
2006 року, строк виконання зобов'язань за
якою встановлений до 15 вересня 2007 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Положеннями ст. 530 ЦК України визначено,
що, якщо у зобов'язанні встановлений
строк його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Даючи оцінку таким доводам
представника позивача, суд погодитись
із ними не може, оскільки Умови і
правила надання банківських послуг,
копія яких знаходиться в матеріалах
цивільної справи, надані
правонаступником Закритого
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» - Публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «Приватбанк», який діє на підставі
ліцензії НБУ № 22 від 05 жовтня 2011 року, а
кредитний договір укладений між
Закритим акціонерним товариством
комерційний банк «Приватбанк»» та
ОСОБА_4 15 вересня 2006 року.

Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам «Розстрочка»
(Стандарт), з якими ОСОБА_4 ознайомився
та був згодний, про що зазначено в його
письмовій заяві від 15 вересня 2006 року,
позивачем суду не надано.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи доводи представника
позивача про наявність між сторонами
письмового договору про збільшення
строку позовної давності в сукупності
з наданими на їх підтвердження
доказами та встановленими цими
доказами обставинами, суд приходить до
переконання, що позивачем не доведено
факту укладення між ОСОБА_4 та Закритим
акціонерним товариством комерційний
банк «Приватбанк» письмового договору
про збільшення строку позовної
давності за вимогами про повернення
коштів за укладеним між ними 15 вересня
2006 року кредитним договором до 5 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Оскільки позивачем не надано Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам «Розстрочка» (Стандарт), які
були підписані ОСОБА_4 при укладенні
договору 15 вересня 2006 року, судом не
встановлено іншого строку дії
кредитного договору, ніж з 15 вересня 2006
по 15 вересня 2007 року, який зазначений у
заяві від 15 вересня 2006 року.

На підставі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно положень ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258
ЦК України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальноюзагальною позовною давністю.
Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог: про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як передбачено ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі. Позовна давність, встановлена
законом, не може бути скорочена за
домовленістю сторін.

На підставі ст. 260 ЦК України позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими статтями 253-255 ЦК цього
Кодексу. Порядок обчислення позовної
давності не може бути змінений за
домовленістю сторін.

Як вбачається з п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»), які надані
позивачем разом із позовною заявою,
визначений строк позовної давнини по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним Договором тривалістю у п'ять
років. Проте дані умови не містять
даних, які б вказували на те, що саме
вони були чинним на час укладення
кредитного договору та з ними був
ознайомлений позичальник.

Тому суд у даній справі виходить із
загальної позовної давності
тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Оскільки кредитним договором від 15
вересня 2006 року № DОDWRХ00990023 встановлено
кінцевий термін повернення кредиту -15
вересня 2007 року, то саме з цієї дати
почав перебіг строк позовної давності.
Позов про стягнення заборгованості за
цим договором подано до суду ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» лише 22 жовтня 2013 року,
тобто поза межами загального строку
позовної давності. Даних про
переривання перебігу позовної
давності матеріали справи не містять.

Згідно з положеннями п. 7 ч. 13 ст. 11
Закону України від 12 травня 1991 року №
1023-ХІІ «Про захист прав споживачів»
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Як розтлумачив Конституційний Суд
України у своєму рішенні № 15-рп/2011 від 10
листопада 2011 року, дія положення ст. 11
Закон України «Про захист прав
споживачів» поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 31 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
позовна давність за позовами про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Позивачем та його представником не
надано жодного доказу на підтвердження
того, що ним пропущено з поважних
причин строк для звернення до суду з
позовом.

За вказаних обставин, беручи до уваги,
що позивачем не доведено, що позовна
давність була збільшена за
домовленістю сторін, а також не
обґрунтовано її переривання, зупинення
перебігу чи пропущення з поважних
причин, і таких обставин не встановлено
судом, в задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» слід відмовити за
спливом позовної давності.

На підставі ст. 88 ЦПК України суд
вважає необхідним відмовити позивачу у
стягненні з відповідача на користь
позивача судових витрат, понесених
останнім при подачі позову до суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 15, 16, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 533, 1049
Цивільного кодексу України, статтями 3,
10, 11,15, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218, 224-228
Цивільно процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

У задоволенні позовної заяви
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості -
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
через Ясинуватський міськрайонний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: О. І. Гаврилюк