Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Олійник А.С.,

суддів: Гончара
В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
визнання права власності, визнання
незаконними правовстановлюючих
документів, витребування майна, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 25 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 звернулись до суду з
вищевказаним позовом, в обґрунтування
вимог посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер чоловік та батько позивачів -
ОСОБА_9 До дня смерті ОСОБА_9 був
зареєстрований та проживав разом із
сім'єю в житловому будинку АДРЕСА_1

Відповідно до свідоцтва про право
власності на будівлі, виданого 30
грудня 1989 року Княжівською сільською
радою, житловий будинок АДРЕСА_1
належав колгоспному двору баби ОСОБА_9 -
ОСОБА_10

На момент реєстрації права власності
на спірний будинок за колгоспним
двором ОСОБА_10 та станом на 15 квітня 1991
року членами колгоспного двору були
позивачі та померлий ОСОБА_9

У ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10, після
смерті якої спадщину прийняла ОСОБА_8
та 27 грудня 2011 року отримала свідоцтво
про право на спадщину за законом.

21 лютого 2012 року ОСОБА_8 на підставі
договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Сокальського
районного нотаріального округу ОСОБА_11
за реєстровим № 333, подарувала спірний
будинок сину - ОСОБА_7

Позивачі вважають, що ОСОБА_8
успадкувала після ОСОБА_10 належний
колгоспному двору спірний житловий
будинок, не маючи на це відповідних
правових підстав, оскільки за законом
ОСОБА_10 не була одноособовим власником
вказаного будинку, а вони як члени
колгоспного двору мають право на
частку в майні цього двору, тому ОСОБА_8
неправомірно видано свідоцтво про
право на спадщину на весь будинок.

Згідно з довідкою Княжівської
сільської ради від 23 квітня 2012 року
№ 237 відповідно до погосподарської
книги № 11 за 1986 - 1990 роки господарство
НОМЕР_2 являється колгоспним, голова
двору ОСОБА_10, члени двору: ОСОБА_9,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з 1991
року по 1995 рік голова двору - ОСОБА_9

Виходячи з наведеного позивачі
вважають, що ОСОБА_8 має право на
спадкування після смерті ОСОБА_10 1/6
частини спірного будинку, оскільки
станом на 15 квітня 1991 року членами
колгоспного двору були позивачі,
ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Враховуючи викладене та уточнивши
позовні вимоги, позивачі просили:
визнати незаконним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане 27
грудня 2011 року на ім'я ОСОБА_8; визнати
неправомірним набуття права власності
ОСОБА_8 на житловий будинок АДРЕСА_1 в
порядку спадкування після ОСОБА_10 та
скасувати реєстрацію права власності
на вказаний будинок за ОСОБА_8 в ЛОР ДКП
«Червоноградське МБТІ», запис від
30 січня 2012 року № 92 в книзі № 1;
витребувати у ОСОБА_7 житловий будинок
АДРЕСА_1; виділити з майна колгоспного
двору частки позивачів та визнати за
ними право власності на 4/6 ідеальних
частини (по 1/6 кожному) житлового
будинку АДРЕСА_1

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 04 липня 2012 року
в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 25 вересня 2013 року рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 04 липня 2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. Визнано незаконним
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 27 грудня 2011 року на ім'я
ОСОБА_8 Визнано неправомірним набуття
права власності ОСОБА_8 на житловий
будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування
після ОСОБА_10 Скасовано реєстрацію
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 в ЛОР ДКП
«Червоноградське МБТІ». Виділено з
майна колгоспного двору частки ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та визнано
за ними право власності на 4/6 ідеальних
частини житлового будинку АДРЕСА_1 В
решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 та ОСОБА_8
просять скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що на підставі рішення Сокальської
районної ради народних депутатів від 29
грудня 1989 року № 353 ОСОБА_10 отримала
свідоцтво про право особистої
власності на спірний будинок, вказані
рішення та свідоцтво не скасовані, тому
посилання позивачів на те, що спірний
будинок перебував у власності
колгоспного двору є безпідставним.
Окрім того, ОСОБА_8 як спадкоємець
першої черги після померлої ОСОБА_10,
фактично вступивши в управління та
володіння спадковим майном, прийняла
спадщину та отримала свідоцтво про
право на спадщину за законом, позивачі
на момент смерті ОСОБА_10 проживали у
будинку АДРЕСА_2, а не у будинку АДРЕСА_1
за вказаною адресою, тому фактично
спадщину після ОСОБА_10 не прийняли.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову, послався на те, що будинок
АДРЕСА_1 мав статус колгоспного двору
та його членами були ОСОБА_16 і ОСОБА_10
Спадкоємцями першої черги після
померлої ОСОБА_10 були донька - ОСОБА_8 та
онук - ОСОБА_9 з сім'єю, тому особи, які
були членами цього двору, мають право
на частку в праві сумісної власності на
підставі статей 120, 123 ЦК Української
РСР, а свідоцтво про право на спадщину,
видане на ім'я ОСОБА_8, підлягає
скасуванню.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до погосподарської книги за
1983 - 1985 роки № 15 (особовий рахунок
НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1,
знаходився колгоспний двір, який
складався із будинку площею 55 кв. м
збудованого у 1962 році. Головою
колгоспного двору був ОСОБА_16 та членом
колгоспного двору була його дружина -
ОСОБА_10

Порядок ведення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985
року № 5-24/26, а згодом -
Вказівками, затвердженими постановою
Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року
№ 69.

Відповідно до погосподарської книги за
1986 - 1990 роки № 11 (особовий рахунок
НОМЕР_2) головою колгоспного двору за
адресою: АДРЕСА_2 який складався із
будинку площею 65 кв. м збудованого у 1947
році, була ОСОБА_10, членами колгоспного
двору: ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Відповідно до технічного паспорту від
03 жовтня 1989 року на будинок по АДРЕСА_1
жила площа будинку складає 55,3 кв. м,
побудований у 1972 року.

Відповідно до технічного паспорта від
10 жовтня 1989 року на будинок по АДРЕСА_2
жила площа будинку складає 38,9 кв. м,
будинок побудований у 1950 році.

Відповідно до свідоцтва про право
особистої власності на будівлі,
виданого 30 грудня 1989 року Княжівською
сільською радою на підставі рішення
виконавчого комітету Сокальської ради
народних депутатів Львівської області
від 29 грудня 1989 року № 353, житловий
будинок АДРЕСА_1 належав колгоспному
двору, головою якого була баба ОСОБА_9 -
ОСОБА_10

Згідно зі свідоцтвом про право
особистої власності на будівлі,
виданого 30 грудня 1989 року Княжівською
сільською радою на підставі рішення
виконавчого комітету Сокальської ради
народних депутатів Львівської області
від 29 грудня 1989 року № 353, житловий
будинок АДРЕСА_2 належав колгоспному
двору, головою якого був ОСОБА_18

З будинкової книги на будинок АДРЕСА_2
вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстровані за
вказаною адресою.

У ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10

Відповідно до довідки Княжівської
сільської ради від 18 листопада 2011
року № 661 ОСОБА_10 була останнім членом
колгоспного двору, розташованого по
АДРЕСА_1 Львівської області.

Після померлої ОСОБА_10 відкрилась
спадщина на будинок АДРЕСА_1, яку
прийняла ОСОБА_8 та 27 грудні 2011 року
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом.

21 лютого 2012 року ОСОБА_8 на підставі
договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Сокальського
районного нотаріального округу ОСОБА_11
за реєстровим № 333, подарувала спірний
будинок АДРЕСА_1 сину - ОСОБА_7

Відповідно до довідки Княжівської
сільської ради від 23 квітня 2012 року № 237
згідно з погосподарською книгою № 11 за
1986 - 1990 роки господарство НОМЕР_2 є
колгоспним, голова двору - ОСОБА_10,
члени двору: ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, а з 1991 по 1995 роки голова
двору - ОСОБА_9 На підставі
погосподарської книги № 11 за 1991 - 1995
роки господарство № НОМЕР_3 є
колгоспним, голова двору - ОСОБА_9, члени
двору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Згідно з довідкою Княжівської
сільської ради від 19 березня 2012 року
№ 186 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
зареєстровані та проживають у будинку
АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 120 ЦК Української РСР
(чинний на момент виникнення спірних
правовідносин) майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР
розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 6 постанови від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності», спори щодо майна
колишнього колгоспного двору, яке було
придбане до 15 квітня 1991 року, мають
вирішуватися за нормами, що регулювали
власність цього двору, а саме: а) право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору,
які не менше трьох років підряд до цієї
дати не брали участі своєю працею і
коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба); б) розмір
частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх його
членів, включаючи неповнолітніх та
непрацездатних. Частку працездатного
члена двору може бути зменшено або
відмовлено у її виділенні при
недовгочасному його перебуванні у
складі двору або незначній участі
працею чи коштами в господарстві
двору. Особам, які вибули з членів
двору, але не втратили права на частку в
його майні, вона визначається виходячи
з того майна двору, яке було на час їх
вибуття і яке збереглося.

Частково задовольняючи позов про
визнання права власності на

частку житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
на підставі ст. ст. 120, 123 ЦК Української
РСР, апеляційний суд виходив з того, що
спірний будинок відносився до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір, про це свідчать витяг
із погосподарської книги та свідоцтво
про право власності на цей будинок,
позивачі були членами колгоспного
двору, тому мають право на частку майна
колгоспного двору.

Проте у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд не звернув
уваги на те, що відповідач ОСОБА_7 на
підставі договору дарування від 21
лютого 2012 року є власником спірного
будинку АДРЕСА_1, головою вказаного
колгоспного двору була ОСОБА_10, тоді як
відповідачі зареєстровані та
проживають у будинку АДРЕСА_2 та
головою вказаного колгоспного двору
був ОСОБА_18, та не були членами
колгоспного двору за адресою:
АДРЕСА_1; належним чином не перевірив
заперечення відповідачів; не з'ясував
всі обставини справи, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом допущені
порушення норм матеріального і
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, рішення апеляційного
суду не може вважатись законним і
обґрунтованим та підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_8
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 25 вересня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
судовий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова