Справа
№215/4526/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2014 р. Тернівський районний
суд м. Кривого Рогу

у складі: головуючого, судді
- Тарасенко О.В.

при секретарі
- Махоня Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кривому Розі
цивільну справу без фіксації судового
процесу технічними засобами у
відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України ,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє
також і в інтересах малолітніх ОСОБА_3
та ОСОБА_4, третя особа - відділ опіки та
піклування виконавчого комітету
Тернівської районної ради у м. Кривому
Розі, про визнання майна особистою
власністю одного з подружжя та
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє також
і в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання майна особистою
власністю одного з подружжя та
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказує, що 16.03.2005
року приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_12, за реєстровим № 1624, було
посвідчено договір купівлі-продажу
квартири. Вказаний договір було
укладений між його матір'ю - ОСОБА_5
(продавець) та ОСОБА_6 (покупець).
Відповідно до договору купівлі -
продажу відчужувалася двокімнатної
квартири розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, яка належала матері на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 09.07.1992 року Шостою
криворізькою державною нотаріальною
конторою за реєстровим № 2-3516. Продаж
квартири за домовленістю сторін
вчинювався за 15 900 грн. 00 коп., які
отримані продавцем від покупця під час
оформлення цього договору.

16.03.2005 року матір подарувала йому 15 900
грн. 00 коп., які вона одержала від
продажу своєї квартири, що знаходилася
за адресою: АДРЕСА_1, для того щоб він в
той же день купив собі квартиру
розташовану за адресою: АДРЕСА_2.
Вказаний договір дарування було
відписано при свідках: ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Тому 16.03.2005 року приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_12 за реєстровим № 1631, було
посвідчено ще один договір
купівлі-продажу квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2.
Зазначений договір купівлі - продажу
було укладено між ОСОБА_9 (продавець) та
ним (покупець). Продаж квартири було
вчинено за 11 130 грн. 00 коп.

Вказана квартира має загальну площу
50,1кв.м., складається з двох кімнат
житловою площею 36,9 кв.м., розташована на
другому поверсі 2-х поверхового
житлового будинку.

Під час укладання договору
купівлі-продажу він перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, шлюб
було укладено 17.06.2000 року.

Але квартира АДРЕСА_2, є його особистою
власністю, оскільки придбана за його
особисті кошти, подаровані матір'ю.

В СК України визначено перелік майна,
що є особистою приватною власністю
дружини, чоловіка, тому відповідно до п.
3 ч. ст 57 СК України майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Після реєстрації договору купівлі -
продажу в квартиру АДРЕСА_2 за його
заявою в 2005 році була зареєстрована
Відповідач, їх донька ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_4 року та син ОСОБА_4 -
ІНФОРМАЦІЯ_1.

04.01.2012 року шлюб було розірвано,
згідно рішення Тернівського районного
суду м. Кривого Рогу.

В лютому 2012 року Відповідач звернулась
з позовом про стягнення зньго
аліментів на її користь на утримання
доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4, на що за
рішенням суду, вимоги ОСОБА_2 було
задоволено.

В уточненій позовній заяві про
стягнення аліментів на утримання дітей
Відповідачем зазначено діти
проживають разом з нею за адресою:
АДРЕСА_3

В травні 2011 року Відповідач забрала
свої речі та речі дітей і разом з дітьми
добровільно виїхала з квартири, при
цьому залишилися зареєстрованими в
ній.

З моменту добровільної зміни
відповідачкою свого місця проживання
та до цього часу, сплачуючи за рішенням
суду аліменти на утримання дітей, він
неодноразово звертався до
відповідачки з вимогою знятися з
реєстраційного обліку у його квартирі,
так-як доводиться багато сплачувати по
рахункам за неї, але відповідачка
відмовилась.

Таким чином, Відповідачка, разом з
дітьми в травні 2011 року добровільно
виселилась і вивезла усе належне їй та
дітям майно з квартири, тобто
добровільно змінила своє місце
проживання, вибувши в інше жиле
приміщення та з цього приводу, втратила
права користування моєю квартирою з
зазначеного часу.

15.09.2012 року між ним та ОСОБА_10 було
укладено шлюб, від шлюбу з має сина
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На даний час він разом з сином та
дружиною проживають за адресою
АДРЕСА_2, але зареєструвати свою родину
він не може оскільки в ній
зареєстрована колишня дружина та діти
від першого шлюбу.

Відповідач разом з дітьми повертатися
для проживання на місце своєї
реєстрації не бажає, оскільки мешкає за
адресою: АДРЕСА_3

У квартирі АДРЕСА_2 відсутні будь-які
речі Відповідача їх з нею спільних
дітей.

Факт не проживання відповідача разом з
дітьми у вказаній квартирі понад два
роки, підтверджується актом складеним
02.07.2013 року сусідами.

Тому, враховуючи той факт, що
Відповідач разом з дітьми не проживає у
вищевказаній квартирі більше двох
років , тобто більше 6 місяців, без
поважних причин, є всі підстави для
визнання ОСОБА_2, особою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_2
Дніпропетровської обл.

Окрім того він є одноосібним власником
спірної квартири, оскільки вона була
придбано у шлюбі за його власні кошти,
подаровані матір'ю.

Стаття 392 ЦК України передбачає право
звернення до суду з позовом про
визнання право власності на майно, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Місце проживання його доньки та сина, у
віці від десяти до чотирнадцяти років,
визначено ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу
України - за місцем проживання
відповідачки, яка і отримує від нього
аліменти на їх утримання.

Згідно ст.ст. 71,72 ЖК України, наймач і
члени його родини можуть бути визнані
судом такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
якщо вони не проживають у ньому без
поважних причин понад шість місяців.

Просить визнати квартиру АДРЕСА_2
Дніпропетровської обл. його особистою
власністю та визнати, ОСОБА_2, ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_2
Дніпропетровської обл.

Позивач звернувся до суду с заявою про
підтримку позову та розгляд справи у
його відсутність.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила.

Третя особа - відділ опіки та
піклування виконавчого комітету
Тернівської районної ради у м. Кривому
Розі, звернувся до суду с заявою про
розгляд справи у відсутність їх
представник.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що в порядку заочного судового
розгляду позов належить задовольнити
із слідуючих обставин.

16.03.2005 року матір позивача - ОСОБА_5
подарувала йому 15 900 грн. 00 коп., які вона
одержала від продажу своєї квартири, що
знаходилася за адресою: АДРЕСА_1, з
метою придбання ним квартири
розташованої за адресою: АДРЕСА_2.(а.с.54).

16.03.2005 року приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_12 за реєстровим № 1631, було
посвідчено договір купівлі-продажу
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2. між ОСОБА_9 (продавець) та
ОСОБА_1 (покупець). Продаж квартири було
вчинено за 11 130 грн. 00 коп. (а.с.11).

Під час укладання договору
купівлі-продажу позивач перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, шлюб
було укладено 17.06.2000 року.

Згідно п. 3 ч. 1 ст.. 57 СК України майно , що
є особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час шлюбу, але за кошти, які належали
їй, йому особисто.

Тому суд вважає, що квартира АДРЕСА_2, є
особистою власністю ОСОБА_1, оскільки
придбана за його особисті кошти,
подаровані матір'ю.

Після реєстрації договору купівлі -
продажу в квартиру АДРЕСА_2 за заявою
позивача в 2005 році була зареєстрована
Відповідач, їх донька ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_4 року та син ОСОБА_4 -
ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.с.19).

04.01.2012 року шлюб між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 було розірвано.

В травні 2011 року відповідач разом з
дітьми добровільно виїхала з квартири,
при цьому залишилися зареєстрованими в
ній, що підтверджується актом з місця
мешкання від 02.07.2013 року (а.с.20).

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Жодних домовленостей щодо не
проживання понад один рік між
відповідачем та ним не існує.

Відповідно до вимог статті 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду.

Разом з тим, як вбачається з довідки з
місця мешкання позивач є власником
квартири АДРЕСА_4 в якій разом з дітьми
зареєстрована з 18.10.2013 року (а.с.57).

Згідно ст.. 392 ЦК України, власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
може вимагати усунення будь-яких
порушень його права, хоч би ці
порушення і не були пов'язані з
позбавленням володіння.

Спосіб судового захисту порушеного
права позивача, обраний ним, не
суперечить законодавству і може бути
застосований судом.

Відповідач не зазначив і не надала суду
доказів, які б підтверджували поважні
причини не проживання всупереч його
бажанню на спірній жилій площі.

Правовий зміст права власності та
користування жилим приміщенням не є
тотожним змісту поняття реєстрації
місця проживання особи.

Частина 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
встановлює, що реєстрація місця
проживання особи не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Тому неправильним є пов'язування права
власності та користування жилим
приміщенням з реєстрацією особи у
цьому приміщенні, позовна заява вимогу
про позбавлення відповідача права
власності та користування жилим
приміщенням не містить. Таким чином,
позовна вимога не суперечить закону, не
порушує права, свободи чи інтереси
відповідача. Тому заявлений позов
підлягає задоволенню з викладених
підстав.

Керуючись ст.. ст.391, 392, 405 ЦК України,
ст.. 57 СК України, ст. 2 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
ст.ст. 10, 11, 60,169, 174, 209, 212,214-215,218 , 224-226 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє
також і в інтересах малолітніх ОСОБА_3
та ОСОБА_4, третя особа - відділ опіки та
піклування виконавчого комітету
Тернівської районної ради у м. Кривому
Розі, про визнання майна особистою
власністю одного з подружжя та
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
задовольнити в повному обсязі.

Визнати квартиру АДРЕСА_2
Дніпропетровської обл. особистою
власністю ОСОБА_1.

Визнати, ОСОБА_2, разом з малолітніми
дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 року
народження та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_2 Дніпропетровської обл.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ: