АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4999/14 Справа № 180/3449/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Категорія 56
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Михайловської С.Ю., Красвітної Т.П., при секретареві Глубоченку М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 8 квітня 2014 року за позовом Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Міністерства надзвичайних ситуацій України до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних витрат,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року Державна організація Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Міністерства надзвичайних ситуацій України звернулась до ОСОБА_2 з позовом про стягнення грошових сум у розмірі 69071грн.54коп. та 690грн.72коп. В обґрунтування позовних вимог організація посилалась на те, що перебуваючи на посаді командира Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін, ОСОБА_2 видав та підписав наказ про звільнення з роботи свого заступника ОСОБА_3, який рішенням Апеляційного суду м.Київ поновлений на роботі зі стягненням з Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін на його користь 69071грн.54коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та у дохід держави - 690грн.72коп. судового збору. Зазначені грошові суми організацією сплачено. Вважаючи ОСОБА_2 особою, винною у незаконному звільненні ОСОБА_3 з роботи, організація на підставі ст.ст.134 КЗпП України, ст.1191 ЦК України просила стягнути з нього сплачені нею грошові суми.

Рішенням Марганецького міського суду від 8.04.2014р. позовні вимоги Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Міністерства надзвичайних ситуацій України задоволено, на її користь з ОСОБА_2 стягнуто 69071грн.54коп. та 690грн.72коп., сплачених на підставі рішення апеляційного суду, та 697грн.63коп. на повернення судових витрат по сплаті судового збору даній справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за такими підставами.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_2 на повернення присуджених та сплачених організацією ОСОБА_3 грошових сум, суд першої інстанції керувався вимогами п.8 ст.134 КЗпП України, ст.1191 ЦК України та посилався на встановлення судовим рішення апеляційного суду факту незаконного звільнення ОСОБА_3 на підставі виданих ОСОБА_2 наказів.

Вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та обставинам справи, з яких вбачається наступне.

На підставі укладеного з Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи контракту від 27.10.2009р. та відповідного наказу міністра ОСОБА_2 призначений на посаду командира Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін (а.с.13-18). Додатковими угодами дія контракту продовжена до 26.10.2012р (а.с.19,20).

29.12.2010р. Державною організацією Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Міністерства надзвичайних ситуацій України в особі командира ОСОБА_2 з ОСОБА_3 укладено контракт, за яким останній прийнятий на посаду заступника командира загону.

Наказом командира Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін ОСОБА_2 його заступника командира ОСОБА_3 звільнено з роботи у звязку з залишенням робочого місця без відома командира на тривалий час 17,18 та 19.04.2012р., зокрема, 17.04.2012р. з 13.45. до 18.00., 18.04.2012р. з 15.00. до 18.00. та 19.04.2012р. з 11.00. до 18.00. (а.с.21,22). 16.08.2012р. до вказаного наказу внесено зміни в частині дати звільнення з 23.04.2012р. на 30.04.2012р. у звязку з отриманням організацією 16.08.2012р. листка непрацездатності ОСОБА_3 (а.с.23).

Рішенням Апеляційного суду м.Київ від 26.03.2013р. ОСОБА_3 поновлено на посаді заступника командира Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін, з Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін на його користь стягнуто 69071грн.54коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а у дохід держави 690грн.72коп. судового збору (а.с.6-10, а. 38-43 т.2 с. №2/756/310/13 ).

За видатковим касовим ордером від 9.04.2013р. Державно. організацією Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін на підставі зазначеного судового рішення ОСОБА_3 видано 55494грн.92коп., відповідними платіжними дорученнями від 8.04.2013р. перераховано до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Київ 2600грн. єдиного соціального внеску та до бюджету 11200грн. податку (а.с.24-27).

Актом комісії Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін з розслідування факту незаконного звільнення ОСОБА_3 з посади від 22.03.2013р. винною особою визнано ОСОБА_2 з посиланням на те, що саме ним прийнято наказ від 23.04.2012р. про звільнення (а.с.73).

Відповідно до вимог п.8 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у разі, коли службова особа винна в незаконному звільненні працівника.

Посилаючись на вказану правову норму, суд першої інстанції та позивач Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін виходили з того, що вина командира ОСОБА_2 у визнаному рішенням Апеляційного суду м.Київ від 26.03.2013р. незаконному звільненні ОСОБА_3 виразилась у тому, що саме він підписав наказ про вказане звільнення.

Проте згідно положень п.1.1., 1.4., 2.1.,2.11., 2.13. Контракту на ОСОБА_2, як командира, покладались обовязки здійснювати поточне керівництво загоном на засадах єдиноначальності і до його компетенції відносились вирішення питань прийому-звільнення працівників з видачею відповідних наказів (а.с.13-16). В загальних положеннях посадової інструкції заступника командира ОСОБА_3 також зазначено, що його прийом та звільнення з вказаної посади проводиться за наказом командира загону (а. 35-38 т.1 с.№2/756/310/13). Тобто видача наказів про звільнення заступника входила до компетенції командира ОСОБА_2 У звязку з цим сам по собі факт видачі ним наказу про звільнення ОСОБА_3 не може вважатись винною його дією та не свідчить про наявність його вини у цьому звільненні.

Ухвалюючи 23.03.2013р. рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за вимушений прогул, Апеляційний суд м.Київ визнав звільнення ОСОБА_3 незаконним, виходячи з наступного. В основу рішення суду апеляційної інстанції покладено три акти про проведення ОСОБА_3 учбових тривог в оперативному взводі 17,18 та 19.04.2012р. середньою тривалістю близько 10 хвилин та покази свідка ОСОБА_4, яким у якості командира оперативного взводу і складено вказані акти (а. 11-13 т.1 с.№2/756/310/13).

З матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_3 №2/756/310/13 вбачається, що останній був відсутній на робочому місці 17.04.2012р. з 13.45 до 18.00, 18.04.2012р. з 15.00 до 18.00 та 19.04.2012р. з 11.00 до 18.00. Зі складених працівниками загону акта від 20.04.2012р. та з їх відповідних письмових доповідних на імя командира загону ОСОБА_2 вбачається, що від надання особистих пояснень відносно причин відсутності на роботі ОСОБА_3 відмовився (а.с.65,66,68,69,74 т.1).

Посадовою інструкцією заступника командира загону ОСОБА_3 визначено, що у своїй роботі він підпорядковується безпосередньо командиру загону (а. 35-38 т.1 с.№2/756/310/13).

Проте про причини свої відсутності, у тому числі, з метою проведення учбових тривог, ОСОБА_3 не повідомляв командира ОСОБА_2 ні до їх проведення, ні після їх проведення при зясуванні командиром причин його відсутності на роботі. ОСОБА_2 таке його повідомлення заперечував та пояснював, що про факти проведення ОСОБА_3 учбових тривог у вказані дні він дізнався лише з позовної заяви останнього до суду. З першою позовною заявою про поновлення на роботі ОСОБА_3 звернувся до суду 13.06.2012р. Ухвалою Оболонського райсуду м.Київ від 20.08.2012р. вона залишена без розгляду. Другу позовну заяву про поновлення на роботі ОСОБА_3 подав до суду 14.09.2012р. Наявні у матеріалах справи №2/756/310/13, адресовані командиру загону ОСОБА_2 у червні 2012 року письмові доповідні та пояснювальні від імені працівників оперативного взводу відносно проведених учбових тривог підтверджують пояснення ОСОБА_2 та свідчать, що про факти проведення ОСОБА_3 вказаних учбових тривог він дійсно дізнався лише з першої позовної заяви, після чого і здійснював їх перевірку. Також, лише у червні 2012 року, з першої позовної заяви командиру загону ОСОБА_2 стало відомо і про те, що в день видачі наказу про звільнення 23.04.2012р. ОСОБА_3 захворів. Командир загону ОСОБА_2 був вимушений вказану інформації перевіряти та витребувати дублікат лікарняного листа, про що свідчать відповідні письмові докази (а. 39,40,47-54,61,64,72,73 т.1 с.№2/756/310/13).

Зазначені обставини свідчать про те, що на час видачі 23.04.2012р. наказу про звільнення ОСОБА_3 ОСОБА_2 не знав і не міг знати про факти проведення призначених особисто ОСОБА_3 учбових тривог. Матеріали справи не містять жодних доказів тому, що ОСОБА_3 своєчасно інформував командира загону ОСОБА_2 про причини своєї відсутності на роботі та про перебування на лікарняному до видачі командиром наказу про його звільнення 23.04.2012р.

Таким чином докази на підтвердження вини ОСОБА_2, як командира загону, у видачі наказу про звільнення ОСОБА_3 відсутні. Не було встановлено його безпосередньої вини і рішенням апеляційного суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі. Не містять матеріали справ і доказів наявності у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період трудових відносин конфлікту особистого чи виробничого характеру або упередженого ставлення у звязку з критичними висловлюваннями ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 як керівника. Не посилався на обставини, які б свідчили про такі конфлікти або упереджене ставлення командира загону ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у своїй позовній заяві. Між тим, ОСОБА_2 пояснював, що його дії як керівника загону по звільненню заступника ОСОБА_3 продиктовані виключно вимогами робочого процесу та поведінкою ОСОБА_3, який не повідомляв його про причини своєї тимчасової відсутності на роботі. Враховуючи специфіку діяльності загону з приводу здійснення аварійно-рятувальних робіт, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пошуково-рятувальних, аварійно-відновлювальних робіт, готовність яких мав забезпечувати командир загону ОСОБА_2, останній не міг не реагувати на недобросовісну поведінку заступника ОСОБА_3 відносно підпорядкування, яка фактично і стала причиною видачі наказу про звільнення останнього. Дії ОСОБА_2 знаходились у межах його компетенції та відповідали його функціональним обовязкам у тій дійсній ситуації, яка склалась на роботі у квітні 2012 року. Ухвалене судове рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі та визнання його звільнення незаконним у результаті надання останнім лише суду доказів про причини своєї відсутності на роботі не впливає на встановлені у даній справі обставини та висновки про відсутність вини ОСОБА_2 у цьому звільненні.

Враховуючи встановлені обставини про відсутність вини ОСОБА_2 у незаконному звільненні ОСОБА_3 з роботи, підстав для стягнення з нього на підставі ст.ст.134 КЗпП України, ст.1191 ЦК України присуджених до стягнення з організації грошових сум не вбачається.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, його рішення на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 8 квітня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову Державної організації Київський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Міністерства надзвичайних ситуацій України ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М.

ОСОБА_5

ОСОБА_6