У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

суддів: Лесько А.О., Луспеника Д.Д., Хопти
С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя та поділ сумісно нажитого
майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 18 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що сторони з 04 березня 2011 року по 25
вересня 2012 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, однак фактично
проживали однією сім'єю ще з 1999 року.
Вказує, що вона познайомилась з ОСОБА_2
у 1993 році на другому курсі Харківського
медичного інституту. Після закінчення
інституту у 1997 році відповідач
повернувся до свого постійного місця
мешкання у Вінницю. З 1999 року після
закінчення інтернатури, за проханням
відповідача, з метою створити сім'ю,
позивачка переїхала до відповідача у
Вінницю, де вони почали проживати
однією сім'єю, вели спільне
господарство, мали спільний бюджет,
взаємні права та обов'язки. У 2002 році
відповідач вступив до аспірантури
Харківського національного медичного
університету, у зв'язку з чим переїхав
до м. Харкова. ІНФОРМАЦІЯ_1 у
позивачки у м. Вінниця народився їх син
ОСОБА_5 та у червні 2003 року відповідач
перевіз її з сином до м. Харкова, де вони
стали знімати квартиру у ОСОБА_6 за
адресою: АДРЕСА_1, де жили однією сім'єю,
вели спільне господарство, мали
взаємні права та обов'язки. Під час
спільного проживання сторони разом, а
після народження сина - втрьох,
постійно відпочивали на курортах
Болгарії, Турції та Криму.

Крім того, позивачкою зазначено, що під
час спільного проживання у січні 2004
року сторони, маючи спільний бюджет,
який складався із їх заробітних плат та
спільних грошових накопичень від
додаткових заробітків, придбали
трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка була
оформлена на відповідача. 15 січня 2005
року позивачкою був укладений договір
на обслуговування абонентів мережі
кабельного телебачення в цій квартирі.
Комунальні послуги по даній квартирі з
2004 року сплачувала позивачка або її
батько. Сторони та їх син, проживали у
цій квартирі разом з моменту її
придбання до того моменту, коли
відповідач на початку лютого 2012 року
пішов із сім'ї. Однак, позивачка разом з
сином і до теперішнього часу
зареєстровані та проживають у спірній
квартирі.

Також, під час проживання однією сім'єю,
на спільні кошти сторін 07
березня 2009 року було придбано
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яку по 1/2
частині кожному сторони отримали у
власність на умовах купівлі-продажу.
Під час сумісного проживання, крім
нерухомості, на спільні кошти сторін
були придбані автомобілі, а саме:
21 червня 2007 року TOYOTA AVENSIS, державний
номер НОМЕР_1, 2007 року випуску
та 24 березня 2010 року SUZUKI GRAND VITARA,
державний номер НОМЕР_2, 2008 року
випуску. Обидва автомобіля були
зареєстровані за відповідачем.
Автомобілем TOYOTA AVENSIS користувалась
позивачка, автомобілем SUZUKI GRAND VITARA -
відповідач.

Також позивачка зазначила, що під час
спільного проживання однією сім'єю,
частину спільного бюджету було
заощаджено з 2004 року на банківських
рахунках, які були відкриті на ім'я
відповідача у банках ПАТ «УкрСиббанк»
(АТ «УкрСиббанк»), ПАТ «Укрсоцбанк» та
ПАТ «КБ Надра» у розмірі 4 636 496 грн. 46
коп.

Відповідач 18 липня 2012 року здійснив
відчуження автомобіля SUZUKI GRAND VITARA на
користь своєї матері, тоді як він був
придбаний під час проживання сторонами
однією сім'єю на спільні кошти сторін.
Про відчуження автомобіля відповідач
позивачку не повідомив та не отримав
згоди на це.

Після уточнення позовних вимог
позивачка просила суд встановити факт
проживання її однією сім'єю з ОСОБА_2
без шлюбу з 01 січня 2004 року до
реєстрації шлюбу 04 березня 2011 року;
визнати спільною сумісною власністю
подружжя наступне майно: трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_3; двокімнатну квартиру
АДРЕСА_2; автомобіль TOYOTA AVENSIS, державний
номер НОМЕР_1, 2007 року випуску,
автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, державний номер
НОМЕР_2, 2008 року випуску; грошові кошти у
сумі 4 636 496 грн. 46 коп. Просила
змінити спосіб поділу майна, виділити в
натурі та визнати за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_3,
ринковою вартістю 450 тис. грн.;
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, ринковою
вартістю 400 тис. грн.;
автомобіль TOYOTA AVENSIS, державний номер
НОМЕР_1, 2007 року випуску, ринковою
вартістю 126 928 грн. 84 коп. Всього
загальною вартістю - 976 928 грн. 84 коп.
Відповідачу залишити майно у вигляді
грошових коштів у сумі 4 636 496 грн. 46 коп.
та врахувати до майна відповідача
ринкову вартість автомобіля SUZUKI GRAND
VITARA, державний номер НОМЕР_2, 2008 року
випуску, яка складає 151 627 грн. 21 коп.
Також позивачка просила стягнути з
відповідача на її користь 1 905 597 грн. 42
коп., у тому числі 12 349 грн. 19 коп. у
рахунок компенсації - 1/2 різниці між
ринковою вартістю автомобілів SUZUKI GRAND
VITARA, та автомобілю TOYOTA AVENSIS та 1 893 248 грн.
23 коп. у рахунок компенсації - 1/2
різниці між вартістю майна у вигляді
грошових коштів, які позивачка просила
залишити відповідачу та вартістю
нерухомого майна, яке вона просила
виділити їй.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 18 березня 2014 року позов
задоволено частково. Встановлено факт
проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 28 травня
2009 року до реєстрації їхнього шлюбу 04
березня 2011 року; визнано спільною
сумісною власністю подружжя квартиру
АДРЕСА_2 та автомобіль SUZUKI GRAND VITARA,
державний номер НОМЕР_2, 2008
року випуску; визнано за ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині
кожному квартири АДРЕСА_2; визнано за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2
частині кожному автомобілю SUZUKI GRAND VITARA,
державний номер НОМЕР_2, 2008 року
випуску; у задоволенні решти позовних
вимог відмовлено. Знято арешти,
накладені ухвалою Ленінського
районного суду м. Харкова від 20
листопада 2012 року на автомобіль ТОУОТА
АVЕNSІS, 2007 року випуску та
ухвалою Ленінського районного суду м.
Харкова від 21 грудня 2012 року
на квартиру АДРЕСА_3, та 1/2 частини
квартири АДРЕСА_2, які належать на праві
власності ОСОБА_2; стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по
сплаті судового збору у розмірі 1 663 грн.
15 коп.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 12 червня 2014
року рішення суду першої інстанції у
частині встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та поділ сумісно
нажитого майна змінено, викладено
резолютивну частину в наступній
редакції. Встановлено факт проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з березня 2004 року до
березня 2011 року. У порядку поділу майна
визнано за ОСОБА_1 право власності на
автомобіль TOYOTA AVENSIS, державний номер
НОМЕР_1, 2007 року випуску. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію
12 349 грн. 18 коп. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Рішення
суду в частині зняття арешту та
стягнення витрат по сплаті судового
збору залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить вказані судові рішення
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_2 вказані судові рішення не
оскаржив.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи скарги про порушення норм
матеріального і процесуального права
безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відхилення касаційних скарг і
залишення оскаржуваних судових рішень
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК
України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 18 березня 2014 року у
нескасованій частині та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 12 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта