Єдиний унікальний номер 255/508/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4577/2014
Головуючий в 1 інстанції - Орєхов О.І.
Доповідач - Гапонов А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Гапонова А.В.,

суддів Халаджи О.В., Бугрим Л.М.,

при секретарі Баранчикову Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє
ОСОБА_2 на рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 17 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення надмірно
сплачених грошових коштів при
укладанні договору купівлі-продажу та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 17 квітня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення надмірно
сплачених грошових коштів при
укладанні договору купівлі-продажу та
моральної шкоди - задоволено частково.

З вказаним рішенням суду не погодилась
ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 та
подала апеляційну скаргу, яка разом з
матеріалами справи надійшла до
апеляційного суду Донецької області.

Не погодившись з рішенням суду,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, та просив
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 17 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги,
апелянт зазначив, що судом першої
інстанції було порушено норми діючого
законодавства, а саме ст. 212, 213 ЦПК
України, відмовивши у задоволенні
клопотання заявлене представник
відповідача про проведення експертизи
та виклик свідків, а також відмовив у
задоволенні клопотання про обов'язкову
явку позивача у судове засідання,
оскільки його представник не мав змоги
відповісти на всі поставлені йому
запитання, чим позбавив представника
відповідача можливості реалізувати
свої права. Крім того, суд першої
інстанції вважав доводи позовної заяви
встановленими на основі ст. 61 ЦПК
України. Однак це є безпідставним,
оскільки ні відповідачка, ні її
представник не визнали жодних
обставин, на які посилався позивач,
окрім самого підписання договору
купівлі продажу. Немає жодного
підтвердження та жодної підстави
вважати, що позивач сплатив хоч на
копійку більше суми, зазначеної у
договорі купівлі продажу квартири за
адресою: АДРЕСА_1. Також апелянт не
згоден з задоволенням вимог в частині
відшкодування моральної шкоди,
оскільки відсутній будь який
причинно-наслідковий зв'язок між
душевними хвилюваннями та спірними
правовідносинами. Отже, всі доводи
позивача, суд першої інстанції вважав
встановленими, хоча вони не були
доведені у судовому засіданні, не
встановлені оскільки суперечили іншим
матеріалам справи, а доводам
представника відповідача напроти, не
надав належної оцінки та залишив без
уваги.

В судовому засіданні Апеляційного суду
відповідачка ОСОБА_1 та її представник
доводи апеляційної скарги підтримали
та просили її задовольнити.

Від відповідачки ОСОБА_4 надійшла заява
про розгляд справи у її відсутність, в
якій вона зазначила, що ознайомлена з
апеляційною скаргою. Просить рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Позивач та його представники, будучи
належним чином повідомлені про день та
час розгляду справи до суду не
з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги в межах
апеляційного оскарження, апеляційний
суд вважає, що скарга задоволенню не
підлягає, а оскаржуване рішення слід
залишити без змін, виходячи з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у вересні 2013 року між ОСОБА_3 та
власником квартири АДРЕСА_1 матір'ю та
донькою ОСОБА_4 була досягнута
домовленість про купівлю-продаж їх
квартири за 211867,00 грн. та 25.09.2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було укладено
попередній договір до договору
купівлі-продажу, зареєстрований за №
7130 приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5

У відповідності до п. 1 попереднього
договору від 25.09.2013 року сторони
зобов'язуються у строк до 1 жовтня 2013
року укласти договір купівлі-продажу
(основний договір) квартири АДРЕСА_2 на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Відповідно до п. 2.1. попереднього
договору від 25.09.2013 року продаж
зазначеної квартири буде вчинено за 211
867,00.

Згідно із п. 7 попереднього договору від
25.09.2013 року у забезпечення виконання
своїх обов'язків, Покупець сплатив
Продавцеві забезпечувальний платіж в
розмірі 211 867, 00 до підписання цього
договору. Забезпечувальний платіж
підлягає поверненню в день підписання
Основного договору. Сторони
встановили, що передбачений у цьому
пункті забезпечувальний платіж не є
одним із видів забезпечення виконання
зобов'язань, які передбачено ст. 546 ЦК
України, тобто не є неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, приймання,
завдатком.

Відповідно до п. 15 попереднього
договору від 25.09.2013 року зміст ст.ст. 209,
210, 635 ЦК України та ст.ст. 60-65 СК України
сторонам нотаріусом роз'яснено.

Встановлено, що зазначені попереднім
договором від 25.09.2013 року грошові кошти
були передані позивачем відповідачам
ОСОБА_1 та ОСОБА_4

28.09.2013 року між ОСОБА_3 (Покупець) з
одного боку та ОСОБА_4 та ОСОБА_1
(Продавці та Співвласники квартири) з
іншого боку було укладено договір
купівлі-продажу квартири, та
зареєстровано приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим № 7239.

У відповідності до п. 1 договору
купівлі-продажу від 28.09.2013 року
Продавці перебуваючи у здравому розумі
та ясній пам'яті, розуміючи значення
своїх дій та діючи добровільно,
продали, а Покупець, купив квартиру
АДРЕСА_1

У відповідності до п. 7 договору
купівлі-продажу від 28.09.2013 року продаж
квартири за домовленістю сторін
вчиняється за 211 867,00 грн. Зазначену
суму, Покупець передав, а Продавці
отримали повністю до підписання цього
договору пропорційно придбаним
часткам.

З попереднього договору від 25.09.2013 року
та договору купівлі-продажу від 28.09.2013
року вбачається, що вказані договори
підписані обома сторонами та
нотаріально засвідчені.

Також судом першої інстанції
встановлено, що на час укладання
основного договору купівлі-продажу
відповідачі ОСОБА_1 не повернули
позивачу забезпечувальний платіж в
розмірі 211 867 грн., який було позивачем
сплачено відповідачам на підставі
попереднього договору від 25.09.2013 року,
посилаючись на відсутність грошей, у
зв'язку з чим, позивач ОСОБА_3 вимушений
був ще раз внести грошові кошти у сумі
211 867 грн. на депозит нотаріуса,
оскільки це вимагав сам нотаріус, а до
того ж, діючим законодавством
передбачено, що розрахунки на суму
більше 150 000 грн. повинні проводитися
лише в безготівковій формі.

Внесення позивачем ОСОБА_3 грошових
коштів у сумі 211 867 грн. на спеціальний
рахунок нотаріуса підтверджується
наявною в матеріалах справи квитанцією
від 27.09.2013 року. (а.с. 26).

Між позивачем та відповідачем до
підписання основного договору
купівлі-продажу була домовленість, що
оскільки вони не можуть йому повернути
гроші за попереднім договором, то суму,
яку він вніс на депозит нотаріуса, вони
йому повернуть після підписання
основного договору.

Як вбачається з копій розрахункових
документів з каси банку 30.09.2013 року
відповідачки отримали по 105 933, 50
гривень кожна, загальну суму 211 867
гривень.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ч.1 ЦПК України,
апеляційний суд під час розгляду
справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ч. 1 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до уваги докази,
які не стосуються предмета
доказування.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Вважаючи, що відповідачка ОСОБА_4 позов
визнала у повному обсязі, а
відповідачка ОСОБА_1 не надала доказів,
що гроші, отримані в касі банку 30.09.2013
року дійсно були передані позивачу, суд
вважає доведеним факт отримання
відповідачами 30.09.2013 року 211 867 гривень
зайве сплачених за квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Крім того колегія суддів вважає
необхідним зазначити, що судом першої
інстанції зайве сплачені 211 867 гривень
були стягнуті з відповідачів
солідарно, але як вбачається з
розрахункових документів з каси банку
30.09.2013 року відповідачки отримали по 105
933, 50 гривень кожна, тобто повинні нести
не солідарну, а долеву
відповідальність.

Але враховуючи положення ч.1 ст. 303 ч.1
ЦПК України, в якій зазначено, що
апеляційний суд під час розгляду
справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, враховуючи, що зміна виду
відповідальності не була предметом
розгляду, колегія суддів вважає
недоцільним змінювати рішення суду з
цих підстав.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, що призвело або могло призвести
до неправильного вирішення спору.

Ухвалене судом рішення відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України, підстав для
його скасування за доводами
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303 - 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах
якої діє ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 17 квітня 2014 року
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді: