АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/3206/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/56/14
Головуючий у 1-й інстанції Волювач О. В.
Доповідач Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді : Пікуля В.П.,

суддів : Бондаревської С.М., Триголова
В.М.,

при секретарі: Ачкасовій О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 04
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Приватний нотаріус Лубенського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання майна спільною сумісною
власністю та його розподіл,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про визнання майна
спільною сумісною власністю та його
розподіл.

Вказував, що вони з відповідачкою з 1993
року по травень 2013 року проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У
цей період, у 2004 році за гроші ОСОБА_1
було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка
зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 Після
придбання квартири вони разом стали в
ній проживати. Оплату комунальних
послуг здійснював позивач. У травні 2013
року стосунки між сторонами
погіршилися і ОСОБА_2 почала вимагати
від позивача звільнити помешкання.

У позові ОСОБА_1 просить визнати
спільне проживання з відповідачкою
однією сім'єю без реєстрації шлюбу;
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю; визнати за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину спірної
квартири.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 04
листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та його розподіл -
відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на вказане
рішення, просить його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.
Вважає, що місцевим судом не враховано
всіх обставин по справі, порушено норми
матеріального і процесуального права

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін та
їх представників, перевіривши
матеріали справи у межах доводів
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Частинами 1,2 ст. 21 СК України визначено,
що шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у органі
державної реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Згідно з ст. 74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Як роз'яснено у п.20 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
№11 від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» при застосуванні ст. 74 СК
України, що регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Місцевим судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу СВЕ №843661 від
27.09.2004 року власником квартири АДРЕСА_1
є ОСОБА_2, яка на час купівлі вказаної
квартири в зареєстрованому шлюбі не
перебувала.

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_5,
він був власником квартири АДРЕСА_1. В
1999 році позивач ОСОБА_1 попросив у нього
дозволу на проживання у вказаній
квартирі разом з ОСОБА_2, на що він
погодився. В 2003 році ОСОБА_5 потрапив в
місця позбавлення волі, і саме тоді
через скрутне матеріальне становище
виникло питання про продаж квартири. До
нього у виправну колонію на короткі
побачення приїжджали ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
але всі питання щодо продажу квартири
обговорювались з позивачем. ОСОБА_5 для
продажу квартири оформив довіреність
на ім'я своєї матері. Хто заплатив гроші
за квартиру не пам'ятає. Коли в 2006 році
він звільнився з місць позбавлення
волі, то квартира вже була продана.

Згідно показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
батьків відповідачки, частину грошей
на купівлю та ремонт квартири дали
вони, а частину позичили. Вартість
квартири виплачували частинами. На
момент придбання квартири ОСОБА_2 з
ОСОБА_1 не проживала, а лише
зустрічалася.

Свідок ОСОБА_8 повідомила, що проживає
по сусідству з батьками відповідачки,
які у 2004 році позичили у неї 6000 грн. для
придбання квартири. Доки в придбаній
квартирі тривали ремонтні роботи
ОСОБА_2 проживала разом з батьками.

Згідно розписок на ім'я ОСОБА_9, матері
власника квартири, ОСОБА_2 сама провела
оплату вартості квартири, кошти від
продажу квартири ОСОБА_9 отримала саме
від ОСОБА_2 Справжність розписок
підтверджена ОСОБА_5, який в судовому
засіданні впізнав почерк матері.

Згідно даних довідки правління ЖБК
«Супутник» від 28.06.2013 року слідує, що
ОСОБА_2 в період з 25.03.1988 року по 23.03.2005
року проживала в квартирі своїх
батьків за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно паспортних даних ОСОБА_1,
останній зареєстрований у спірній
квартирі з 30.03.2005 року. А тому акт від
09.07.2013 року, складений депутатом
Засульської сільської ради Кадури А.М.
про те, що сторони проживали та були
зареєстровані у АДРЕСА_1 з 2004 року, на
увагу не заслуговує. Окрім того, Кадура
А.М. показав, що акт складався на
прохання позивача, перевірка як така не
проводилась.

Також не заслуговують на увагу доводи
ОСОБА_1 про те, що саме він здійснював
оплату комунальних послуг, оскільки
сам цей факт не робить його власником
квартири, окрім того, згідно наданих
ОСОБА_1 довідок, він проводив оплату
комунальних послуг у періоди, які не
охоплюють дату придбання спірної
квартири.

Оцінюючи протилежні покази свідків, як
зі сторони позивача, так і з боку
відповідачки, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_2
постійно проживала і була
зареєстрована в квартирі батьків по
АДРЕСА_3. Так, висновки свідків про
наявність між сторонами сімейних
відносин зроблені на підставі того, що
свідки бачили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за
адресою розташування спірної квартири,
іноді бачили, як сторони проводили
спільно дозвілля. Однак, вказані свідки
не повідомили обставини, які б
вказували на наявність між сторонами
сталих сімейних відносин на момент
придбання спірної квартири.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не було доведено,
що на момент придбання квартири між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю,
також не доведено того факту, що саме за
його кошти була придбана ця
нерухомість, місцевий суд вірно
прийшов до висновку про відсутність
підстав для визнання придбаної
відповідачкою квартири спільним
сумісним майном з позивачем.

При цьому, аналізуючи матеріали справи
колегія судів приходить до
переконання, що суд першої інстанції
всебічно, повно, об'єктивно та
безпосередньо дослідив докази, надані
сторонами по справі, та дав їм оцінку
відповідно до положень статті 212 ЦПК
України, зазначивши у мотивувальній
частині рішення мотиви, з яких він взяв
до уваги одні докази та відхилив
(віднісся критично) до інші, а тому
доводи апелянта щодо невірної оцінки
судом доказів у справі не ставлять під
сумнів правильність рішення суду
першої інстанції.

У апеляційній скарзі апелянт також
вказує на невідповідність висновків
суду обставинам справи, проте вказані
доводи апелянта не підтверджуються
матеріалами справи і не можуть бути
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції.

Так, невідповідність висновків суду
обставинам справи має місце у тих
випадках, коли суд на підставі
встановлених фактів зробив
неправильний висновок про
взаємовідносини сторін.

У справі що розглядається, з
урахуванням того, що суд прийшов до
обґрунтованого висновку про
недоведеність факту, що на момент
придбання квартири між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 склалися усталені відносини
притаманні подружжю, суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову, тобто
зробив висновок відповідно до
встановлених фактів.

Безпідставними посилання апелянта про
те, що суд розглянув позов про поділ
майна, про що мова не йшла взагалі та
відмовив йому у цьому, не розглянувши
інші позовні вимоги, оскільки із
рішення суду та матеріалів справи
вбачається, що суд розглянув справу у
межах заявлених позовних вимог,
зазначивши у вступній частині
узагальнене визначення предмету
позову, у описовій частині рішення суд
вказав зміст і підстави позовних вимог
відповідно до позовної заяви, а у
резолютивній частині чіткий висновок
про відмову у задоволенні позову.

Крім того, мотивувальна частина
рішення свідчить, що судом було
розглянуто спір саме в межах
визначених позивачем підстав та
предмету позову.

Отже, висновки суду відповідають
обставинам справи, узгоджуються з
нормами матеріального та
процесуального права, які судом
застосовані правильно, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків суду першої
інстанції.

За вказаних обставин підстави для
зміни чи скасування рішення суду
відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314,
319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 04
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
С.М. Бондаревска

В.М. Триголов

З оригіналом згідно

суддя
В.П. Пікуль