Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» про визнання недійсними
умов договору про надання послуг,
розірвання договору та повернення
сплачених коштів, за касаційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» на
рішення апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним вище позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» (далі -
ТОВ «Кредо-Центр»). Вимоги обґрунтовані
тим, що 13 березня 2013 року між
нею та відповідачем укладено договір №
004200 про надання послуг, предметом якого
є надання відповідачем системи послуг,
спрямованих на придбання позивачем
товару. Відповідно до умов вказаного
договору, відповідач зобов'язався
виконувати адміністрування об'єднання
клієнтів та вчиняти певні правочини,
які сприяють виконанню умов цього
договору, а саме: зареєструвати
договір, організувати оплату товару,
тощо. Відповідачем не було вчинено дій
на виконання умов вказаного договору,
товар переданий не був, тому вона
звернулася до відповідача із заявами
про розірвання договору та повернення
сплачених коштів, які відповідачем
залишено без відповіді. Пунктом 10.3
додатку № 2 до зазначеного договору
визначено, що при розірванні договору
ТОВ «Кредо-Центр» не
відшкодовує реєстраційний платіж,
комісійний платіж та адміністративні
витрати. Посилаючись на те, що такі
умови суперечать Цивільному кодексу
України, ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», оскільки
зазначені положення договору є
несправедливими, просила визнати
недійсним п. 10.3 додатку № 2 до договору
про надання послуг від 13 березня 2013
року № 004200, розірвати договір від 13
березня 2013 року № 004200, укладений між
нею та ТОВ «Кредо-Центр», та повернути
сплачені нею грошові кошти у розмірі 36
000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 вересня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 11 вересня 2013
року скасовано в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання недійсними умов договору про
надання послуг і повернення сплачених
коштів. Ухвалено в цій частині нове
рішення, яким вимоги задоволено.
Визнано недійсним п. 10.3 ст. 10 додатку № 2
до договору № 004200 про надання
послуг від 13 березня 2013 року,
укладеного між ТОВ «Кредо-Центр» та
ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Кредо-Центр» на
користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі
36 000 грн. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат. В іншій
частині рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 11 вересня 2013
року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредо-Центр»
просить скасувати рішення
апеляційного суду в частині
задоволення позовних вимог, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і залишити в силі в цій частині
рішення суду першої інстанції.

Судове рішення в частині відмови в
задоволенні вимог ОСОБА_3 про
розірвання договору від 13 березня 2013
року № 004200, укладеного між
нею та ТОВ «Кредо-Центр» не
оскаржується, тому в цій частині в
порядку ч. 1 ст. 335 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України) не переглядається.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 13 березня 2013
року між ТОВ «Кредо-Центр» та ОСОБА_3
укладено договір № 004200 про надання
послуг, предметом якого з згідно п. п. 1.1,
1.2 є надання компанією, яка діє від
свого імені в інтересах і за рахунок
клієнта, системи послуг, спрямованих на
придбання клієнтом товару, зазначеного
в додатку № 1 до цього договору. Клієнт
оцінює вигідність придбати товар за
попередньо накопичені ним кошти,
можливість отримання у власність лише
частково сплаченого майна з наступним
погашенням його залишкової вартості
протягом достатнього для клієнта
періоду часу з мінімальними
адміністративними витратами. Сторони
домовилися, що на день підписання
договору товар визначається
орієнтовною вартістю у зв'язку з тим, що
на період отримання товару його
вартість чи конкретне найменування
може бути змінено за погодженням
сторін. Орієнтовна вартість товару є
узгодженою сторонами ціною договору,
що відповідає погодженню істотних умов
договору. Разом із підписанням цього
договору клієнт визначає орієнтовну
вартість товару, яка становить 360 000 грн
(п. 1.3 договору) (а.с. 8).

На виконання умов договору 14 березня 2013
року ОСОБА_3 сплатила ТОВ «Кредо-Центр»
реєстраційний платіж у розмірі 36 000 грн,
що підтверджується квитанцією від 14
березня 2013 року № 28-1318 (а.с. 17).

10 квітня 2013 року ОСОБА_3 надіслано на
адресу ТОВ «Кредо-Центр» заяву, якою
вона повідомила про розірвання
договору від 13 березня 2013
року № 004200 та просила повернути
сплачену нею суму грошових коштів у
розмірі 36 000 грн. У відповідь на яку 24
квітня 2013 року ТОВ
«Кредо-Центр» надіслано лист,
відповідно до якого підтверджено заяву
про розірвання договору. У частині
вимог щодо повернення сплачених коштів
відповіді не надано.

Згідно з п. 10.3 зазначеного вище
договору при розірванні договору
товариство не відшкодовує клієнту
сплачені ним реєстраційний платіж,
комісійний платіж та адміністративні
витрати ні за яких умов.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову в частині
розірвання договору, суд першої
інстанції керувався положеннями
ст. ст. 651, 653, 901, 907 ЦК України та виходив
з того, що в судовому засіданні
встановлено факт розірвання договору
від 13 березня 2013 року № 004200 з
ініціативи позивача та відповідачем
підтверджено припинення зобов'язань за
договором з підстав його розірвання, а
тому дійшов висновку про відсутність
предмету спору в цій частині позову.

Із висновком суду першої інстанції в
цій частині погодився й апеляційний
суд.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні вимог про визнання
недійсним п. 10.3 додатку № 2 та стягнення
36 000 грн, сплачених на виконання умов
договору, апеляційний суд вважав, що
умови спірного пункту суперечать
положенням ч. 3 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», оскільки
порушують принципи добросовісності та
справедливості, призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін.

Такі висновки апеляційного суду
відповідають вимогам закону та
ґрунтуються на фактичних обставинах
справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Частиною 3 ст. 18 вказаного Закону
закріплено, які умови можуть бути
визнані несправедливими. Такими
умовами є, зокрема, надання можливості
продавцю (виконавцю, виробнику) не
повертати кошти на оплату, здійснену
споживачем, у разі відмови споживача
укласти або виконати договір, без
встановлення права споживача на
одержання відповідної компенсації від
продавця (виконавця, виробника) у
зв'язку з розірванням або невиконанням
ним договору.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним (ч. 5
ст. 18 Закону). Договір може бути визнано
недійсним в цілому, якщо зміна якогось
з положень зумовлює зміну інших
положень договору.

Відповідно до розділу «терміни та
визначення» додатку № 2 до укладеного
між сторонами договору, реєстраційний
платіж - це сума до оплати, що складає
відсоток, визначений у додатку № 1 до
даного договору, та покриває послуги
товариства з організації діяльності.

Згідно з додатком № 1 реєстраційний
платіж для ОСОБА_3 складає 10 % від
вартості товару - будівельних
матеріалів, вартість яких становить 360
000 грн, тобто 36 000 грн.

Встановлено, що послуги з придбання
зазначених матеріалів ТОВ
«Кредо-Центр» не надавалися, у зв'язку з
розірванням договору в добровільному
порядку.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про визнання недійсним п. 10.3,
оскільки положення останнього не
узгоджуються з вимогами ч. 3 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
щодо принципу добросовісності та
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін,
так як встановлюють право для
виконавця послуг у будь-якому випадку
не повертати реєстраційний платіж.

Крім того, оскільки договір про надання
послуг добровільно розірваний у квітні
2013 року, після сплати ОСОБА_3
реєстраційного платежу у розмірі 36 000
грн, остання відповідно до ч. 1 ст. 12, ст.
16 ЦК України обрала спосіб
захисту своїх прав щодо повернення
сплачених коштів - визнання пункту
договору недійсним у зв'язку з його
несправедливістю.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги
стосуються переоцінки доказів,
викладених в оскаржуваному рішенні, що
не відноситься до компетенції суду
касаційної інстанції, та не дають
підстав для висновку, що апеляційним
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова