АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7727/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Товариства
з обмеженою відповідальністю «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» про визнання недійсними
договору довічного утримання, договору
про надання послуг та стягнення коштів,

встановила:

Позивач ОСОБА_2 у вересні 2013 року
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_4, ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів», в якому просив:

- визнати недійсним договір довічного
утримання від 24 квітня 2009 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2;
стягнути з ОСОБА_4 на його користь 101816
грн. 13 коп.;

- визнати недійсним договір про надання
послуг від 24 квітня 2009 року, укладений
між ОСОБА_5. та ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів»;
стягнути з ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів» на
його користь 204000 грн.;

- стягнути з ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів» на
його користь відшкодування моральної
шкодив сумі 50000 грн.;

- стягнути з відповідачів на його
користь судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 через свого представника -
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
у повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Вказував, що суд першої інстанції не
прийняв до уваги та не надав належної
оцінки показам свідків ОСОБА_2 та
ОСОБА_6, покази яких послідовні, мають
логічний зв'язок з іншими матеріалами
справи. Крім того, свідки були
попереджені про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдиві покази, а тому не було
підстав не довіряти свідкам.

Також, обраховувати початок перебігу
строку позовної давності необхідно з
листопада 2012 року, коли позивач
дізнався, що його право порушується.
Вказував, що посилання суду першої
інстанції на відсутність клопотання
про поновлення строку позовної
давності є хибними зважаючи, що строк
позовної давності не є процесуальним
строком, а поновлення строку не є
способом судового захисту згідно ст. 16
ЦК України.

18 грудня 2012 року під час розгляду
справи про розірвання договору
довічного утримання ОСОБА_2 дізнався,
що ОСОБА_4 на утриманні ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» не перебував, під час
укладання договору був працездатний.
ОСОБА_2 свої обов'язки виконував
належним чином, а саме сплатив 60000 грн.
одноразово та сплатив щомісячно за
період з квітня 2009 до лютого 2013 року 27850
грн., за комунальні послуги - 12924 грн. 12
коп., за електроенергію 1041 грн. 01 коп., що
складає разом 101816 грн. 13 коп.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити; відповідач
ОСОБА_4 та представник відповідача ТОВ
«Центр допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, що з'явились
в судове засідання, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовував тим, що 24 квітня 2009 року
між ним та ОСОБА_4 був укладений договір
довічного утримання, за яким він
набуває у власність належну ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_1, а він, в свою чергу,
надає ОСОБА_4 утримання (догляд), у тому
числі забезпечення харчуванням,
одягом, необхідною допомогою,
включаючи і медичну, надає грошовий
еквівалент у розмірі 600 грн. щомісячно.
Крім того, ним сплачено одноразове
грошове утримання в сумі 60000 грн.

Укладенню договору довічного
утримання передував обман, а саме в
період лютого - квітня 2009 року він
звернувся до ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів» з
метою купити квартиру. Працівник
центру ОСОБА_7. стверджував, що ОСОБА_4
хворіє на цироз печінки і згідно
висновків лікарів помре протягом 6
місяців, таким чином обманувши його,
схилив до укладення договору довічного
утримання з ОСОБА_4 та оцінив свою
винагороду за послуги в сумі 33000
доларів США, які вимагав сплатити в
день укладення договору.

24 квітня 2009 року ОСОБА_7 шляхом обману
заволодів грошовими коштами в сумі 33000
доларів США, що еквівалентно 204000 грн.,
свої дії маскував під надання
консультаційно-інформаційної послуги,
згідно договору про надання послуг, від
написання розписки про отримання
коштів ОСОБА_7 ухилився.

Зважаючи на викладені обставини,
позивач уклав договір довічного
утримання та договір надання послуг на
невигідних умовах. Посилався на те, що
договір довічного утримання та договір
надання послуг містять значні недоліки
змісту. Поведінка учасників договору
до підписання, під час підписання та
після підписання договорів свідчить
про умисел не виконувати договірні
зобов'язання. При цьому посередник
обманював позивача стосовно істотних
умов договору, а саме: ціни, порядку
розрахунків, строку дії,
характеристики квартири, не надав
додатку до договору, платіжного
документу про отримання грошей.

Крім того, посилався на те, що ТОВ
«Центр допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» веде нечесну
підприємницьку практику, що вводить
споживача в оману і є підставою для
визнання договору про надання послуг
недійсним.

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції встановлено, що
договір довічного утримання від 24
квітня 2009 року укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, був підписаний особисто
сторонами договору та посвідчений
державним нотаріусом П'ятої Київської
державної нотаріальної контори
Войстрік О.В., зареєстрований в реєстрі
за № 7-734. За умовами договору ОСОБА_4
передає у власність ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_2
зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням ( доглядом)
довічно на умовах цього договору.

Крім того, 24 квітня 2009 року ОСОБА_2 було
укладено договір про надання послуг з
ТОВ «Центр допомоги та соціального
захисту пенсіонерів» в особі директора
Орєхової О.В., відповідно до умов якого
Агенція зобов'язується надати клієнту
консультативно-інформаційні послуги,
пов'язані з придбанням об'єкту
нерухомості - квартири , що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, за договором
довічного утримання ( догляду). Пунктом
5.1 договору передбачено, що вартість
послуг агенції складає 204 000 грн., і
включає оплату послуг та витрат,
понесених агенцією у зв'язку з
виконанням цього договору, а також
розрахунки між клієнтом і відчужувачем
за участі агента.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не доведено тієї обставини, що
оспорювані правочини вчинені ним під
впливом обману, навмисним введенням
позивача в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. Під
час розгляду справи не знайшов
підтвердження факт наявності в діях
відповідачів умислу на обман та сам
факт обману, про що також свідчать
умови оспорюваних договорів, які не
містять умов встановлення для позивача
будь-яких інших наслідків ніж ті, що
вказані в договорах.

Враховуючи, що позовні вимоги про
стягнення коштів, переданих на
виконання правочинів, є похідними
вимогами як правові наслідки
недійсності правочину, і залежать від
вирішення вимог про визнання договорів
недійсними, суд першої інстанції також
відмовив у їх задоволенні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
доказів, висновки суду щодо відмови у
задоволенні позовних вимог з тих
підстав, що вимоги є недоведеними,
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону. Норми
матеріального права у цій частині
відповідно до спірних правовідносин
застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній
скарзі позивача, є аналогічними його
обґрунтуванню позовних вимог і були
предметом перевірки суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (
ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Доводи апеляційної скарги полягають у
тому, що суд не надав належної оцінки
показам позивача, допитаного як свідка,
що обман , під впливом якого позивачем
були укладені обидва договори, полягає
у тому, що представники ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» повідомили неправдиву
інформацію про стан здоров'я ОСОБА_4, що
він хворіє на цироз печінки та помре
протягом ближчих 6 місяців. Крім того,
представники товариства приховували
від сторін договору домовленості про
сплату грошової винагороди за
посередництво та послуги, яких
фактично не надавали.

Проте такі доводи висновків суду
першої інстанції не спростовують,
оскільки визначальними обставинами
для визнання договору недійсним з
підстав, визначених ст. 230 ЦК України, є
введення в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, і застосування
обману стороною правочину.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229 ЦК
України обставини, які мають істотне
значення для визнання правочину таким,
що вчинений під впливом обману,
стосуються природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які істотно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Проте, як вбачається з преамбули
договору довічного утримання (
догляду), підписаного сторонами,
сторони уклали договір, діючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміючи значення своїх дій та
правові наслідки укладеного договору,
попередньо ознайомлені нотаріусом з
приписами цивільного законодавства, що
регулюють укладений ними правочин.

Пунктом 6 договору передбачено, що
ОСОБА_2 зобов'язався довічно утримувати
ОСОБА_4 Сторони домовились, що
утримання ( догляд), в тому числі
забезпечення харчуванням, одягом,
необхідною допомогою, включаючи
медичну, має грошовий еквівалент у
розмірі 600 грн. на місяць, які будуть
сплачуватись відчужувачу щомісячно.

Порядок сплати грошового утримання
визначений - щомісячно до 10 числа
поточного місяця поштовим переказом з
доставкою додому ОСОБА_4

Також визначено обов'язок набувача
сплачувати рахунки за комунальні
послуги та електроенергію, а також
передбачено одноразове грошове
утримання у розмірі 60 000 грн., яке ОСОБА_4
отримав від набувача перед
підписанням договору.

Пунктом 17 договору довічного утримання
визначено, що зміст статей 229, 230, 231, 232,
233, 234, 235, 334, 744-757 ЦК України нотаріусом
сторонам роз'яснено.

Таким чином, як вбачається зі змісту
договору, даних про стан здоров'я
ОСОБА_4, вказівки на обізнаність сторін
зі станом здоров'я відчужувача умови
договору довічного утримання не
містять, відтак, виходячи із правової
природи договору довічного утримання,
що була роз'яснена сторонам нотаріусом,
відсутні підстави вважати, що сторони
при укладенні договору визначали строк
його дії, який зумовлювався тяжкою
хворобою та незначною тривалістю життя
відчужувача.

Крім того, позивач, вказуючи на
застосування до нього обману,
посилається на те, що обман
застосовано працівниками ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів», тоді як стороною
договору довічного утримання є ОСОБА_4

Також судом першої інстанції правильно
не були прийняті до уваги доводи
позивача про те, що його введено в оману
представником товариства шляхом
ненадання довідки про стан здоров'я
ОСОБА_4, оскільки надання такої довідки
не є предметом договору на надання
послуг від 24.04.2009 року. Відповідно до
п.1.1 договору, його предметом є
зобов'язання агенції, тобто ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів», надати ОСОБА_2
консультативно-інформаційні послуги,
пов'язані з придбанням вищевказаного
об'єкта нерухомості за договором
довічного утримання ( догляду).

Пунктом 2.5 договору передбачено, що
агенція зобов'язується забезпечити
збір та підготовку документів,
необхідних до укладання договору
довічного утримання, провести
перевірку документів, наданих
контрагентом - відчужувачем, а також
сприяти організації укладання
договору довічного утримання і його
державної реєстрації.

Пунктом 7.1 договору визначено, що він
набуває чинності з моменту підписання
його сторонами та діє до отримання
ОСОБА_2 документів, що підтверджують
державну реєстрацію довічного
утримання.

З викладеного вбачається, що
результатом виконання послуг (надання
консультаційно-інформаційних послуг)
за договором про надання послуг від
24.04.2009 року сторони передбачили
укладений та нотаріально посвідчений
договір довічного утримання, за яким
ОСОБА_2 набуває у власність квартиру
АДРЕСА_1, та державна реєстрація права
власності позивача. Жодних даних про
те, на яких умовах має бути укладений
договір довічного утримання, умови
договору про надання послуг не
містять.

В пункті 5.1 договору про надання послуг
сторони визначили, що вартість послуг
агенції складає 204 000 грн., і включає
оплату послуг та витрат, понесених
агенцією у зв'язку з виконанням цього
договору, а також розрахунки між
клієнтом та відчужувачем за участі
агента.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони ( замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Таким чином, вартість послуг є
істотною умовою договору про надання
послуг.

Враховуючи, що договір про надання
послуг підписаний сторонами, слід
вважати, що сторони досягли згоди щодо
всіх істотних умов договору.

Доводи апелянта про те, що договір про
надання послуг має бути також визнаний
недійсним з тих підстав, що він
укладений на невигідних умовах, -
колегія суддів вважає
необґрунтованими і звертає увагу, що ця
підстава визнання правочину недійсним
є взаємовиключною до підстави,
визначеної позивачем за ст. 230 ЦК
України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Разом з тим, жодних доказів тяжких
обставин, визначених ст. 233 ЦК України,
що зумовили укладення позивачем
договорів на невигідних для нього
умовах - матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на ведення
відповідачем ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів»
нечесної підприємницької практики, що
вводить в оману його як споживача, з
огляду на ціну послуг 204 000 грн. та
використання назви товариства,
співзвучної з державною установою,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки, враховуючи
встановлені обставини справи,
вбачається, що ціна договору про
надання послуг була обумовленою
сторонами заздалегідь і погоджена між
ними, а обставини щодо ведення
нечесної підприємницької практики,
визначені ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» як підстава
для визнання договору про надання
послуг недійсним - позивачем не
доведені.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таким чином, колегія суддів вважає
законним і обґрунтованим висновок суду
першої інстанції про відсутність
передбачених законом підстав для
визнання недійсними укладених між
сторонами договорів.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції було
повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин у
вищевикладеній частині правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів вважає
таким, що зроблений з порушенням норм
матеріального права висновок суду
першої інстанції про необхідність
відмовити у задоволенні позову з
підстав пропуску позивачем строку
позовної давності.

Відповідно до ч.3 та 4 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.11 Постанови № 14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення», встановивши,
що строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Отже, за правилами ст. 267 ЦК України,
застосування наслідків спливу
позовної давності як підстава для
відмови у позові можливе лише у тому
випадку, якщо наявний факт порушення
прав позивача і його позовні вимоги є
обґрунтованими, але сплив відповідний
строк.

Таким чином, дійшовши правильного
висновку про безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання договорів
недійсними, суд першої інстанції
помилково зазначив як додаткову
підставу для відмови у позові про
пропуск строку позовної давності та
застосування наслідків його спливу.

За таких обставин оскаржуване рішення
суду необхідно змінити, виключивши з
мотивувальної частини рішення
посилання на ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України та
застосування наслідків спливу строків
позовної давності.

В іншій частині рішення необхідно
залишити без змін з вищевикладених
підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року - змінити,
виключивши з мотивувальної частини
рішення посилання на ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України та застосування наслідків
спливу строків позовної давності.

В іншій частині рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 01 квітня 2014
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: