У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 30 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 5 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 7 лютого 2008 року із
ОСОБА_3 укладено кредитний
договір, за яким остання отримала кошти
у розмірі 15 тис. грн зі сплатою 29 %
річних терміном до 5 лютого 2010 року.
На забезпечення виконання
позичальником зобов'язання за даним
договором 7 лютого 2008 року банком із
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були укладені
окремі договори поруки. Позичальник, як
і поручителі, належним чином не
виконували свої зобов'язання за
кредитним договором, допустили
заборгованість, яка станом на 8 лютого
2013 року склала 36 576 грн 61 коп.,
на вимоги не реагували.

У зв'язку з цим позивач просив суд
стягнути солідарно з позичальника та
поручителів вказану суму кредитної
заборгованості.

Рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від

30 вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 5 лютого 2014 року, позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» суму заборгованості за
кредитним договором від 7 лютого 2008
року у розмірі

36 576 грн 61 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення в
частині солідарного стягнення з неї на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»

суми кредитної заборгованості та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовити.

Інші відповідачі вказані судові
рішення не оскаржують, тому в силу
ч. 1 ст. 335 ЦПК України в
касаційному порядку судові рішення в
цій частині не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції
виходив із того, що позичальник
порушила умови кредитного договору,
допустила заборгованість, а тому має її
сплатити солідарно з поручителями.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши, що доводи апеляційної
скарги ОСОБА_5 є необґрунтованими.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає;
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, не
встановлені.

Судом установлено, що 7 лютого 2008 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за яким остання
отримала кошти у розмірі 15 тис. грн зі
сплатою 29 % річних терміном до 5 лютого
2010 року.

На забезпечення виконання
позичальником зобов'язання за даним
договором 7 лютого 2008 року ПАТ КБ
«ПриватБанк» із ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 були укладені окремі договори
поруки. Згідно п. 10 договорів поруки
вони діють до повного виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник, як і поручителі, належним
чином не виконували свої зобов'язання
за кредитним договором, допустили
заборгованість, яка станом на 8 лютого
2013 року, за розрахунком банку, склала 36
576 грн 61 коп.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони встановили як строк дії
кредитного договору, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням процентів за користування
кредитом, останній з яких підлягав
виконанню в строк до 5 лютого 2010 року.
Позов пред'явлено у квітні 2013 року.

Таким чином, погашення процентів за
користування кредитом визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів по погашенню процентів), що
входять до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з
ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення, і
визначається він роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами, а не
посиланням на подію, яка має настати.
Вказівкою на подію, яка має неминуче
настати, визначається термін - певний
момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення (ч. 2 ст.
251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про
припинення поруки після повного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором не
може вважатися встановленим сторонами
договору поруки строком припинення
поруки.

Так у п. 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
судам роз'яснено, що суд має
враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Як убачається із розрахунку кредитної
заборгованості з 6 січня 2009
року ОСОБА_3 не виконує взятих на себе
зобов'язань щодо сплати кредиту та
процентів за користування кредитом,
тому банк мав право звернутися з
вимогою до поручителів протягом шести
місяців, починаючи з дня порушення
позичальником умов кредитного
договору, тобто з 6 січня 2009 року, проте
з вимогою до позичальника та
поручителів звернувся 26 березня 2012
року, а з позовом до суду у квітні 2013
року, тому суд не дав оцінки тому, чи
надана ОСОБА_5 порука за прострочені
місяці не припинилася відповідно до
положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2012 року № 6-48цс11, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
вище положення закону уваги не звернув;
не встановив фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, дійсних прав і
обов'язків, які випливають з договору
поруки, та дійшов передчасного
висновку про залишення без змін
рішення міськрайонного суду в частині
задоволення позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_5

Крім того, апеляційний суд порушив
вимоги ст. 315 ЦПК України щодо мотивів, з
яких виходив при постановленні ухвали,
та обмежився лише посиланням на норми
матеріального права і узагальнюючою
фразою про законність та
обґрунтованість рішення
міськрайонного суду. Разом із тим, ч. 2
ст. 315 ЦПК України вимагає від
апеляційного суду зазначення мотивів
відхилення апеляційної скарги.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду про залишення без змін рішення
районного суду в частині задоволення
позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 5 лютого 2014 року в частині
позовних вимог публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко