Справа № 462/9335/12
Головуючий у 1 інстанції: Бориславський
Провадження № 22-ц/783/3316/14
Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

при секретарі - Івановій О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 25 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа -
ОСОБА_4 про виселення, та позовом
третьої особи, що заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5 про
виселення -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права
власності.

ОСОБА_5 звернулася із зустрічним
позовом до ОСОБА_2, просила виселити
відповідача із житлового будинку на
АДРЕСА_1, зобов'язати Залізничний
районний відділ ГУ ЛМС у Львівській
області зняти його з реєстраційного
обліку.

Третя особа ОСОБА_4 звернувся із
самостійним позовом щодо предмету
спору, просив усунути перешкоди в
користуванні власністю - належним йому
будинком на АДРЕСА_1, виселити
відповідача із житла та зняти його з
реєстрації.

Ухвалами Залізничного районного суду
м. Львова від 24.02.2014 року позовну заяву
ОСОБА_2 про визнання права власності,
зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 в
частині зобов'язання Залізничного
районного відділу Г'У ЛМС у Львівській
області зняти ОСОБА_5 з реєстраційного
обліку та позов ОСОБА_4 в частині
усунення перешкоди у здійсненні права
власності житловим будинком та зняття
відповідача з реєстраційного обліку
залишено без розгляду на підставі
поданих письмових заяв.

ОСОБА_5 і ОСОБА_4 зазначали, що останній
є власником житлового будинку на
АДРЕСА_1. ОСОБА_5 і ОСОБА_2 зареєстровані
в будинку. Вважали необхідним виселити
ОСОБА_2 із займаного ним житла на
підставі ст. ст. 317, 319 ЦК України, ст. ст.
157, 116 ЖК України, так як спільне
проживання в одному будинку із
відповідачем є неможливим унаслідок
систематичної антигромадської його
поведінки.

Оскаржуваним позови задоволено.
Ухвалено виселити ОСОБА_2 із житлового
будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, просить його
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовів ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 унаслідок невідповідності
висновків фактичним обставинам справи,
неправильного застосування норм
матеріального права. Зокрема зазначає,
що доводи позивачів про порушення ним
громадського порядку є бездоказовими,
позови обумовлені намаганням
колишньої дружини і її батька
позбавити його права на житло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_3 на
підтримання скарги, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на
її заперечення, перевіривши матеріали
справи, межі і доводи апеляційної
скарги колегія суддів приходить до
висновку щодо наявності підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що ОСОБА_4 є власником
будинку АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування від 30.12.1977 року, який
складається з трьох кімнат жилою
площею 45,10 кв.м. та однієї кухні. Будинок
розміщений на земельній ділянці 364,50
кв.м.

В будинку зареєстровані: ОСОБА_5, її
мати - ОСОБА_6, сестра і брат - ОСОБА_7,
ОСОБА_8 (відповідно), діти - ОСОБА_9 і
ОСОБА_10, колишній чоловік - ОСОБА_2.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано
10.10.2009 року.

На час розгляду справи судами у
спірному будинку проживає ОСОБА_2

Задовольняючи позови ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив із того,
що будинок належить на праві власності
ОСОБА_4, і оскільки спільне проживання
власника будинку, як і ОСОБА_5 з
відповідачем ОСОБА_2 унаслідок
триваючої антигромадської його
поведінки, раніше вжиті заходи
попередження і громадського впливу не
дали позитивних результатів, то
відповідача слід виселити без надання
іншого житла на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК
України.

Проте такий висновок не ґрунтується на
законі і не відповідає матеріалам
справи.

Встановлено, що ОСОБА_2 після укладення
шлюбу із ОСОБА_5 в 1999 році вселився у
спірний будинок за спільною згодою
усіх зареєстрованих у ньому членів
сім'ї власника будинку - ОСОБА_4 Власник
будинку також дав згоду на його
вселення у встановленому законом
порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України,
припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням.

Таким чином, за відсутності
відповідної угоди власника будинку з
ОСОБА_2 про порядок користування
приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК України),
розірвання у 2009 році шлюбу між ОСОБА_2 і
ОСОБА_5 та припинення сімейних відносин
із власником будинку не припиняє права
ОСОБА_2 користування житлом.

Не доведено матеріалами справи
систематичного вчинення ОСОБА_2
антигромадської поведінки, факт якої
суд першої інстанції вважав
встановленим.

Так, офіційне застереження ОСОБА_2 про
недопустимість вчинення насильства в
сім'ї, що убачається із постанови
Залізничного РВ ЛМУ УМВС України у
Львівській області від 18.0102010 року, яке
суд вважав систематичним порушенням
громадської поведінки, спростовано
вироком Залізничного районного суду м.
Львова від 02.11.2010 року, яким ОСОБА_2 був
виправданий за даним фактом.

Отже, за таких обставин наявність
постанови органу внутрішніх справ від
15.04.2009 року про відмову у порушенні
кримінальної справи щодо ОСОБА_2 та
притягнення до адміністративної
відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не
свідчить про систематичність
антигромадської його поведінки.

Відповідно до приписів ст.ст. 317, 319 ЦК
України право володіння, користування
та розпорядження майном складає зміст
права власності, яким власник
розпоряджається на власний розсуд.

Разом із цим слід зазначити, що
передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України
обмеження щодо виселення колишніх
членів сім'ї власника не є порушенням
права власності.

Таким чином колегія суддів не
убачає законних підстав для
задоволення позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_4
про виселення ОСОБА_2 без надання
іншого житла.

Окрім цього слід зазначити, що
матеріалами справи не встановлено, що
ОСОБА_2 зберігає за собою право на інше
житлове приміщення. Посилання
позивачів на таке право не відповідає
нормам житлового законодавства, адже
забезпечення житлових прав батьків
відповідача не є тотожним поняттям
щодо самого ОСОБА_2

Так як підстави для задоволення
позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не знайшли
свого підтвердження матеріалами
справи, на що вказує апелянт, а рішення
суду першої інстанції ухвалено з
порушенням норм матеріального права,
то його слід скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Керуючись ч. 2 ст. 307, п. п. 3, 4. ст. 309,
ст. 317 ЦПК України, колегія суддів-

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 25 лютого 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 та
позову третьої особи, що заявляє
самостійні вимоги щодо предмету спору -
ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_2 з будинку
АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий:

Судді: