АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4087/14 Справа № 410/482/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Красвітної Т.П., Михайловської С.Ю., при секретареві Глубоченку М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ФІДОБАНК на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2012 року за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ФІДОБАНК, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору застави майна,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ СЕБ Банк та ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним укладеного 26.12.2002р. між банком та ОСОБА_3 договору застави житлового будинку №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Посилався на те, що ОСОБА_3 не мала права без його згоди передавати у заставу будинок, оскільки він був їх сумісною власністю подружжя.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2012р. задоволено позов ОСОБА_2, ухвалено визнати недійсним договір застави будинку №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка від 26.12.2002р. та скасовано заборону його відчуження.

В апеляційній скарзі ПУАТ ФІДОБАНК, як правонаступник ПАТ СЕБ Банк просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за такими підставами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про недійсність договору застави будинку №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка від 26.12.2002р., суд першої інстанції посилався на їх доведеність.

Вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом першої інстанції справа призначалась до розгляду двічі - 5 та 23.03.2012р. При цьому судові повістки про дату та час кожного з призначеного засідання банку як відповідачу направлялись судом поштою. Відомостей про повідомлення відповідача банка іншим способом, крім зазначеного, матеріали справи не містять. Однак з повідомлень про вручення судових повісток вбачається, що перша з судових повісток фактично отримана банком 22.03.2012р., а друга 5.05.2012р. (а.с.1,16,17,34,35). Тобто, про жодне з вказаних судових засідань банк не був повідомлений належним чином у передбаченому ч.4 ст.74, ч.1 ст.76 ЦПК України порядку. У звязку з цим висновки суду першої інстанції щодо належного повідомлення банка про розгляд справи не відповідають ні фактичним обставинам, ні ч.1 ст.224 ЦПК України, як у заочному рішенні, так і в ухвалі того ж суду від 6.03.2014р. про відмову у його перегляді (а.с.91).

Рішення суду першої інстанції ухвалено судом у заочному порядку з порушенням норм процесуального закону, а тому у передбаченому ч.2 ст.303 ЦПК України порядку судом апеляційної інстанції досліджені не подані раніше банком з поважних причин та наведені вище письмові докази, які фактично спростовані не були.

Крім порушення норм процесуального закону судом першої інстанції допущені і порушення норма матеріального права. До спірних правовідносин, які виникли з укладення правочину у 2002 році, безпідставно застосовані судом норм ЦК України 2003р., який став діяти лише з 1.04.2004р.

З матеріалів справи вбачається наступне.

З договору кредиту №1/02 про надання кредитної лінії, укладеного 26.12.2002р. між АБ Факторіал-Банк та ТОВ Техагробуд, вбачається що від імені позичальника діяв генеральний директор товариства ОСОБА_2 У п.1.3 договору кредиту зазначено, що для забезпечення позичальником своїх кредитних зобовязань за цим договором прийнята застава нерухомого майна, про що укладено договір застави майна з майновим поручителем ОСОБА_3 (а.с.140-143). За п.1.1., 3.1.2. тристороннього договору поруки, укладеним 26.12.2002р між АБ Факторіал-Банк, позичальником ТОВ Техагробуд в особі директора товариства ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3, остання зобовязалась відповідати за виконання позичальником кредитних зобовязань та виступити його майновим поручителем (а.с.155,156).

26.12.2002р. між АБ Факторіал-Банк та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань ТОВ Техагробуд укладено та посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4, договір застави, предметом якого став будинок №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка Дніпропетровського району та області (а.с.10-14). Письмовою заявою, посвідченою підписом приватного нотаріуса ОСОБА_4 26.12.2002р., ОСОБА_2 надав згоду на заставу дружиною ОСОБА_3 придбаного у період зареєстрованого шлюбу житлового будинку №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка Дніпропетровського району та області. Особу ОСОБА_2, справжність його підпису та факт реєстрації шлюбу нотаріусом перевірено, про що зазначено з посиланням на відповідні документи (а.с.154).

Згідно укладеної 28.03.2003р. між АБ Факторіал-Банк та ТОВ Техагробуд в особі того ж директора ОСОБА_2 додаткової угоди також зазначається про укладення договору застави майна з майновим поручителем ОСОБА_3 (а.с.144). Разом з укладенням додаткових кредитних угод між між АБ Факторіал-Банк та ТОВ Техагробуд в особі того ж директора ОСОБА_2 укладались і відповідні угоди з майновим поручителем ОСОБА_3 (а.с.145-153).

Правонаступником АБ Факторіал-Банк став ПАТ СЕБ Банк, найменування якого змінено на ПУАТ ФІДОБАНК (а.с.15,74-81).

На час укладення зазначених кредитного та спірного договору застави і ОСОБА_3, і ОСОБА_2 були засновниками ТОВ Техагробуд (а.с.193,195).

Наведені письмові докази свідчать про те, що 26.12.2002р. ОСОБА_2 як співвласник надав свою згоду дружині ОСОБА_3 на заставу належного їм як подружжю житлового будинку №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка Дніпропетровського району та області з метою забезпечення кредитних зобовязань ТОВ Техагробуд, директором якого він був та безпосередньо укладав кредитний договір, договір поруки та додаткові договори. Оскільки подружжя ОСОБА_3 на час укладення спірного договору були засновниками товариства позичальника, то передача у заставу належного їм житлового будинку фактично здійснена за їх спільним рішенням. Ці ж докази свідчать, що про існування договору застави вказаного житлового будинку ОСОБА_2 знав саме з 26.12.2002р. Посилання ОСОБА_2 на те, що лише після ухвалення 3.12.2010р. Дніпропетровським райсудом Дніпропетровської області рішення про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку, він набув права вимоги відносно законності укладеного ОСОБА_3 договору застави будинку з приводу відсутності його згоди безпідставні, оскільки про належність будинку йому та ОСОБА_3 як подружжю він знав ще на час укладення вказаного договору 26.12.2002р.

Дійсною причиною звернення ОСОБА_2 з позовом про визнання договору застави майна недійсним вбачається факт прийняття рішення про звернення стягнення на це майно.

Так, 1.03.2005р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий напис про звернення стягнення житловий будинок №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка Дніпропетровського району та області на підставі договору застави майна від 26.12.2002р. (а.с.20,21). Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції від 5.03.2005р. накладено арешт на житловий будинок №15 по вул.Сонячна у с.Новоолександрівка Дніпропетровського району та області при примусовому виконанні виконавчого напису, вчиненого 1.03.2005р. нотаріусом про звернення стягнення на нього (а.с.31).

За вимогами ст.23КпроШС України при укладенні угоди одним із подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого з подружжя. У ч.2 вказаної статті передбачено, що для вчинення угод по відчуженню спільного майна подружжя, які вимагають обовязкового нотаріального посвідчення, згода іншого подружжя повинна бути виражена у письмовій формі. Проте укладення договору застави фактично не є розпорядженням майном подружжя.

Відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України Про заставу майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою усіх співвласників.

Таким чином, з врахуванням вказаних вимог закону, встановлені обставини свідчать, що при укладенні 26.12.2002р. ОСОБА_3 договору застави майна положень ч.1 ст.23 КЗпШ України та ч.1 ст.6 Закону України Про заставу щодо надання згоди ОСОБА_2, як співвласника майна, додержано. У звязку з цим підстав для визнання вказаного договору недійсним у передбаченому ст.48 ЦК України 1963р. порядку підстав немає.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ФІДОБАНК задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2012 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ФІДОБАНК, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору застави майна та зняття заборони відчуження предмета застави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді :