УХВАЛА

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до пансіонату
«Лазурний Збруч» про стягнення
заборгованості із заробітної плати,
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського
районного суду Рівненської області від
14 листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що з 1 травня 2008 року працює на
посаді юриста пансіонату «Збруч»
(після зміни назви - «Лазурний Збруч»)
із заробітною платою 4 205 грн. Пансіонат
«Лазурний Збруч» заробітну плату
виплачував нерегулярно та не у повному
обсязі. Уточнивши позовні вимоги,
позивачка просила стягнути з
пансіонату «Лазурний Збруч» на її
користь заборгованість із заробітної
плати за період з 1 червня 2008 року по 31
травня 2011 року у розмірі 141 264 грн. 36 коп.
та зобов'язати пансіонат подати до
управління Пенсійного фонду України
індивідуальні відомості про неї, як
застраховану особу за період її роботи
у пансіонаті з 1 травня 2008 року і по час
звернення до суду.

Справа слухалась неодноразово.

Рішенням Рівненського районного суду
Рівненської області від 14 листопада 2013
року позов задоволено частково.
Стягнуто з пансіонату «Лазурний Збруч»
на користь ОСОБА_3 заборгованість із
заробітної плати у розмірі 289,04 грн та
12600 грн середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.
Зобов'язано відповідача подати до
управління Пенсійного фонду України за
встановленою підвідомчістю
індивідуальні відомості про
застраховану особу - ОСОБА_3 за період
роботи з 01 серпня 2008 року по 31 травня 2011
року та за час виконання роботи за
цивільно-правовими угодами. В
задоволені решти вимог відмовлено,
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 10 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції
змінено. Зменшено розмір стягнення
середнього заробітку при звільненні із
12600 грн до 2984,40 грн.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права,
просить скасувати судові рішення і
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані рішення вказаним вимогам
не відповідають.

Так, судами встановлено, що наказом від
30 квітня 2008 року № 5 ОСОБА_3 прийнята на
посаду юриста пансіонату «Лазурний
Збруч» із заробітною платою 1 050 грн., а
наказом від 31 грудня 2008 року № 45-к вона
звільнена з роботи, та задовольняючи
позовні вимоги, виходили із того, що
заборгованість відповідача перед
позивачем за вказаний період роботи на
підприємстві за трудовою угодою склала
289,44грн.

При цьому суди у порушення вимог ст. 10,
11, 60 ЦПК України не врахували
зазначених позивачем у позові та
відповідачем у запереченнях на позов
обставин.

Так, заперечуючи проти позову
відповідачем вказано на існування між
сторонами у спірний період як
правовідносин на підставі строкової
трудової угоди з 30 квітня 2008 року (наказ
про прийняття на роботу) по 31 грудня 2008
року (наказ про звільнення з роботи),
так і правовідносини на підставі
цивільно-правових угод, що діяли до та
після трудових відносин.

Врахувавши як доказ припинення
трудових відносин між сторонами спору
наказ від 31 грудня 2008 року № 45-к про
звільнена позивача з роботи, який
позивач не оскаржила, суди в порушення
ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України не надали цьому
доказу оцінку в сукупності із наданими
позивачем доказами продовження
трудових відносин: наказу від 8 липня 2011
року (а.с. 154,Т1) про скасування наказу
від 31 грудня 2008 року № 45-к з моменту
його видачі та наданої роботодавцем до
податкового органу звітності про
податковий розрахунок форми 1-ДФ за 4
квартал 2008 року без відмітки про її
звільнення в установленому порядку
(а.с. 51-53, Т1).

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

В порушення вказаних норм
процесуального права суди не дали
належної оцінки усім наданим як
позивачем так і відповідачем доказам,
які містять інформацію щодо предмета
доказування, а саме періоду існування
між сторонами спору правовідносин,
підставою яких є трудовий договір між
працівником і роботодавцем.

Згідно діючого трудового
законодавства України регулювання
оплати праці здійснюється на основі
державного та договірного регулювання.

Проте, встановивши, що між сторонами
існували також правовідносини
цивільно-правового характеру, суди не
зазначили доказів, якими підтверджені
вказані обставини, оскільки в
матеріалах справи відсутні будь-які
угоди про надання позивачем
відповідачеві юридичних послуг чи
виконання робіт у спірному періоді та у
оскаржуваних рішеннях про наявність
таких угод не зазначено.

За таких обставин, обставини щодо
перебування позивача у трудових
відносинах з відповідачем з 30 квітня 2008
року по 31 грудня 2008 року є
невстановленим, а відтак оскаржувані
судові рішення в частині визначення
заборгованості по заробітній платі не
можуть бути обґрунтованими, оскільки
заявлений до стягнення її розмір
залежить від строку дії трудових
відносин.

Крім того, на необхідність
встановлення і з'ясування вказаних
фактичних обставин, які є юридично
важливим, від яких залежить правильне
вирішення спору, було вказано в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 січня 2013 року, що місцевим
та апеляційним судами не було
враховано, а саме встановлення того, чи
між сторонами продовжувались трудові
відносини з підпорядкуванням
позивачки правилам внутрішнього
трудового розпорядку та отриманням
заробітної плати, виконанням трудових
функцій, відрахуванням податків як з
працівника, чи між сторонами наявні
цивільно-правові відносини з
виконанням умов договору про надання
юридичної допомоги.

Тому оскаржувані судові рішення в цій
частині підлягають скасуванню з
направленням справи до місцевого суду
на новий розгляд.

Не можуть бути визнані обґрунтованими
також висновки судів щодо вимог позову
про зобов'язання вчинити дії, а саме
подання відповідачем до управління
Пенсійного фонду України
індивідуальних відомостей про
застраховану особу за період роботи з
01.08.2008 року по 31.05.2011 року, оскільки
позивачем не зазначено, а судами в
порушення вимог ст. 214-215 ЦПК України не
встановлено, які саме індивідуальні
відомості про позивача, як
застраховану особу до Форми ОК-5 та на
підставі яких правових норм
зобов'язано подавати саме відповідача.
Судами не уточнено, що в цій частині
вимог є предметом спору: невиконання
відповідачем вимог п 1 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» взагалі; чи
щодо позивача, як застрахованої особи;
чи щодо відомостей, які були внесені, та
на яких підставах; які права та
інтереси позивача підлягають
захистові у такий спосіб.

За таких обставин рішення судів не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості і
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія касаційного суду звертає
увагу також на те, що відповідно до
позовних вимог (а.с. 1-4, Т1) та згідно із
заявами про збільшення розміру
позовних вимог від 17 березня 2011 року
(а.с. 20,Т1), від 27 квітня 2011 року (а.с. 78, Т1),
від 31 травня 2011 року (а.с.108-114,Т1) позивач
просила стягнути з відповідача на її
користь заборгованість по заробітній
платі та зобов'язати відповідача
вчинити дії щодо надання до управління
Пенсійного фонду України
індивідуальних відомостей про неї як
застраховану особу за період роботи з 01
серпня 2008 року по 31 травня 2011 року.
Вимоги щодо стягнення на її користь
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні позивач не
заявляла, оскільки заперечувала саму
обставину щодо її звільнення.
Задовольняючи ці вимоги місцевий суд
порушив ч. 1 ст. 11 ЦПК України, а
апеляційний суд вказаних порушень не
усунув, та змінюючи рішення місцевого
суду сам допустив порушення вимог ч. 1
ст. 303 ЦПК України, та зменшив розмір
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні. Таким чином,
суди не встановили предмет спору та
помилково розглянули вимоги, які у
позові заявлені не були.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 14 листопада 2013
року та рішення апеляційного суду
Рівненської області від 10 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О.
Писана