Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О., Оніпко
О.В.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю відповідачки
ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Костопільського районного суду від 6
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом виселення та звільнення
земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

19 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення та
звільнення земельної ділянки. В
обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що йому на праві власності
належать садовий будинок та земельна
ділянка НОМЕР_1 площею 0,0613 га, які
розташовані в садово-городницькому
товаристві масиву «Кам'яногір-ський» в
с. Кам'яна Гора Костопільського району.
Оскільки в садовому будинку без
правових підстав проживають
відповідачі та користуються його
земельною ділянкою, позивач просив суд
усунути перешкоди у користуванні
належною йому власністю шляхом
виселення відповідачів із садового
будинку та звільнення садової
земельної ділянки.

Рішенням Костопільського районного
суду від 6 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі позивач посилався на те, що 15
серпня 2005 року він купив у ОСОБА_4
садовий будинок, який розташований на
земельній ділянці НОМЕР_1 площею 0,0613 га
в с. Кам'яна Гора Костопільського
району Рівненської області
садово-городницького товариства
масиву «Кам'яногірський». Його право
власності на цю земельну ділянку
підтверджується державним актом серії
ЯД № 244305.

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 без будь-яких правових
підстав проживають у належному йому на
праві власності садовому будинку та
без його дозволу користуються
земельною ділянкою, на якій він
розташований.

Місцевий суд прийшов до помилкового
висновку про те, що ним не надано
доказів протиправного користування
відповідачами належною йому земельною
ділянкою, оскільки з постанови
Костопільського РВ УМВС України в
Рівненській області від 10 вересня 2012
року про відмову в порушенні
кримінальної справи вбачається, що
ОСОБА_1 разом із своєю дочкою ОСОБА_3
проживають у будинку, який знаходиться
на його земельній ділянці, та
користуються цією земельною ділянкою,
з приводу чого між ними виникають
непорозуміння.

Крім того, при вирішенні даної справи,
місцевий суд помилково застосував до
спірних правовідносин положення ЖК
України. Пред'явлені ним позовні вимоги
підлягали задоволенню з підстав, що
передбачені ст. ст. 319, 321 і 391 ЦК України
та ст. 152 ЗК України.

Покликаючись на ці обставини, позивач
рішення місцевого суду вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення його вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
частковим зміні та скасуванню з
ухваленням у справі апеляційним судом
нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог про усунення перешкод у
користуванні садовим будинком шляхом
виселення відповідачів, місцевий суд
вірно виходив з того, що позивач не є
власником спірного садового будинку,
що підтверджується як рішенням
Апеляційного суду Рівненської області
від 7 вересня 2010 року, яке набрало
законної сили й яким ОСОБА_2 відмовлено
у задоволенні його вимог про визнання
права власності на спірний садовий
будинок (а. с. 29-30), так і іншими
матеріалами даної справи.

Проте відмовляючи у задоволенні цих
позовних вимог, суд першої інстанції
помилково керувався при цьому нормами
житлового законодавства та при цьому
не врахував, що будь-який садовий
будинок до житлових будинків не
відноситься і призначений лише для
літнього (сезонного) використання. Крім
того, з рішення Костопільського
районного суду від 2 липня 2013 року
вбачається, що спірний садовий будинок
до цього часу не введений в
експлуатацію й є самочинним
будівництвом (а. с. 59-60), а сам позивач,
пред'являючи даний позов, на норми
житлового законодавства у своїй
позовній заяві взагалі не посилався,
через що його позовні вимоги в частині
«виселення» підлягали уточненню (а. с.
3-4).

У зв'язку з викладеним ухвалене
місцевим судом рішення підлягає
відповідній зміні.

Висновок суду першої інстанції про
недоведеність позивачем своїх вимог до
відповідачів про усунення перешкод у
користуванні належною на праві
власності спірною земельною ділянкою
не можна визнати обґрунтованим з таких
підстав.

Місцевим судом встановлено, що позивач
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки
НОМЕР_1 площею 0,0613 га, яка призначена
для ведення садівництва і знаходиться
на території Мащанської сільської ради
в складі садово-городницького
товариства масиву «Кам'яногірський»,
що в с. Кам'яна Гора Костопільського
району Рівненської області. Його право
власності на цю земельну ділянку
підтверджено державним актом серії ЯД
№ 244305 (а. с. 6-7).

На зазначеній земельній ділянці
знаходиться спірний садовий будинок,
який займають відповідачі.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України встановлено,
що власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин 4 і 5 ст. 373 ЦК
України власник земельної ділянки має
право використовувати її на свій
розсуд відповідно до її цільового
призначення. Власник земельної
ділянки може використовувати на свій
розсуд все, що знаходиться над і під
поверхнею цієї ділянки, якщо інше не
встановлено законом та якщо це не
порушує прав інших осіб.

Згідно зі ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, створювати
закриті водойми, здійснювати
перебудову, а також дозволяти
будівництво на своїй ділянці іншим
особам.

Статтею 391 ЦК України, в якій йдеться
про захист права власності від
порушень, не пов'язаних із позбавленням
володіння, передбачено, що власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач як власник земельної ділянки
дозволу на її забудову відповідачам
або іншим особам не давав, проти
користування відповідачами спірним
садовим будинком, який знаходиться на
його земельній ділянці й є самочинним
будівництвом, заперечує.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.
Крім того, суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Статтею 376 ЦК України, яка регулює
правовідносини, пов'язані із
самочинним будівництвом, визначено, що
якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання
права власності на нерухоме майно за
особою, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб, майно
підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок. На
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме
майно, яке самочинно збудоване на ній,
якщо це не порушує права інших осіб.
Особа, яка здійснила самочинне
будівництво, має право на
відшкодування витрат на будівництво,
якщо право власності на нерухоме
майно визнано за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій воно розміщене.

Таким чином, законом передбачено, що
якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання
права власності на нерухоме майно за
особою, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво на чужій
земельній ділянці, то відповідно до
правил ст. 376 ЦК України власник
(користувач) земельної ділянки має
право вимагати його знесенню особою,
яка здійснила чи здійснює таке
будівництво, або за її рахунок, чи
вправі пред'явити до такої особи позов
про визнання за ним як за власником
(користувачем) земельної ділянки права
власності на нерухоме майно, яке
самочинно було збудоване на його
земельній ділянці.

Таке розуміння ст. 376 ЦК України
узгоджується з роз'ясненнями, що
викладені у пунктах 17 та 19 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
статті 376 Цивільного кодексу України
(про правовий режим самочинного
будівництва)».

Проте позивач вимог до відповідачів
(які вважають себе власниками спірного
садового будинку, яке є самочинним
будівництвом) про його знесення чи про
визнання права власності на нього не
пред'явив.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту
свого порушеного права щодо належної
земельної ділянки не відповідає
способу захисту, що передбачений
законом, у зв'язку з чим його позовні
вимоги до відповідачів про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом звільнення земельної ділянки не
підлягають задоволенню саме з цих
підстав, а не з підстав, з яких
помилково виходив суд першої
інстанції, вважаючи ці вимоги
недоведеними.

З урахуванням викладеного рішення
місцевого суду в зазначеній частині не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України,
через що підлягає скасуванню.

Зважаючи на наведене та керуючись
ст.ст. 373, 375, 376, 391ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60,
303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Костопільського районного
суду від 6 листопада 2013 року частково
змінити, виключивши з його
мотивувальної частини посилання суду
на норми житлового законодавства.

Рішення Костопільського районного
суду від 6 листопада 2013 року в частині
відмови ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом звільнення земельної
ділянки за недоведеністю скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні цих позовних
вимог до відповідачів відмовити з
інших підстав.

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін, а подану апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: