Провадження №2/761/1666/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Кравець
Д.І.,

при секретарі:
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої
служби Шевченківського районного
управління юстиції у м. Києві,
Державної казначейської служби
України, Державної казначейської
служби у Шевченківському районі м.
Києва про стягнення майнової та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Відділу державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві, Державної
казначейської служби України,
Управління Державної казначейської
служби у Шевченківському районі м.
Києва про стягнення майнової та
моральної шкоди. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2007 року задоволено
його позов до Київської кредитної
спілки «Сенатек» про повернення
пайових внесків у розмірі 214 325 грн. 14
коп., на підставі якого 18 квітня 2008 року
судом також було видано відповідний
виконавчий лист № 2-2706. Постановою
Відділу державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві (надалі - ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві) від 15
травня 2008 року було відкрито виконавче
провадження № ВП 8171583 про примусове
виконання вказаного рішення.

Разом з тим, як пізніше дізнався
позивач, у травні 2008 року ухвалою
господарського суду м. Києва була
порушена справа № 15/933-б про
банкрутство Київської кредитної
спілки «Сенатек», про що також було
опубліковано в офіційному друкованому
засобі масової інформації «Урядовий
кур'єр» № 84 (3744) від 08 травня 2008 року.
Проте, здійснюючи провадження
виконавчих дій з розшуку майна
боржника, державний виконавець ВДВС
Шевченківського РУЮ м. Києва, на
порушення своїх обов'язків, не зупинив
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа у справі № 2-2706 та не
передав позивачу виконавчий лист для
того, щоб останній міг вчасно
звернутись до господарського суду м.
Києва з заявою про визнання останнього
кредитором у справі про банкрутство.

Крім того, позивач зазначає, що окрім
вищезазначеного порушення державним
виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у
м. Києві також було винесено
протиправну постанову про повернення
виконавчого листа позивачу, на
підставі п. 2 ст. 40 Закону України «Про
виконавче провадження» (надалі - Закон),
оскільки дана норма може бути
застосовувана лише, якщо проти
боржника не порушена справа про
банкрутство.

У зв'язку з зазначеним, позивач був
вимушений звернутись до суду зі
скаргою на бездіяльність державного
виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м.
Києві та відповідно до ухвали
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 жовтня 2010 року
бездіяльність державного виконавця
ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві та
його постанова про повернення
виконавчого листа позивачу були
визнані незаконними.

Таким чином, позивач зазначає, що
внаслідок незаконних та протиправних
дій державного виконавця ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві йому
було завдано майнову шкоду у розмірі 214
325 грн. 14 коп.

Крім того, через незаконні дії
державного виконавця ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві позивачу
було завдано окрім матеріальних
збитків також моральну шкоду, яку
позивач оцінює у розмірі 40 000 грн. 00 коп.

Так, позивач зазначає, що його моральна
шкода полягає у душевних і психічних
стражданнях та переживаннях,
викликаних втратою останньої
можливості у правовий спосіб повернути
свої кошти та позбавлення його права на
захист своїх інтересів з боку держави,
яка має бути гарантом його прав як
громадянина. Крім того, у позивача,
через неможливість повернути свої
кошти, почались погіршення стосунків з
членами своєї сім'ї, розлади зі
здоров'ям та з'явилось гнітюче відчуття
провини та боргу перед дружиною і їх
сином.

На підставі зазначеного та з
урахуванням зроблених уточнень до
позовних вимог, позивач просив
стягнути з Державного бюджету України
шляхом безспірного списання коштів
державного бюджету з єдиного рахунку
Державної казначейської служби
України на його користь майнову шкоду у
розмірі 214 325 грн. 14 коп. та моральну
шкоду у розмірі 40 000 грн. 00 коп., а також
судові витрати.

Представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4
в судовому засіданні позовні вимоги, з
урахуванням їх уточнень, підтримали в
повному обсязі та просили позов
задовольнити.

Відповідач - ВДВС Шевченківського РУЮ у
м. Києві у судове засідання свого
представника не направив, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, про причини неявки
представника суд не повідомив.

Представник відповідачів - Державної
казначейської служби України та
Державної казначейської служби у
Шевченківському районі м. Києва
Новіцька Л.О. проти задоволення
позовних вимог заперечувала і просила
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість.

Заслухавши пояснення представників
позивача та представника відповідачів
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно вимог ч. 2 ст. 87 Закону України
«Про виконавче провадження» збитки,
завдані державним виконавцем фізичним
чи юридичним особам під час проведення
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, встановленому
законом.

У судовому засіданні встановлено, що 18
квітня 2008 року Шевченківським районним
судом м. Києва видано виконавчий лист №
2-2706 про стягнення з Київської
кредитної спілки «Сенатек» на користь
ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 208 451
грн. 00 коп., судових витрат у розмірі 5 874
грн. 14 коп., а всього - 214 325 грн. 14 коп. (т. 1
а.с. 12).

15 травня 2008 року державним виконавцем
ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві
Дякон Н.М. було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження (ВП
№ 8171583) з виконання виконавчого листа №
2-2706, виданого Шевченківським районним
судом м. Києва 18 квітня 2008 року (т. 1 а.с.
13). Проте, 29 червня 2009 року по
виконавчому провадженню № 8171583 було
винесено постанову про повернення
виконавчого документа стягувачу, на
підставі п.п. 2, 5 ст. 40 Закону України
«Про виконавче провадження» (т. 1 а.с. 14).

Разом з тим, відповідно до ухвали
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 жовтня 2010 року судом було
визнано незаконною бездіяльність
державного виконавця ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві Дякона
Н.М. щодо невчасного прийняття
постанови про зупинення виконавчого
провадження ВП № 8171583 з виконання
виконавчого листа № 2-2706. Визнано
незаконною постанову державного
виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м.
Києві Дякона Н.М. від 29 червня 2009 року
про повернення позивачу виконавчого
листа № 2-2706 та зобов'язано ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві винести
вмотивовану постанову про зупинення
виконавчого провадження ВП № 8171583 з
виконання виконавчого листа № 2-2706 (т. 1
а.с. 10?11).

При цьому, у вказаній ухвалі судом
встановлено, що на момент винесення
державним виконавцем постанови про
відкриття виконавчого провадження від
15 травня 2008 року у газеті «Урядовий
кур'єр» № 84 (3744) від 08 травня 2008 року
була публікація про порушення
господарським судом м. Києва справи №
15/933-6 про банкрутство боржника
Київської кредитної спілки «Сенатек».
Однак, на порушення вимог п. 8 ст. 34
Закону України «Про виконавче
провадження» (в редакції чинній на час
вчинення виконавчих дій) та п. 6.2.
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/5, державний виконавець не зупинив
виконавче провадження та копії такої
постанови стягувачу, з роз'ясненням
права звернутися до господарського
суду з заявою про визнання його
кредитором, не надіслав.

Таким чином, у відповідності до ст. 61
Цивільного процесуального кодексу
України (надалі - ЦПК України)
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, звертаючись з даним
позовом до суду позивач, серед іншого,
зазначає, що оскільки державний
виконавець не зупинив виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа № 2-2706 та не передав позивачу
виконавчий лист для того, щоб останній
міг вчасно звернутись до
господарського суду м. Києва з заявою
про визнання останнього кредитором у
справі про банкрутство, йому було
завдано майнову шкоду у розмірі 214 325
грн. 14 коп.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного
кодексу України (надалі - ЦК Україні)
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується у повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Крім цього, згідно положень ст. 1173 ЦК
України шкода, завдана фізичній або
юридичній особі незаконними рішеннями,
дією чи бездіяльністю органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

У відповідності зі ст. 1 Закону України
«Про державну виконавчу службу»
державна виконавча служба входить до
системи органів Міністерства юстиції
України і здійснює виконання рішень
судів, третейських судів та інших
органів, а також посадових осіб
відповідно до законів України. Також, у
ст. 3 даного Закону визначені всі
органи, які входять до державної
виконавчої служби.

Відповідно до положень ст. 11 Закону
України «Про державну виконавчу
службу» шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави.

При цьому, за змістом п. 21 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 26
грудня 2003 року № 14 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» при розгляді позовів
фізичних і юридичних осіб про
відшкодування шкоди (збитків),
заподіяної діями (бездіяльністю)
державного виконавця, суди повинні
виходити з положень ст. 11 Закону N
202/98-ВР, ст. 86 Закону N 606-XIV і враховувати,
що в таких справах відповідачами
можуть бути відповідні відділи
державної виконавчої служби, в яких
працюють державні виконавці, та
відповідні територіальні органи
Державного казначейства України.

Таким чином, виходячи з аналізу вище
зазначених правових норм слід дійти
висновку, що юридичною підставою
відповідальності органу державної
виконавчої служби є заподіяння шкоди
юридичним чи фізичним особам у
результаті прийняття незаконних
рішень, вчинення неправомірних дій або
бездіяльності при здійсненні ними
виконань рішень судів, тощо.

При цьому, як роз'яснено у п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992 року № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи.

Таким чином, для наявності деліктної
відповідальності необхідна наявність
складу правопорушення: а) наявність
шкоди, б) протиправна поведінка
заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок
між шкодою та поведінкою заподіювача,
г) вина.

При цьому, під шкодою слід розуміти,
зменшення або втрату (загибель) певного
особистого чи майнового блага. Тобто,
зменшення або втрата майна потерпілого
тягне за собою виникнення майнової
шкоди і відповідно майнова шкода, це
зменшення або втрата (загибель)
майнового блага, а тому відшкодування
такої шкоди є видом цивільно-правової
відповідальності. Шкода може
відшкодовуватися у вигляді
відшкодування збитків та
відшкодування в натурі.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Тобто, під збитками розуміються
витрати, пов'язані з виправленням
пошкодженого майна, а в разі
неможливості виправлення (втрати) -
його дійсна вартість. Фактично збитки є
грошовим виразом майнової шкоди.

Отже, враховуючи зазначенні правові
норми, неотриманні позивачем кошти, у
зв'язку з неналежним проведенням
виконавчих дій, не можуть вважатися
збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і
не є майновою шкодою в розумінні
закону.

При цьому, слід зазначити, що згідно
вимог ч.ч. 1, 2 ст. 14 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
в редакції, чинній на час порушення та
розгляду справи про банкрутство
Київської кредитної спілки «Сенатек»,
конкурсні кредитори за вимогами, які
виникли до дня порушення провадження у
справі про банкрутство, протягом
тридцяти днів від дня опублікування в
офіційному друкованому органі
оголошення про порушення провадження у
справі про банкрутство зобов'язані
подати до господарського суду письмові
заяви з вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують. Вимоги
конкурсних кредиторів, що заявлені
після закінчення строку, встановленого
для їх подання, або не заявлені взагалі,
- не розглядаються і вважаються
погашеними, про що господарський суд
зазначає в ухвалі, якою затверджує
реєстр вимог кредиторів. Зазначений
строк є граничним і поновленню не
підлягає.

Відтак, наявність відкритого
виконавчого провадження, не зупинення
виконавчого провадження та не
направлення стягувачу (позивачу) копії
постанови з роз'ясненням права
звернутися до господарського суду з
заявою про визнання його кредитором в
порушення вимог п. 8 ст. 34 Закону України
«Про виконавче провадження» (в
редакції чинній на час вчинення
виконавчих дій) та п. 6.2. Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/5, жодним чином не перешкоджало
зверненню позивача до господарського
суду з відповідною заявою в порядку та
строки, визначені ст. 14 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

Крім того, з аналізу положень ч. 1 ст. 14
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» вбачається,
що документами, які підтверджують
пред'явлені до боржника вимоги, можуть
бути не лише виконавчі листи, видані на
підставі рішення суду, а й інші
документи, у тому числі належним чином
посвідчені копії рішень суду, тощо.

На підставі наведеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги в
частині стягнення з Державного бюджету
України шляхом безспірного списання
коштів державного бюджету з єдиного
рахунку Державної казначейської
служби України на користь позивача
майнової шкоди у розмірі 214 325 грн. 14
коп., є безпідставними і задоволенню не
підлягають.

Разом з тим, щодо позовних вимог
стосовно відшкодування моральної
шкоди слід зазначити, що відповідно до
положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Як уже зазначалося, згідно положень ст.
1173 ЦК України шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, дією чи бездіяльністю
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

У відповідності до вимог ст. 23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

В судовому засіданні встановлено, що
неправомірними діями державного
виконавця позивачу була заподіяна
моральна шкода. Однак, враховуючи усі
встановлені судом обставини по справі,
суд знаходить суму моральної шкоди в
розмірі 40 000 грн. 00 коп. занадто
завищеною, такою, що не відповідає
ступеню перенесених страждань, а тому
вважає за необхідне стягнути на
користь позивача моральну шкоду у
розмірі 5 000 грн. 00 коп.

При цьому, згідно положеннями п. 2 ст. 35
Порядку виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або боржників, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 3 серпня 2011 року № 845 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 30 січня 2013 року № 45), казначейство
здійснює безспірне списання коштів
державного бюджету для відшкодування
шкоди, заподіяної фізичним та
юридичним особам внаслідок незаконно
прийнятих рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, їх посадових
чи службових осіб під час здійснення
ними своїх повноважень.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов ОСОБА_1 до Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м.
Києві, Державної казначейської служби
України, Управління Державної
казначейської служби у
Шевченківському районі м. Києва про
стягнення майнової та моральної шкоди,
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує до стягнення з Відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві на користь позивача
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 235 грн. 95 коп., які сплачено
позивачем за подання позову до суду,
виходячи із суми позовних вимог, які
задоволено судом.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст.56, 129 Конституції України, ст.ст. 1,
3, 11 Закону України «Про державну
виконавчу службу», ст. 87 Закону України
«Про виконавче провадження», ст. 14
Закону України «ППро відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», ст.ст. 22, 23, 1166,
1167, 1173 ЦК України та керуючись ст.ст. 10,
11, 56-61, 64, 84, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна на користь
ОСОБА_1 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00
коп. шляхом безспірного списання
Державною казначейською службою
України зі спеціально визначеного
рахунку Державного бюджету України для
відшкодування шкоди, завданої органами
державної влади чи їх службовими
особами.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
на користь ОСОБА_1 судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 235 (двісті
тридцять п'ять) грн. 95 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасували, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

С у д д я: