АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5450/14 Справа № 181/149/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Категорія 55
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Михайловської С.Ю., Красвітної Т.П., при секретареві Глубоченку М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення заборгованості по виплаті додаткової заробітної плати та матеріальної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення: заборгованості по виплаті додаткової заробітної плати у сумі 97200грн., 32400грн. матеріальної допомоги та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Рішенням Межівського райсуду Дніпропетровської області від 16.04.2014р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення заборгованості по виплаті додаткової заробітної плати та матеріальної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Наказом від 27.12.2010р. №56-к ОСОБА_2 прийнятий на посаду юриста І категорії Дніпропетровського регіонального відділення Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (а.с.67). Згідно штатного розпису посадовий оклад юриста І категорії складав 5400грн. (а.с.27,71). Наказом від 31.12.2013р. №13-к ОСОБА_2 звільнено з посади з 8.01.2014р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.88).

Посилаючись на невиплату йому у весь трирічний період його роботи передбачених умовами Колективного договору щомісячної додаткової заробітної плати у сумі 97200грн. та 32400грн. щорічної матеріальної допомоги, ОСОБА_2 просив стягнути їх з відповідача разом з сумою середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Заперечуючи проти позову, установа посилалась на те, що п.4.1.4. Положення Про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Державної інноваційної фінансово-кредитної установи розміри надбавок і доплат до посадових окладів встановлюється дирекцією. Надбавка за інтенсивність праці та матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_2 не виплачувалась у звязку з відсутністю фінансової можливості (а.с.102-106,147-149,151).

ОСОБА_2 не заперечувалось отримання основної заробітної плати. Крім того, довідками установи підтверджено факт виплати ОСОБА_2 заробітної плати, відпускних, а також 2700грн. матеріального заохочення за підсумками роботи у І кварталі 2011 року та 1500грн. одноразової допомоги при народженні дитини (а.с.150,200).

Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини про відсутність передбачених законом підстав для стягнення вказаних грошових сум, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до ст.ст. 94,117 КЗпП України відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за їх недоведеністю.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про неправильність судового рішення безпідставні. Посилання в його апеляційній скарзі на недодержання роботодавцем обовязків, передбачених укладеним між трудовим колективом та адміністрацією Державної інноваційної фінансово-кредитної установи Колективним договором на 2011-2013 роки не можуть бути прийняті до уваги. Дійсно, згідно п.5.2.6. колективного договору адміністрація, нарівні з іншими видами оплати праці, зобовязувалась застосовувати додаткову заробітну плату у вигляді надбавок і доплат до посадових окладів, преміювання за основні результати діяльності установи з метою підвищення рівня стимулюючої ролі заробітної плати. За структурою заробітної плати, передбаченої п.5.1. колективного договору додаткова заробітна плата є винагородою за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, а також включає доплати, надбавки, винагороди, гарантійні і компенсаційні виплати, премії, повязані з виконанням виробничих завдань та функцій. Джерелом виплат на оплату праці працівників є доходи, одержані внаслідок фінансово-господарської діяльності установи в межах затвердженого фінансового плану установи. За п.5.2.7. колективного договору адміністрація, нарівні з іншими видами матеріальної допомоги, за наявності фінансових можливостей установи, також зобовязувалась проводити виплату щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення до основної частини щорічної відпустки та/або в кінці календарного року (а.с.113-133). Згідно п.4 ч.1 Переліку доплат, надбавок, винагород, гарантійних і компенсаційних виплат, премій, повязаних з виконанням виробничих завдань та функцій (додатку №5 до колективного договору) передбачено доплату у розмірі 0-50% посадового окладу робітника або фахівця за інтенсивність праці, яка встановлюється за напружену роботу, що забезпечує найбільшу продуктивність та інтенсивність роботи працівника в установі (а.с.55). З врахуванням вказаних положень колективного договору адміністрація могла застосовувати додаткову заробітну плату з метою підвищення рівня стимулюючої ролі заробітної плати та у разі одержання необхідних доходів внаслідок фінансово-господарської діяльності установи в межах затвердженого фінансового плану установи. За наявності фінансових можливостей установи адміністрація могла здійснювати і виплату щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення. Тобто, нарахування додаткової заробітної плати та матеріальної допомоги не було автоматичним обовязком роботодавця та залежало від субєктивних та обєктивних чинників, зокрема, від праці конкретного працівника понад встановлені норми, його трудових успіхів та винахідливості та від особливих умови праці та фінансової спроможності самої установи. Між тим, дирекцією установи рішення відносно нарахування ОСОБА_2 додаткової заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення не приймалось за відсутністю фінансової можливості, що підтверджено її відповідними звітами про фінансові результати (а.с.147-149). Не вважалось установою і того, що внаслідок виконуваної роботи ОСОБА_2 міг претендувати на додаткові виплати. Так, 2700грн. матеріального заохочення йому виплачено за підсумками роботи у І кварталі 2011 року. Пізніше, сумлінне виконання ОСОБА_2 службових обовязків заохочено роботодавцем лише оголошенням йому подяки (а.с.80). Факт виплати ОСОБА_2 1500грн. одноразової матеріальної допомоги при народженні дитини, на який він посилався в апеляційній скарзі не свідчить про наявність в установи фінансової можливості сплачувати йому постійно щомісячну додаткову заробітну плату та щорічну допомогу у розмірі двох посадових окладів. Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на ігнорування судом його клопотання про витребування доказів спростовується наявними у матеріалах справи довідкою відповідача (а.с.159,200). Фактично доказів порушення відповідачем умов колективного договору відносно ОСОБА_2, на які він посилався, матеріали справи не містять. Крім того, за п.9.2. колективного договору передбачено здійснення контролю за виконання його умов шляхом надсилання подання стороною, що виявила порушення договору, стороні, що порушила договір, із вказівкою усунути виявлене порушення. Проте ні матеріали справи, ні апеляційна скарга не містять доказів виявлення стороною колективного договору порушень при здійсненні роботодавцем оплати праці в частині нарахування додаткової заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення.

Таким чином підстав для скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М.

ОСОБА_3

ОСОБА_4