У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Харківської міської ради про
встановлення факту, що має юридичне
значення, та визнання права власності,
за касаційною скаргою Харківської
міської ради на заочне рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 15 листопада 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 20 лютого2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, просив встановити факт
проживання однією сім'єю більш п'яти
років з ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати за ним право
власності на 34/100 частини комунальної
квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування
після смерті ОСОБА_4

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
він перебував у шлюбі з матір'ю ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після
смерті дружини він продовжував
проживати у квартирі з дочкою померлої
дружини та фактично доглядав за неюдо
смерті, як за непрацездатним інвалідом
дитинства, вони спільно приватизували
68/100 частин спірної квартири. Інших
спадкоємців після смерті ОСОБА_4 немає.

Заочним рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 15
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 20 лютого 2014 року, позов
задоволено. Встановлено факт
проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, більше
п'яти років до часу відкриття спадщини.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
34/100 частини комунальної квартири
АДРЕСА_1, у порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_4

У касаційній скарзі Харківська міська
рада просить скасувати судові рішення
у справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
доведеності факту проживання ОСОБА_3 з
ОСОБА_4 однією сім'єю більше п'яти років
до часу відкриття спадщини та
відсутності в неї інших спадкоємців.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5, вони проживали разом однією
сім'єю з її дочкою ОСОБА_4 у квартирі
АДРЕСА_1 з березня 1979 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить право
спільної сумісної власності на 68/100
частини комунальної квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Як роз'яснено у п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», при вирішенні спору
про право на спадщину осіб, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини (четверта черга
спадкоємців за законом), судам
необхідно враховувати правила частини
другої статті 3 СК України про те, що
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Зазначений п'ятирічний строк повинен
виповнитися на момент відкриття
спадщини і його необхідно обчислювати
з урахуванням часу спільного
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю до набрання чинності цим
Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги
належать не лише жінка (чоловік), які
проживали однією сім'єю зі
спадкодавцем без шлюбу, таке право
можуть мати також інші особи, якщо вони
спільно проживали зі спадкодавцем,
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки, зокрема,
вітчим мачуха, пасинки, падчерки, інші
особи, які взяли до себе дитину як члена
сім'ї, тощо.

Встановлюючи факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 більше п'яти
років до часу відкриття спадщини, суди
виходили із встановлених обставин
справи, надали оцінку доказам у їх
сукупності.

Доводи касаційної скарги про
недоведеність ОСОБА_3 того факту, що він
дійсно проживав останні п'ять років зі
спадкодавцем однією сім'єю у розумінні
ч. 2 ст. 3 СК України є необґрунтованими
та спростовуються матеріалами справи.

Висновки судів у цій частині є
обґрунтованими та такими, що
відповідають нормам матеріального і
процесуального права, підстав для
скасування судових рішень у цій
частині не вбачається.

Не заслуговують на увагу доводи
касаційної скарги про відсутність
доказів про належність на праві
власності ОСОБА_4 34/100 частини
комунальної квартири АДРЕСА_1. Судами
першої та апеляційної інстанцій надана
належна оцінка свідоцтву про право
власності на житло від 27 травня 2008 року,
відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4
мають на праві спільної сумісної
власності 68/100 частин комунальної
квартири АДРЕСА_1.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», у разі смерті
співвласника приватизованого будинку
(квартири) частки кожного із
співвласників у праві спільної
власності є рівними, якщо інше не було
встановлено договором між ними
(частина друга статті 370, частина друга
статті 372 ЦК України). Частка померлого
співвласника не може бути змінена за
рішенням суду. Для оформлення права на
спадщину закон не вимагає рішення суду
про визначення частки спадкодавця.

Не можна погодитися з висновками судів
у частині визнання за ОСОБА_3 права
власності на 34/100 частини комунальної
квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_4 з огляду
на таке.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про
нотаріат» на майно, що переходить за
правом спадкоємства до спадкоємців або
держави, нотаріусом за місцем
відкриття спадщини видається
свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва провадиться у строки,
встановлені цивільним законодавством
України.

Згідно із ст. 69 Закону України «Про
нотаріат» нотаріус при видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом перевіряє факт смерті
спадкодавця, наявність заповіту, час і
місце відкриття спадщини, склад
спадкового майна.

Нотаріус також перевіряє коло осіб, які
мають право на обов'язкову частку в
спадщині.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», у разі відмови
нотаріуса в оформленні права на
спадщину особа може звернутися до суду
за правилами позовного провадження.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до повідомлення
Дванадцятої харківської державної
нотаріальної контори від 27 серпня 2013
року після смерті ОСОБА_4 заяви про
прийняття спадщини або про відмову від
спадщини до нотаріальної контори не
надходили, спадкова справа не
заводилась (а.с. 34). Зазначеному доказу
суди оцінки не дали.

Вимоги до ухвали апеляційного суду
встановлено ст. 315 ЦПК України.

Зазначеним вимогам судове рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду у
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

В апеляційній скарзі Харківська міська
рада посилалась на відсутність підстав
для визнання права власності в
судовому порядку з урахуванням того, що
ОСОБА_3 не звертався до нотаріальної
контори щодо оформленні права на
спадщину та відсутня відмова нотаріуса
в оформленні права на спадщину.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, у порушення вимог статей 303, 315
ЦПК України, не перевірив доводів
апеляційної скарги, в ухвалі не
зазначив конкретні обставини й факти,
що спростовують такі доводи, та дійшов
передчасного висновку про залишення
рішення суду першої інстанції у
частині позовних вимог про визнання
права власності без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, ухвала
апеляційного суду в частині позовних
вимог про визнання права
власностіпідлягає скасуванню, а справа
в цій частині направленню на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Харківської міської
ради задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 20 лютого2014 року у частині
визнання права власності скасувати,
справу в цій частині направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 20
лютого2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І.
Амелін

Т.П.
Дербенцева

С.О.
Карпенко

І.К.
Парінова