Провадження №2-п/127/203/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П. ,

при секретарі Коваленко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2013 року по цивільній справі №127/24488/13-ц, -

ВСТАНОВИВ:

02 грудня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, 3% річних ухвалено рішення, яким позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 08.09.2011 року в сумі 23 979,00 грн., 1275,12 грн. - 3% річних та 252,54 грн. судового збору.

01 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд зазначеного заочного рішення.

Сторони в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ст.231 ЦПК України неявка осіб, належними чином повідомлених про час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Вивчивши заяву та матеріали цивільної справи № 127/24488/13-ц, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту вказаної норми випливає, що скасування заочного рішення судом, який виніс рішення, можливе у випадку встановлення одночасно двох обставин: 1) відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин; 2) докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, про судове засідання, яке відбулося 02 грудня 2013 року, відповідач був особисто повідомлений 26.11.2013 року в порядку ч.6 ст.74 ЦПК України, про що міститься відповідний доказ в матеріалах справи. Про поважні причини з яких він не повідомив суд про свою неявку доказів суду не надав. Його твердження про знаходження за кордоном не може бути взято до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи він особисто отримував телефонограму та не був позбавлений можливості повідомити про причини неприбуття в судове засідання.

Окрім того, заявник не зазначив та не надав жодних доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Посилання заявника на ту обставину, що він отримував іншу суму коштів, в інший час та частину коштів повернув, крім власних тверджень жодним доказом не доводяться. Його посилання на можливі підтвердження позивача по справі є безпідставними, оскільки позиція позивача виражена шляхом предявлення позову про стягнення боргу за договором позики від 08.09.2011 року та наданими останнім доказами.

Щодо посилання заявника на застосування Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то дані твердження не є доказом по справі, а власним трактуванням поширення дії вказаного закону на правовідносини, які виникли між сторонами, тому не може бути підставою для скасування заочного рішення.

Заявнику слід звернути увагу, що вказаний закон встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, повязані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, а його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Враховуючи положення: ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає сферу дії цього Закону; ст.1, що містить вичерпний перелік субєктів, на яких поширюється дія цього Закону, та в якій наведено визначення фінансової послуги, вбачається, що сфера дії зазначеного Закону за субєктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; на фізичних осіб, які не є субєктами підприємницької діяльності. Відповідний правовий висновок зробив Верховний суд України в постанові №6-48цс12 від 30 травня 2012 року.

Щодо не зазначення в рішенні суду за яким курсом долара США здійснено розрахунок боргу та на який день, то вказані обставини не можуть бути підставою для скасування заочного рішення.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на відсутність двох підстав для скасування заочного рішення, суд приходить до висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 230-232 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2013 року по цивільній справі №127/24488/13-ц - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: