Справа № 336/9628/13-ц
Пр. № 2/336/281/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
приватного підприємства «МПП «Вибір»
про визнання правочину недійсним,
повернення майна, набутого за
недійсним правочином,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом,
який уточнив протягом судового
розгляду, про визнання недійсними
договору комісії, а також
купівлі-продажу автомобіля «Skoda Super B»,
2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

В уточненому позові (а. с. 78-80)
зазначив, що зазначений транспортний
засіб є предметом спільної сумісної
власності подружжя, оскільки набутий
під час перебування позивача у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_2, яка 16 січня 2013
року видала довіреність на право
вчинення кола дій з управління та
розпоряджання цим транспортним
засобом, в тому числі на право його
продажу, відповідачеві ОСОБА_4, який
доводився відповідачці зятем, та
ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_4 від імені
ОСОБА_2 30 січня 2013 року уклав з третьою
особою - приватним підприємством «МПП
«Вибір» договір комісії, за яким
доручив вчинити необхідні для продажу
даного транспортного засобу дії. В цей
же день приватне підприємство «МПП
«Вибір» як комісіонер вчинив
відчуження автомобіля на підставі
довідки-рахунку відповідачці ОСОБА_3
Всупереч вимог сімейного
законодавства про те, що подружжя
розпоряджається спільним сумісним
майном за взаємною згодою,
відповідачка ОСОБА_2 в особі свого
представника ОСОБА_4 передала без згоди
другого подружжя за оплатним договором
предмет спільної сумісної власності
подружжя відповідачці ОСОБА_3, яка
доводиться матір'ю відповідачеві
ОСОБА_4

У зв'язку з викладеним позивач
просить про визнання договорів комісії
та купівлі-продажу транспортного
засобу недійсними, про зобов'язання
ОСОБА_3 передати набуте майно ОСОБА_2

В судовому засіданні представник
позивача просить про ухвалення рішення
на користь свого довірителя.

Представник відповідачки ОСОБА_2 не
заперечує проти задоволення позову,
пояснивши, що його довірителька,
видаючи довіреність від 16.01.2013 року на
ім'я своєї доньки ОСОБА_5 та зятя ОСОБА_4,
керувалась бажанням передати належний
її сім'ї транспортний засіб у володіння
доньчиної сім'ї. Коли вона доручала
своїм представникам на підставі цієї
довіреності вчинення дій з
розпорядження автомобілем, її намірами
не охоплювалось відчуження авто
стороннім особам.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, належним
чином повідомлені про час та місце
вирішення справи, в судові засідання 23
травня та 25 червня 2014 року не з'явилися
з невідомих причин, що в силу ст. 169 ЦПК
країни зумовило вирішення справи в
їхню відсутність.

Протягом судового розгляду зазначені
особи заперечували проти задоволення
позову, обґрунтовуючи заперечення тим,
що подружжя ОСОБА_2, придбавши в грудні
2012 року-січні 2013 року новий автомобіль,
виказало намір продати «Skoda Super B».
ОСОБА_3 і її чоловік придбали цей
транспорт за 14000 доларів США, які
передали своєму синові ОСОБА_4 для
врученням сватам ще до отримання сином
довіреності. Про продаж транспорту
було достеменно відомо позивачеві,
який в особистому спілкуванні з
відповідачем не заперечував проти
отримання подружжям грошей. У зв'язку з
викладеним просять про залишення
позову без задоволення.

Представник відповідача - юридичної
особи, повідомленої у встановленому
порядку про судовий розгляд, - до суду
не з'явився. Заперечень відповідач не
надав.

У відповідності до ст. 169 ЦПК України
суд ухвалив про вирішення справи без
участі представника четвертого
відповідача.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, показання свідка
ОСОБА_6, з'ясувавши обставини справи і
перевіривши їх доказами, суд знаходить
позов таким, що підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач і ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому 15 травня
1982 року шлюбі (а. с. 14). Під час
перебування у шлюбі, а саме: 20 грудня 2006
року, подружжя набуло право власності
на автомобіль «Skoda Super B», 2006 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, власником якого зареєстрована
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу від
21.12.2006 року (а. с. 8).

Як випливає з нотаріально посвідченої
довіреності від 16.01.2013 року (а. с. 8),
ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_4, ОСОБА_3 бути
її представниками з питань
розпорядження належним їй автомобілем
«Skoda Super B», 2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям під час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них на мав
з поважних причин (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба і т. і.) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута під час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а за змістом ч. 1 ст.
61 СК України об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Виходячи з наведених положень
сімейного законодавства, все набуте
під час шлюбу майно незалежно від
фінансових внесків подружжя є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

У зв'язку з викладеним суд погоджується
з твердженнями позивача про те, що на
спірний автомобіль розповсюджується
режим спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно із ст. 65 СК України чоловік,
дружина розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним з
подружжя вважається, що він діє зі
згоди іншого подружжя. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Дружина, чоловік мають право на
звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як такого,
що укладений іншим з подружжя без її,
його згоди, якщо цей договір виходить
за межі дрібного побутового.

У зв'язку з викладеним суд вважає, що
розпоряджання одним з подружжя
предметом спільної сумісної власності
подружжя без згоди дружини, чоловіка є
таким, що суперечить вимогам закону,
дає підстави іншому з подружжя
звернутися до суду за захистом свого
права.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203
ЦК України. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, що приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України.

Як випливає з п. 7 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009
року, правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

За змістом п. 8 зазначеної постанови
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203, на
момент вчинення правочину.

Суд погоджується з твердженнями
позивача і його представника про те, що
договір з відчуження транспортного
засобу є договором, що виходить за межі
дрібного побутового, тому в силу
згаданих положень сімейного і
цивільного законодавства його
укладення потребує згоди другого
подружжя, а недотримання цих вимог
закону є підставою для кваліфікації
правочину недійсним як такого, що не
відповідає положенням закону.

Дійшовши висновку про необхідність
задоволення позову, суд виходить з
того, що при оцінці договору, який не є
дрібним побутовим, не можна виходити з
презумпції згоди другого подружжя,
тому факт узгодженості дій подружжя
має бути підтвердженим.

У зв'язку з викладеним суд знаходить
недоведеними твердження відповідачів
про те, що подружжя, передаючи
автомобіль, діяло за обопільною
згодою, так як вони не підкріплені
будь-якими фактичними даними.

Між тим сам факт звернення позивача до
суду з позовом про захист свого права
свідчить на користь того, що він не
погоджується з правочином, вчиненим
щодо спільного майна подружжя, без його
згоди.

Згідно із ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчиняти
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє, а за змістом ст. 238 ЦК
України правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами.

Таким чином, вчиняючи правочин,
спрямований на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків особи, яку представляють,
представник діє від імені цієї особи.

У випадку укладення договору комісії
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, укладаючи
договір комісії, представляв інтереси
відповідачки і від її імені вчиняв дії
з передачі майна на комісію, що
підтверджують як акт прийому-передачі
транспортного засобу, так і заява
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 про намір
продати транспортний засіб (а. с. 10,11).

Оскільки за змістом договору комісії
одна сторона зобов'язується за
дорученням другої сторони за плату
вчинити один або кілька правочинів від
свого імені, але за рахунок комітента,
тобто за своєю правовою природою
договір комісії є договором з надання
послуг, суд доходить висновку, що
відчуження транспортного засобу не є
наступним по відношенню до договору
комісії, а договір комісії є способом
відчуження автомобіля.

Так як ці дії призвані призвести до
настання єдиного наслідку - продажу
майна іншій особі, суд вважає, що
задоволення вимог позивача про
визнання недійсними і договору
комісії, і договору продажу як таких, що
поєднані єдиним умислом, не буде
суперечити вимогам цивільного
законодавства.

У зв'язку з викладеним суд вважає за
можливе застосувати реституцію і
зобов'язати набувача повернути майно,
набуте за недійсним правочином.

Визнаючи договір купівлі-продажу
автомобілю недійсним, суд виходить з
того, що цей правочин відповідно до
домовленості сторін втілений в певну
форму (довідки-рахунку серії ДПІ 3 915337
від 30.01.2013 року), що не суперечить
вимогам закону, тому не вбачає підстав
при визнанні недійсним цього договору,
визнавати недійсною і довідку-рахунок.

Так як відповідно до п. 8 «Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин…»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388,
державна реєстрації транспортних
засобів проводиться на підставі
документів, що посвідчують
правомірність придбання транспортних
засобів, а такими документами є,
зокрема, рішення суду про зазначення
юридичних чи фізичних осіб такими, що
вважаються власниками транспортних
засобів, суд вважає за можливе
задовольнити і вимогу позову про
визнання відповідачки ОСОБА_2
власником автомобіля «Skoda Super B»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 237, 239, 244, 245, 1011 ЦК
України, ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст.
10, 59, 88, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
приватного підприємства «МПП «Вибір»
задовольнити.

Визнати недійсним договір комісії від
30.01.2013 року, укладений між ОСОБА_2 в
особі ОСОБА_4 і приватним підприємством
«МПП «Вибір».

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля «Skoda Super B»,
2006 року випуску, кузов НОМЕР_2,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
від 30.01.2013 року, укладений між приватним
підприємством «МПП «Вибір» як
комісіонером та ОСОБА_3.

Визнати ОСОБА_2 власником автомобіля
«Skoda Super B», 2006 року випуску, кузов
НОМЕР_2, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_2
автомобіля «Skoda Super B», 2006 року випуску,
кузов НОМЕР_2, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1.

Рішення може бути оскаржено
до апеляційного суду Запорізької
області шляхом подання в суд першої
інстанції апеляційної скарги протягом
десяти днів після проголошення
рішення, а особами, які беруть участь у
справі, але не були присутні в залі
судового засідання під час
проголошення рішення, - в той же строк з
дня отримання копії рішення.

Суддя
О.В.
Щаслива