Справа № 202/875/14-ц
Провадження № 2/0202/2203/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2014 року
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська

в складі: головуючої судді Зосименко
С.Г.,

при секретарі Котула
А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Державної
установи «Дніпропетровська медична
академія Міністерства охорони здоров'я
України» про визнання незаконними
недоплати заробітної плати та
стягнення недоплаченої суми за
трудовим договором,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
відповідача про визнання незаконними
недоплати заробітної плати та
стягнення недоплаченої суми за
трудовим договором, в якому
посилається на те, що вона являється
доцентом кафедри фтизіатрії у
Державній установі «Дніпропетровська
медична академія Міністерства охорони
здоров'я України». Рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 14.11.2013 року було
встановлено, що заробітна плата
позивачки в травні 2013 року складала 5
365,03 коп. Виходячи з цього за період з
початку червня 2013 року по січень 2014
року позивачка мала отримати від
відповідача у якості прямих виплат
заробітної плати не менше 42 920,24 грн.
Однак, відповідач, всупереч вимогам
чинного законодавства, за вищевказаний
період виплатив позивачці лише суму у
розмірі 2 504 грн., недоплативши на
користь останньої 40 416,24 грн. Крім того,
Державною установою «Дніпропетровська
медична академія Міністерства охорони
здоров'я України» ОСОБА_1 не було
виплачено суму на оздоровлення у
розмірі одного місячного заробітку,
тобто 5 365,03 грн. Таким чином, загальна
сума заборгованості відповідача перед
позивачкою склала 45 781,27 грн. Просила
суд визнати незаконною фактичну
недоплату відповідачем позивачці
заробітної плати за період з 01 червня
2013 року по 31 січня 2014 року та стягнути з
відповідача на її користь суму у
розмірі 45 781,27 грн.

Представник позивачки в судовому
засіданні заявлені позовні вимоги
підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти заявлених вимог
заперечував, посилаючись на те, що
ОСОБА_1 працювала в ДЗ «ДМА МОЗ України»
з 29.12.2005 року. 17 жовтня 2013 року наказом №
811-о позивачка була звільнена з роботи.
З початку червня 2013 року по 27 серпня 2013
року відповідач всі свої зобов'язання в
частині виплати заробітної плати
виконав в повному обсязі, про що
свідчать бухгалтерські відомості.
Також позивачці була виплачена й сума
допомоги на оздоровлення у розмірі 100
відсотків від місячного посадового
окладу. Таким чином, позивачка навмисно
намагається ввести суд в оману,
достовірно знаючи, що всі необхідні
виплати, зі сторони відповідача
проведені. Просив у задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно наказу
Державної установи «Дніпропетровська
медична академія Міністерства охорони
здоров'я України» № 811-о від 17.10.2013 року
позивачку ОСОБА_1 звільнено з 27.08.2013
року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до відомостей
перерахування авансів, заробітної
плати працівникам ДЗ «ДМА МОЗ України»
вбачається, що позивачці ОСОБА_1
відповідачем було перераховано всі
необхідні виплати по заробітній платі,
а також сума допомоги на оздоровлення
(а.с. 33-34, а.с. 37-61).

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимогам вищевказаних норм
жодних належних доказів, які б
підтверджували факти, на які позивачка
посилається як на підставу своїх вимог,
суду не представлено.

Також суд не може прийняти до уваги
посилання позивачки у позові та
представника позивачки у судовому
засіданні на те, що позивачка на момент
подання позову являється доцентом
кафедри фтизіатрії у Державній
установі «Дніпропетровська медична
академія Міністерства охорони здоров'я
України». Заочне рішення
Індустріального суду м.
Дніпропетровська від 13 січня 2014 року,
яким наказ Державної установи
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
№ 811-о від 17.10.2013 року про звільнення
ОСОБА_1 визнано незаконним, на яке
посилається представник позивачки, не
містить вказівки щодо поновлення на
посаді позивачки та виплаті їй
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та негайного виконання рішення
суду. Крім того, дане рішення суду не
набрало законної сили. Як пояснив у
судовому засіданні представник
позивачки, вона до відповідача з
приводу негайного виконання рішення
суду не зверталася і до моменту подачі
даного позову на робочому місці не
з'являлася, тобто фактично весь цей час
не працювала.

Враховуючи викладене, а також те, що
заявлені позовні вимоги ОСОБА_1
спростовуються матеріалами цивільної
справи, поясненнями представників
сторін, суд не вбачає підстав у їх
задоволенні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд
вважає за можливе судові витрати
компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 115 КЗпП України, ст.ст.3,7,10, 57,58,59,60,61,88,
212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі протягом
десяти днів з дня винесення рішення
апеляційної скарги.

Суддя:
С.Г. Зосименко