У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«ПроАвто» про стягнення боргу за
договором зворотної фінансової
допомоги, за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «ПроАвто» до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «ПроАвто»
на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що з вересня 2009 року
він працював у товаристві з обмеженою
відповідальністю «ПроАвто» (далі - ТОВ
«ПроАвто») директором. 29 жовтня
2012 року з метою збільшення обігових
засобів для ведення господарської
діяльності товариством він уклав з ТОВ
«ПроАвто» договір про надання
поворотної фінансової допомоги, за
умовами якого передав відповідачу в
цей же день грошові кошти в розмірі 74
тис. грн, 31 жовтня 2012 року - у розмірі 48
тис. грн, а 2 листопада 2012 року - у
розмірі 77 100 грн, на строк до 31 грудня 2012
року. 23 листопада 2012 року його
звільнено з посади директора ТОВ
«ПроАвто», однак грошові кошти
повернуті не були.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив
суд, стягнути з ТОВ «ПроАвто» грошові
кошти за договором про надання
поворотної фінансової допомоги в
розмірі 199 100 грн та три проценти річних
від простроченої суми в розмірі 2 634 грн
67 коп.

У липні 2013 року ТОВ «ПроАвто»
звернулося до суду із зустрічним
позовом, посилаючись на те, що договір
про надання поворотної фінансової
допомоги підписано від імені
товариства головним бухгалтером
ОСОБА_4, яка діяла на підставі
довіреності від 29 жовтня 2012 року,
підписаної ОСОБА_3, як директором
товариства з одного боку, а з іншого -
ОСОБА_3, як фізичною особою, тому він не
відповідає вимогам, визначеним у ст. 203
ЦК України. Крім того, ОСОБА_3 не був
наділений повноваженнями на укладення
договору поворотної фінансової
допомоги,предметом якого є залучення
кредитних коштів товариством.

Ураховуючи викладене, ТОВ «ПроАвто»
просило суд визнати недійсним договір
поворотної фінансової допомоги від 29
жовтня 2012 року.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 18 лютого 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Стягнуто з ТОВ «ПроАвто» на
користь ОСОБА_3 борг за договором
зворотної фінансової допомоги від 29
жовтня 2012 року в розмірі 199 100 грн, три
проценти річних у розмірі 2 634 грн 67 коп.
та 2 018 грн на відшкодування сплаченого
судового збору. У задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ПроАвто»
просить оскаржувані судові рішення в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 скасувати, посилаючись на
порушення судами норм матеріального й
процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В частині зустрічного позову судові
рішення не оскаржуються, тому в силу
ст. 335 ЦПК України не
переглядається.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що ТОВ «ПроАвто» належним чином умови
договору поворотної фінансової
допомоги не виконані, грошові кошти
позикодавцю в строк та передбаченому
умовами договору порядку не повернуті,
а належних доказів на підтвердження
недійсності укладеного договору суду
не надано, тому борг за договором
підлягає стягненню. Також відповідно
до вимог ст. 625 ЦК України підлягають
стягненню й три проценти річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, оскільки до них суди
дійшли з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судом установлено, що 29 жовтня 2012 року
між ОСОБА_3, як фізичною особою
(позикодавець), з одного боку, та ТОВ
«ПроАвто» (позичальник), в особі
головного бухгалтера ОСОБА_4, що діє на
підставі довіреності № 1 від 29 жовтня
2012 року, з іншого боку, укладено договір
№ 29/10 про надання поворотної
фінансової допомоги, за умовами якого
передав відповідачу в цей же день
грошові кошти в розмірі 74 тис. грн, 31
жовтня 2012 року - у розмірі 48 тис. грн, а 2
листопада 2012 року - у розмірі 77
100 грн.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що
перерахування грошових коштів
здійснюється позикодавцем на поточний
рахунок позичальника частинами, у
межах суми 350 тис. грн, протягом терміну
дії договору.

Відповідно до п. 3.1, 3.2 договору
поворотна фінансова допомога підлягає
поверненню до 31 грудня 2012 року шляхом
перерахування грошових коштів на
вказаний у договорі особовий рахунок
позикодавця.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з квитанціями № 28 від 29 жовтня
2012 року, № 1 від 31 жовтня 2012 року, № 9 від
2 листопада 2012 року, внесені грошові
кошти за договором про надання
поворотної фінансової допомоги на
поточний рахунок ТОВ «ПроАвто» через
відділення № 923 АТ «УкрСиббанк» трьома
платежами в розмірі 74 тис. грн., 48 тис.
грн та 77 100 грн, а всього 199 100 грн.

Відповідно до Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затверджене постановою
Правління Національного банку України
від 15 грудня 2004 року № 637, у випадку
внесення грошових коштів на поточний
рахунок ТОВ «ПроАвто» через касу цього
підприємства ОСОБА_3 повинен був
отримати квитанцію до прибуткового
касового ордера (типова форма № КО-1).

Відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, суди не звернули уваги на
те, що у наданих ОСОБА_3 квитанціях на
підтвердження виконання ним свого
зобов'язання щодо передачі грошових
коштів підприємству платником
зазначений не ОСОБА_3, а
ТОВ «ПроАвто».

Зокрема, надані ОСОБА_3 квитанції не
містять підтвердження того, що грошові
кошти вносились за договором № 29/10 про
надання поворотної фінансової
допомоги від 29 жовтня 2012 року.

Таким чином, жодна з вищевказаних
квитанцій не є документом, який
підтверджує внесення ОСОБА_3 грошових
коштів на рахунок ТОВ «ПроАвто»,
оскільки в них зазначено, що саме ТОВ
«ПроАвто» вносить кошти на свій
рахунок.

Згідно зі ст. 97 ЦК України управління
товариством здійснюють його органи.
Органами управління товариством є
загальні збори його учасників і
виконавчий орган, якщо інше не
встановлено законом.

Так, директор є виконавчим органом
товариства.

Крім того, на квитанціях про внесення
грошових коштів зазначено платник ТОВ
«ПроАвто» через ОСОБА_3, тобто через
директора, що означає від імені
товариства.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 99 ЦК
України загальні збори товариства
своїм рішенням створюють виконавчий
орган та встановлюють його компетенцію
і склад. Виконавчий орган товариства
може складатися з однієї або кількох
осіб. Виконавчий орган, що складається
з кількох осіб, приймає рішення у
порядку, встановленому абзацом першим
частини другої статті 98 цього Кодексу.

Також пп. 4.9, 4.18.1 Статуту ТОВ «ПроАвто»
передбачено, що до виключної
компетенції загальних зборів
товариства віднесено прийняття рішень
з питань щодо залучення кредитів.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212
- 214, 315 ЦПК України суди на зазначені
обставини уваги не звернули, не
врахували наведені норми
матеріального права, не з'ясували чи
приймалось рішення загальних зборів
товариства щодо залучення кредитів та
дійшли передчасного висновку про
задоволення позову ОСОБА_3

За таких обставин рішення судів у
частині позовних вимог ОСОБА_3 не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «ПроАвто»
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18 лютого
2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3
до товариства з обмеженою
відповідальністю «ПроАвто» про
стягнення боргу за договором зворотної
фінансової допомоги скасувати, справу
в цій частині передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська