Провадження у справі 2/201/922/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Трещова
В.В. при секретарі - Горбатенко Д.К.

розглянувши за участю представників
сторін у відкритому судовому засіданні
в м.Дніпропетровську цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Державного
вищого навчального закладу
«Національний гірничий університет»,
ОСОБА_2, Акціонерного товариства
«Рембудтрест», про відшкодування
майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2014 року з Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ до Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська надійшла
вищезазначена цивільна справа на новий
розгляд, після скасування попередніх
рішень у справі.

Позивач та представник позивача в
позові та у судових засіданнях
посилалися на те, що 04 жовтня 2002 року
під час ремонтних робіт фасаду 10
корпусу НГУ України позивач отримав
невиліковну травму, після якої став
інвалідом 2 групи. Прокуратурою було
порушено кримінальну справу за фактом
смерті ОСОБА_3 і інвалідності позивача
стосовно відповідача ОСОБА_2, але
постановою суду до останнього було
застосовано амністію і справу закрито.
ОСОБА_2 працював головним інженером
академії (нині університет) і був
відповідальним за проведення
будівельних робіт, зокрема, на думку
позивача, і по учбовому корпусу № 10. На
думку позивача відповідач ОСОБА_2
допустив порушення трудового
законодавства і законодавства про
охорону праці, а тому відповідачі
повинні відшкодувати позивачу
матеріальну і моральну шкоду в межах
заявлених вимог. Позивач звернувся до
відповідачів з цим питанням, але
отримав негативну відповідь. Позивач
просив стягнути з відповідачів
матеріальну шкоду в сумі 11285 гривень та
моральну шкоду в розмірі 250000 гривень,
вважаючи, що таку шкоду спричинено
діями відповідачів.

Враховуючи вимоги викладені в
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, та те, що позивач
виконував роботи в межах підрядного
договору, укладеного між одним з
відповідачів та АТ «Рембудтрест»,
17.03.2014 року судом у якості
співвідповідача було залучено АТ
«Рембудтрест».

Позивач та його представник в
судових засіданнях позов підтримали з
підстав у ньому викладених.

Представник відповідача
ДВНЗ «Національний гірничий
університет» позовні вимоги не визнав,
пояснивши, що позивач у цього
відповідача ніколи не працював,
трудових відносин з ним цей відповідач
не мав. Нещасний випадок з позивачем
трапився не з їх вини, а тому і
відшкодовувати будь-яку шкоду вони не
зобов'язані, законних підстав для
задоволення вимог позивача на думку
представника немає. Ніяких інших
зобов'язань відносно позивача у цього
відповідача немає. Вважають позовні
вимоги безпідставними і просили в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
в судових засіданнях позов не визнали,
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість, Пояснили, що
будівельні роботи виконувалися в межах
підрядного договору, укладеного між
ДВНЗ «Національний гірничий
університет» та АТ «Рембудтрест» і
ОСОБА_2 не мав жодних повноважень
керувати цими будівельними роботами,
або організовувати їх та відповідати
за їх правомірне здійснення, оскільки
він не є співробітником АТ
«Рембудтрест», яке виконувало ці
роботи, та контролювало їх. Пояснили, що
позивач не перебував в трудових
відносинах з жодним з відповідачів, і
залучався до проведення цих робіт
виключно працівниками АТ
«Рембудтрест».

Представник відповідача АТ
«Рембудтрест» у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши сторони,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Стаття 15 ЦК України передбачає
право на захист цивільних прав та
інтересів: « 1. Кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2002
року під час ремонтних робіт фасаду
корпусу № 10 Національного Гірничого
Університету України (згодом академія,
зараз ДВНЗ «Національний гірничий
університет») позивач ОСОБА_1 отримав
травму, після якої став інвалідом 2
групи. Прокуратурою Жовтневого району
м.Дніпропетровська було порушено
кримінальну справу за фактом смерті
ОСОБА_3 і травмування позивача стосовно
відповідача ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 272 КК
України. Постановою Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська від
28 вересня 2010 року ОСОБА_2 звільнений від
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію» і провадження
по даній кримінальній справі було
закрито. Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
листопада 2010 року апеляція сторін
залишена без задоволення, а постанова
районного суду від 28 вересня 2010 року
залишена без змін. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 грудня 2011 року постанова
від 28 вересня 2010 року і ухвала від 17
листопада 2010 року залишені без змін.

Судом встановлено, що позивач
виконував роботи в межах підрядного
договору, укладеного між одним з
відповідачів - Національним Гірничим
Університетом України (згодом
академія, зараз ДВНЗ «Національний
гірничий університет») та АТ
«Рембудтрест». Вказане
підтверджується засвідченою копією
підрядного договору №70 (т.2 а.с.44-45).
Оригінал вказаного договору
неодноразово витребувався судом у
сторін справи, але сторонами так і не
було його надано з тієї причини, що він
фактично не зберігся у відповідача.

Оцінюючи надану позивачем трудову
книжку, суд приходить до висновку про
відсутність трудових відносин між
позивачем та відповідачем ДВНЗ
«Національний гірничий університет»,
оскільки в трудовій книжці позивача
відсутні жодні записи про це.

Оцінюючи критично, у сукупності з
іншими доказами у справі надані
відповідачем аркуші на бланках від
імені головного інженера
Національного гірничого університету
з написами «дозволяю роботу бригади
будівельників…» датовані 30.08.2002 року
та 13.09.2002 року суд приходить до
висновку, що вони не є належними та
достатніми доказами знаходження
позивача в трудових відносинах з
відповідачем ДВНЗ «Національний
гірничий університет» у тому числі на
час травмування позивача, оскільки, по
перше не містять П.І.Б. позивача, чи
взагалі будь яких згадок про нього, а по
друге, датовані іншими датами, які не
співпадають з датою травмування
позивача.

Встановлено, що ОСОБА_2 дійсно в 2002 році
працював в гірничій академії (зараз
ДВНЗ «Національний гірничий
університет»), але на момент
травмування позивача ніякого
відношення до будівництва та ремонту
учбового корпусу № 10 НГАУ не мав.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий
договір може бути безстроковим,
укладеним на певний термін,
встановлений за погодженням сторін,
або таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Відповідно до
ст. 21 КЗпП України особливою формою
трудового договору є контракт, що за
своєю правовою природою є письмовою
угодою між працівником та
роботодавцем, в якому строк його дії,
права, обов'язки і відповідальність
сторін (у тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін.

Із змісту ст. 21 КЗпП України витікає, що
для укладання трудового договору, у
тому числі і на умовах контракту,
необхідне волевиявлення двох сторін
працівника і власника або
уповноваженого ним органу. При
відсутності згоди хоча б однієї
сторони - договір не може бути
укладеним, а укладений - буде недійсним.
Порядок укладання трудових договорів
регулюється законодавством про працю,
зокрема ст. 21 КЗпП України. Згідно ч. 1
ст. 21 КЗпП України трудовий договір є
угодою між працівником і власником
підприємства, установи, організації, за
якою працівник зобов'язується
виконувати роботу, визначену цією
угодою, з підляганням внутрішньому
трудовому розпорядку, а власник
підприємства, установи, організації
або уповноважений ним орган
зобов'язується виплачувати працівнику
заробітну плату і забезпечувати умови
праці, необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Таким чином, суд приходить до висновку
про відсутність трудових відносин між
позивачем та відповідачем ДВНЗ
«Національний гірничий університет»,
оскільки доказів цього факту сторонами
справи не надано, а судом не
встановлено.

Твердження позивача про те, що
відповідач ОСОБА_2 в порушення
законодавства про охорону праці
допустив позивача до виконання робіт
на висоті по ремонту ізоляції стиків
панелей плит перекриття на висоті 15
метрів з застосуванням дерев'яною
люльки кустарного виготовлення без
засобів індивідуального захисту не
знайшли свого об'єктивного
підтвердження в ході розгляду справи.
Роботи по будівництву і ремонту
корпусу № 10 НГАУ на той час виконувало
АТ «Рембудтрест» згідно договору № 70
від січня 2002 року, який було укладено
між НГАУ в особі ректора Півняка Г.Г. і
генерального директора АТ
«Ремстройтрест» Браги В.П.

Вирішити питання щодо одержання
дозволу на початок роботи та види робіт
підприємства, діяльність якого
пов'язана з виконанням робіт та
експлуатацією об'єктів, машин,
механізмів, устаткування підвищеної
небезпеки, суду неможливо, оскільки на
даний час АТ «Рембудтрест»
ліквідовано, що підтверджується
витребуваним судом витягом з
державного реєстру.

Виконуючи вимоги ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
кримінальних та цивільних справ від 22
січня 2014 року щодо витребування
оригіналу підрядного договору, судом
було направлено відповідні запити
відповідачам, внаслідок чого з'ясовано,
що оригінал вказаного договору за
давністю не зберігся, відповідно до
листа №18-13/46 від 03.04.2014 року, тому суду
надано належним чином завірена його
копія для дослідження у судовому
засіданні.

Не знайшли свого підтвердження в ході
розгляду справи і твердження позивача
про те, що відповідач ОСОБА_2 в
порушення ст. 240 КЗпП України, не
уклавши з ним трудовий договір,
допустив позивача до роботи, оскільки
цей відповідач не займався прийомом
працівників чи залученням їх до роботи
по ремонту корпусу № 10 НГАУ, тому що
цими питаннями займалася підрядна
організація - АТ «Рембудтрест».

Відповідно до акту Територіального
управління Держнаглядохоронпраці
технічного розслідування групового
травмування на території НГАУ від 29
листопада 2002 року технічною причиною
групового травмування стала
недостатня надійність знаряддя
виробництва, а саме - використання в
роботі люльки кустарного виробництва,
організаційною причиною цього
групового травмування стало не
використання постраждалими ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 засобів захисту при роботі на
висоті: пояси, страхувальні канати,
шоломи. Вказаним актом не встановлено
вину відповідачів.

Надана позивачем довідка МСЕК свідчить
про його групу інвалідності з підстав
загального захворювання, а не через
травму, отриману на виробництві 04
жовтня 2002 року.

Частина 1 статті 237-1 КЗпП України
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим їм органом моральної
шкоди працівникові проводиться у
випадку, якщо порушення його законних
прав привело до моральних страждань,
втраті нормальних життєвих зв'язків і
жадають від його додаткових зусиль для
організації свого життя.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового
розгляду позивачем не було надано
належних доказів наявності моральної
шкоди та підтвердження факту
заподіяння позивачу відповідачами
моральних страждань.

Для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Вирішуючи вимоги позивача ОСОБА_1 до
Державного вищого навчального закладу
«Національний гірничий університет»,
ОСОБА_2, про відшкодування майнової та
моральної шкоди суд приходить до
висновку про їх безпідставність
оскільки факт порушення цими
відповідачами прав свобод чи інтересів
позивача не знайшов свого
підтвердження, жодних правових підстав
для задоволення позову судом не
встановлено, а позивачем не надано,
тому суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог до цих відповідачів у
повному обсязі.

Відповідно до вимог п.7) ч.1 ст. 205 ЦПК
України суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо ліквідовано
юридичну особу, яка була однією із
сторін у справі.

Вирішуючи вимоги позивача до АТ
«Рембудтрест», суд приходить до
висновку про необхідність закриття
провадження в частині вимог до цього
відповідача, оскільки, відповідно до
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців АТ «Рембудтрест» було
ліквідовано, дані про правонаступників
відсутні.

Оскільки позивач звільнений від сплати
судового збору по цій категорії справ,
а в задоволенні позову відмовлено,
судові витрати необхідно віднести за
рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державного вищого навчального закладу
«Національний гірничий університет»,
ОСОБА_2 про відшкодування майнової та
моральної шкоди - відмовити у повному
обсязі.

Провадження у справі в частині
вимог до Акціонерного товариства
«Рембудтрест» - закрити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська.

Головуючий: суддя