УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,
треті особи: Державна податкова
інспекція у Шевченківському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві,
Державна податкова інспекція у
Святошинському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві,
Міжрегіональне головне управління
Міністерства доходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників, про зобов'язання вчинити
дії; за зустрічним позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання правочину удаваним, за
касаційними скаргами публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» та Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 27 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит»), треті особи:
Державна податкова інспекція у
Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві, Державна
податкова інспекція у Святошинському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві, Міжрегіональне головне
управління Міністерства доходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників, про зобов'язання
вчинити дії, в якому, з урахуванням
уточнень, просили зобов'язати
відповідача у письмовій формі
спростувати повідомлення від 29 липня
2013 року № 22-243000/6777 в частині, яка
стосується прощення їх боргу у 2013 році
в розмірі 1 857 178, 31 доларів США та
зобов'язати банк повідомити органи
Міністерства доходів і зборів України
шляхом подання уточнюючого
податкового розрахунку по формі № 1ДФ
про те, що позивачі у 2013 році не
отримували додаткового блага у формі
прощення їх боргу ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит». В обґрунтування позову
зазначали, що уклали з банком кредитний
договір, який частково виконали. 29
липня 2013 року між ними та банком
укладено договір про врегулювання
спору, згідно з яким кредитний договір
було припинено за домовленістю сторін
із застосуванням принципу новації
договору. За цим договором вони
сплатили банку 500 тис. доларів США. Банк
тривалий час утримував нерухоме майно
під іпотечним обтяженням, не звертався
до суду, відмовлявся укладати
компромісний договір, внаслідок чого
їх нерухомість суттєво знецінилась.
Таким чином, вони навпаки зазнали
фінансових втрат, а не отримали
додаткових благ, як про це повідомив
банк податкові органи.

У березні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» пред'явило зустрічний позов до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину
удаваним, в якому просило визнати
договір про врегулювання спору від 29
липня 2013 року удаваним правочином,
оскільки насправді відбулася не
новація, а прощення боргу, посилаючись
на те, що за своєю економічною сутністю
цей договір передбачав саме прощення
боргу відповідачів на підставі ст. 605 ЦК
України.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 27 травня
2014 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4
задоволено.

Зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» у письмовій формі спростувати
повідомлення на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 від
29 липня 2013 року № 22-243000/6777 в частині, яка
стосується прощення боргу ОСОБА_3,
ОСОБА_4 у 2013 році в загальній сумі 1 857
178,31 доларів США.

Зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» повідомити Міністерство
доходів і зборів України шляхом
подання уточнюючого податкового
розрахунку за формою № 1ДФ про те, що
ОСОБА_3, ОСОБА_4 у 2013 році не отримували
додаткового блага у формі прощення
боргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

У задоволенні зустрічного позову ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданих касаційних скаргах ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та Державна
податкова інспекція у Шевченківському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві просять зазначені судові
рішення скасувати, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та задоволення
позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 не відповідають.

Частково задовольняючи позовні вимоги
та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції виходив із того, що кредитні
зобов'язання припинено за домовленістю
сторін про заміну первісного
зобов'язання новим (новація), а відтак
дії банку по направленню повідомлення
про прощення боргу та відповідно
отримання позивачами додаткового
матеріального блага суперечать
договору та вимогам чинного
законодавства. Підписуючи договір про
врегулювання спору, сторони не
обговорювали питання про прощення
боргу, а відтак підстави для визнання
цієї угоди удаваною відсутні.

Апеляційний суд залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції, виходив
із того, що зобов'язання за договором
про відкриття кредитної лінії від 28
березня 2007 року № 1840-руі-03-07 з усіма
додатковими угодами до нього
припинилися на підставі договору про
заміну первісного зобов'язання новим
зобов'язанням (новація), та дійшов
висновку про відсутність у кредитора
підстав для нарахування будь-яких
платежів, які передбачені умовами
цього договору та направлення
повідомлень про прощення боргу за
договором, який припинено. Умови ж
договору про врегулювання спору від 29
липня 2013 року (нове зобов'язання)
виконані у повному обсязі у день
укладення цього договору.

Проте погодитись з висновками судів
першої та апеляційної інстанцій в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4 не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
28 березня 2007 року між ПАТ «Банк
«Фінанси і кредит», ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір про відкриття
кредитної лінії № 1840-руі-03-07 на суму 145
тис. доларів США під 15 % річних строком
до 11 вересня 2008 року.

Надалі до зазначеного договору було
укладено вісім додаткових угод,
підписаних сторонами 28 серпня 2007 року,
11 вересня 2007 року, 18 лютого 2008 року, 16
травня 2008 року, 17 липня 2008 року, 25 липня
2008 року, 01 серпня 2008 року та 11 вересня 2008
року, якими змінено як розмір
відновлювальної кредитної лінії, так і
розмір відсотків за користування
кредитними коштами та строк повернення
цих коштів до 07 вересня 2010 року.

Сторони не заперечували отримання за
цими договорами коштів у розмірі 1 465
264,53 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань
за кредитним договором 28 березня 2007
року між ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит»
та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за
яким остання передала в іпотеку банку
земельну ділянку площею 0,1001 га, що
знаходиться у АДРЕСА_3.

Цього ж дня між ПАТ «Банк «Фінанси і
Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір
іпотеки, за яким останнім передано в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

18 лютого 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси
і Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір
іпотеки, за яким ОСОБА_4 передала в
іпотеку банку земельну ділянку площею
0,0786 га, знаходиться у АДРЕСА_2.

У період з 12 квітня 2007 року до 03 квітня
2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виплатили
банку 306 105 доларів США.

29 липня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси і
Кредит», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір про врегулювання спору, згідно
з яким сторони дійшли згоди про
врегулювання спору наступним шляхом:
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язуються
негайно після підписання договору
сплатити банку 500 тис. доларів США,
після внесення цієї суми сторони
відмовляються в майбутньому від
будь-яких цивільно-правових претензій
один до одного. Після сплати цієї суми
договір про відкриття кредитної лінії
від 28 березня 2007 року № 1840-руі-03-07 з
усіма додатковими угодами до нього
вважається припиненим за домовленістю
сторін із застосуванням принципу
новації договору. Цим же договором було
передбачено розірвання іпотечних
договорів (а. с. 58-60 т. 1).

Зазначені у цьому договорі суми
позивачами було сплачено.

Цього ж дня укладені договори між ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 та
між банком та ОСОБА_4 про розірвання
іпотечних договорів, а також банком
направлено позивачам повідомлення про
те, що відповідно до договору про
врегулювання спору банк здійснив
прощення боргу, а саме заборгованості
за основним боргом 820 864,53 доларів США та
за відсотками - 1 036 313,78 доларів США (а. с.
61 т. 1).

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

У ст. 16 ЦК України визначено способи
захисту цивільних прав та інтересів,
перелік яких не є вичерпним, та
передбачено, що суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої ст. 13 цього
Кодексу.

Спір між сторонами виник внаслідок
отримання позивачами за первісним
позовом від банку-відповідача
повідомлення від 29 липня 2013 року №
22-243000/6777, в якому визначено, що за
наслідками укладення Договору про
врегулювання спору банк здійснив
прощення боргу позивачів у 2013 році в
розмірі 1 857 178,31 доларів США. Виникнення
правовідносин щодо прощення боргу
тягне виникнення у останніх податкових
зобов'язань.

Між тим, вирішуючи справу, у порушення
вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України суд не повній мірі визначився
із змістом та характером
правовідносин, що виникли між
сторонами за первісним позовом, та
способом судового захисту таких
правовідносин, що можуть регулюватись
ЦК України.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції в частині вирішення
первісного позову без змін.

Доводи касаційних скарг не містять
посилання на неправильність
застосування судами законодавства в
частині вирішення зустрічного позову,
тому колегія суддів, заслухавши
пояснення представника ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» в судовому
засіданні, вважає, що судові рішення в
цій частині ухвалені з дотриманням
норм матеріального права.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій в частині
вирішення первісного позову ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 підлягають скасуванню з
передачею справи в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» та Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27
травня 2014 року в частині вирішення
первісного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

У іншій частині рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 27 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська