Ухвала

іменем україни

4 червня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - орган опіки та піклування
Жовтневої районної у м. Луганську ради,
про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за кордон малолітньої дитини без
згоди батька, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 20 серпня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Луганської області від 21 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 26 грудня 2005 року по 29 жовтня 2010
року вона перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу у
них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після розірвання шлюбу за домовленістю
між сторонами визначено місце
проживання дитини з матір'ю. У січні 2012
року позивач уклала шлюб із
громадянином Франції ОСОБА_6, після
реєстрації шлюбу прізвище дружини
змінено на ОСОБА_3. ОСОБА_5 має тяжке
захворювання органів зору та потребує
лікування та операції. У м. Страсбург
(Франція) знаходиться університетська
лікарня, яка спеціалізується на
лікуванні органів зору у дітей та
здатна надати кваліфіковану допомогу
ОСОБА_5 Позивач звернулася до
відповідача з проханням надати дозвіл
на тимчасовий багаторазовий виїзд
дитини до Франції для проведення
операції та лікування, але відповідач
категорично заперечує проти виїзду
дитини за межі України. Ураховуючи
наведені обставини, просила суд надати
дозвіл на тимчасовий багаторазовий
виїзд за межі України ОСОБА_5 до
досягнення ним шістнадцятирічного
віку у супроводі матері ОСОБА_3 або
інших уповноважених нею осіб, без
нотаріально посвідченої згоди батька
ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 20 серпня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий
багаторазовий виїзд за межі України
неповнолітній особі ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі його матері
ОСОБА_3 або інших осіб, уповноважених
нею за нотаріально посвідченою згодою
до досягнення ним шістнадцятирічного
віку без згоди батька ОСОБА_4 для
лікування та оздоровлення.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 21 жовтня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено
частково, рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позовні
вимоги задоволено частково.

Надано дозвіл на багаторазовий
тимчасовий виїзд ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України у
супроводі його матері ОСОБА_3 або інших
осіб, уповноважених нею за нотаріально
посвідченою згодою, без нотаріально
посвідченої згоди батька ОСОБА_4
на строк, який не перевищує 1 місяць 15
днів на рік для відпочинку та
оздоровлення до досягнення дитиною
шістнадцятирічного віку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
надаючи дозвіл на вивезення дитини за
межі країни без обмеження його
відповідним часом чи періодом, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачка має можливість надати дитині
належні умови для лікування за
кордоном, а відповідач порушує
інтереси дитини та перешкоджає її
лікуванню та оздоровленню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги частково з обмеженням часу
перебування дитини за кордоном,
апеляційний суд виходив з того, що
надання дозволу без обмеження часом
може порушувати батьківські права
відповідача, а визначений апеляційним
судом строк перебування дитини за
межами країни достатньо для проведення
оздоровлення та лікування дитини,
необхідність якого доведено позивачем
та підтверджено відповідними
документами.

Проте погодитись із такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від
попереднього шлюбу мають
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з
позивачкою та перебуває на її
утриманні. Дитина має вади зору і
потребує постійного лікування.

Перебуваючи у шлюбі з громадянином
Франції, позивач має можливість
виїжджати разом із сином за межі
України, у тому числі до Франції, для
його лікування, не змінюючи при цьому
постійного місця проживання як свого,
так і дитини. Батько дитини не надає
згоди на виїзд сина за межі України, а
отже позивач не має можливості у
повному обсязі надати синові необхідне
лікування.

Відповідно до положень статті 141 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України"
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою КМУ
від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, в супроводі одного з
батьків або інших осіб, уповноважених
одним з батьків за нотаріально
посвідченою згодою, здійснюється за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску.

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України не вжив
передбачених законом заходів для
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин справи, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, не зазначив у рішенні суду
терміну вивезення дитини за кордон та
країну, до якої дозволяється виїзд
дитини без згоди батька, не визначився
із правовою підставою надання дозволу
на виїзд дитини без згоди батька без
обмеження будь-яким терміном та без
зазначення країни, в яку дозволяється
виїзд дитини, не врахував, що надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дитини за кордон без
згоди батька суперечить вищевказаним
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно виховання дитини, чим
фактично позбавив батька дитини
можливості брати участь у її вихованні
та можливості спілкування з нею.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року №
12 "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку", перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права,
досліджувати докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув та всупереч вимог статей 303, 304,
316 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретні
обставини й факти, що спростовують такі
доводи. Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про надання багаторазового дозволу на
вивезення дитини за кордон строком на 1
місяць 15 днів кожного року до
досягнення дитиною повноліття, суд не
з'ясував та не зазначив термін її
перебування за кордоном і конкретну
країну, до якої дитини буде вивезена, не
вказав правову підставу надання
багаторазового дозволу на виїзд за
кордон без згоди батька.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 20 серпня 2013 року та
рішення апеляційного суду Луганської
області від 21 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар І.К.
Парінова В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін