Ухвала іменем україни 25 червня 2014 року

м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі: головуючого: Макарчука
М.А.,
суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської
Г.В. розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про вселення та зобов'язання не
перешкоджати реєстрації місця
проживання, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 в інтересах та за
довіреністю ОСОБА_5 на заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 20 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
05 грудня 2013 року, в с т а н о в и л
а:Позивачка звернулась до суду із
позовом до відповідача і просила
вселити її у будинок АДРЕСА_2 та
зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати
ОСОБА_4 в здійсненні права на
реєстрацію місця проживання за цією
адресою та чинити перешкоди позивачці
у користуванні будинком. Вказала, що у
1994 році між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено
шлюб, про що у книзі реєстрації актів
про укладення шлюбу зроблено запис 21
жовтня 1994 року за № 823. За згодою
чоловіка позивач вселилася в належне
ОСОБА_5 на праві власності житло за
адресою: АДРЕСА_1, та 22 листопада 1995
року позивачку зареєстровано за
фактичним місцем проживання. В серпні
2008 року шлюб між сторонами розірвано.
Оскільки вказану квартиру було
реконструйовано та присвоєно нову
поштову адресу, ОСОБА_5 самостійно
зареєстрував місце проживання згідно
проведених змін, а позивачці
відмовлено з огляду на те, що нею не
отримано згоду власника зазначеної
нерухомості. Позивач вважає, що дії
відповідача порушують її права та
інтереси, і з цих підстав просила
задовольнити заявлені вимоги.Заочним
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 20 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
05 грудня 2013 року позовні вимоги
задоволено. Вселено ОСОБА_4 в
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.
Зобов'язано ОСОБА_5 не перешкоджати
ОСОБА_4 в здійсненні права на
реєстрацію місця свого постійного
проживання за адресою: АДРЕСА_1.
Заборонено ОСОБА_5 чинити будь-які
перешкоди ОСОБА_4 у користуванні
житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2,
в тому числі, шляхом обмеження у
користуванні електропостачанням та
газопостачанням. Визначено порядок
виконання рішення суду шляхом
проведення Приморським РВ м. Одеси ГУ
Державної міграційної служби України в
Одеській області реєстрації місця
постійного проживання ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_2, без наявності
письмової згоди ОСОБА_5 в заяві про
реєстрацію місця проживання та надання
домової книги. У касаційній
скарзі ОСОБА_6 в інтересах та за
довіреністю ОСОБА_5 просить заочне
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 20 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
05 грудня 2013 року скасувати, і ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення цим
судом норм процесуального права та
неправильне застосуванням норм
матеріального права.
Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги,
місцевий суд вважав, а апеляційний суд
погодився з висновками, про набуття
ОСОБА_4 права користування житлом в
установленому законом порядку та
відсутність підстав вважати її такою,
що втратила право користування житлом.
Проте погодитися з таким висновком не
можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Власник майна, як
зазначено у ст. 391 ЦК України має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 399, ч. 1 ст. 401 цього ж
Кодексу особа, яка має речове право на
чуже майно, має право на захист цього
права, у тому числі і від власника
майна, відповідно до положень глави 29
цього Кодексу. Право користування
чужим майном (сервітут) може бути
встановлене щодо земельної ділянки,
інших природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом. Частиною першою ст. 165 ЖК
України передбачено, що члени сім'ї
власника будинку, які проживають разом
з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК
України до членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій ст. 64 цього
Кодексу. Припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. Судом
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу від 28 жовтня 1992 року. 21
жовтня 1994 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 укладено шлюб. За згодою
відповідача ОСОБА_4, вселилася в
належну йому квартиру і 22
листопада 1995 року зареєструвала місце
проживання. 01 листопада 2007
року Приморською районною
адміністрацією Одеської міської ради
прийнято розпорядження № 2187 «Про
призначення державної приймальної
комісії про прийняття в експлуатацію
закінченого реконструкцією об'єкту -
квартири АДРЕСА_1 без зміни
функціонального призначення (а.с. 124). 26
березня 2008 року Виконавчим комітетом
Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_5
видано свідоцтво про право приватної
власності на житловий будинок
загальною площею 81,4 кв. м,
житловою площею 59,6 кв. м, замість
нотаріально посвідченого 28
жовтня 1992 року договору
купівлі-продажу. Судом також
встановлено, що 24 червня 2008 року
сторони розірвали шлюб. Із справи також
вбачається, що у провадженні цього ж
суду з червня 2011 року знаходиться
цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю, та
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про встановлення факту окремого
проживання та визнання квартири
особистою власністю. Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 16 квітня 2013 року, ОСОБА_4,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог і задоволено зустрічні вимоги
ОСОБА_5 Встановлено факт окремого
проживання сторін з 01 лютого 2006 року
по12 червня 2008 року, а житловий будинок
по АДРЕСА_2 визнано особистою власністю
відповідача. Даних про набуття
чинності вказаного рішення матеріали
справи не містять. Відповідно до п.
4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд зобов'язаний
зупинити провадження в справі у разі
неможливості розгляду цієї справи до
вирішення іншої справи, що
розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства.
Така підстава для зупинення
провадження у справі застосовується у
тому разі, коли в іншій справі можуть
бути вирішені питання, що стосуються
підстав, заявлених у справі вимог, чи
умов, від яких залежить можливість її
розгляду. Пленум Верховного Суду
України у п. 33 постанови «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» від 12 червня 2009 року № 2
роз'яснив, що визначаючи наявність
передбачених ст. 201 ЦПК підстав, за яких
провадження у справі підлягає
обов'язковому зупиненню, суд повинен,
зокрема, враховувати, що така підстава
для зупинення провадження у справі, як
зазначено у п. 4 ч. 1 цієї статті -
неможливість розгляду цивільної
справи до вирішення іншої справи, що
розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства,
застосовується у тому разі, коли в цій
іншій справі можуть бути вирішені
питання, що стосуються підстав,
заявлених у справі вимог, чи умов, від
яких залежить можливість її розгляду.
Із справи також вбачається, що при
зверненні у січні 2013 року із зазначеним
позовом, ОСОБА_4 не виконала вимоги ч. 3
ст. 131 ЦПК України і не повідомила суд
про те, що спірна квартира є предметом
судового спору між цим ж сторонами в
іншій справі, та що в ній вирішується
питання щодо встановлення факту
окремого проживання сторін у період
шлюбу. Між тим обставини, які були
встановлені рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013
року, стосуються підстав звернення
позивача до суду із зазначеним позовом.
В порушення вимог ч. 4 ст. 201 ЦПК
України місцевий суд не звернув уваги
на те, що на момент розгляду цієї справи
було ухвалено рішення між сторонами в
іншій справі і не зупинив провадження у
цій справі.Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення місцевого
суду, апеляційний суд не врахував
зазначених норм матеріального права і
не звернув уваги на доводи відповідача
про факт окремого проживання сторін з
2006 року та про відсутність у позивачки
права на користування його квартирою у
зв'язку із добровільним виселенням, не
перевірив ці обставини належними
доказами і сам припустився цих же
помилок. За таких обставин колегія
суддів дійшла висновку, що зазначені
вище порушення норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права призвели до
неправильного вирішення спору, що
відповідно до ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування
постановлених у справі судових рішень
з направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції, оскільки
обставини, які підлягають з'ясуванню з
урахуванням предмета доказування, не
встановлені. Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а : Касаційну скаргу
ОСОБА_6 в інтересах та за довіреністю
ОСОБА_5 задовольнити частково. Заочне
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 20 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 05 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не
підлягає. Головуючий:
Макарчук М.А.

Судді:
Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Писана Т.О.

Юровська Г.В.