Справа № 515/2899/13-ц
Провадження № 2/515/72/14
Татарбунарський районний суд Одеської
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2014 року. Татарбунарський
районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді
Сивоконь Т.І.

при секретарі
Коваленко І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті
Татарбунари цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності, ділової репутації та
стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2
про захист честі, гідності, ділової
репутації та стягнення моральної
шкоди, посилаючись на наступні
обставини.

Позивачка працює адвокатом, згідно
свідоцтва про право на зайняття
адвокатською діяльністю. 15 листопада
2013 року в приміщенні Ради адвокатів
Одеської області позивачці було
вручено копію скарги ОСОБА_2 на її
неправомірні дії та клопотання про
притягнення позивачки до
дисциплінарної відповідальності.
Викладене в скарзі позивачка вважає
надуманим та не відповідаючим
дійсності, так як вона не знає ні
ОСОБА_2, ні членів її сім'ї та родичів,
ніколи з ними не спілкувалася та не
висловлювала думки, що вони
зловживають алкогольними напоями.
Звинувачуючи позивачку в порушенні
правил адвокатської етики,
відповідачка не вказала в чому саме це
виражалося та за що необхідно
позивачку притягнути до
дисципланірної відповідальності.

Позивачка вказує, що направлення в
офіційний орган скарги відносно неї,
принизило її честь і гідність, ділову
репутацію, склало негативну думку про
неї членів Ради адвокатів, вплинуло на
її адвокатську діяльність, на її
загальне самопочуття, викликало
почуття образи та приниження, та
спричинило їй моральну шкоду, що
виразилася в сильному душевному
переживанні в зв'язку з публічним
звинуваченням, що для неї являється
вкрай принизливим фактом, тому
спричинену їй моральну шкоду позивачка
оцінює в 25000 грн. та просить стягнути
вказану суму на її користь, а також
просить визнати не відповідаючими
дійсності факти, викладені в скарзі
ОСОБА_2, зобов'язати її письмово, шляхом
подачі заяви в Раду адвокатів Одеської
області, спростувати обставини,
викладені в скарзі та принести їй
публічне вибачення.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі.

Відповідачка та її представник
позовні вимоги не визнали та пояснили,
що ОСОБА_2 дійсно зверталася до Ради
адвокатів Одеської області із
письмовою скаргою відносно ОСОБА_1, у
якій вільно виклала свої погляди та
оціночні судження, скориставшись
конституційним правом на свободу думки
і слова без ганьби гідності,

честі та ділової репутації позивачки.
При цьому в своїй скарзі вона не
вказувала на будь-які конкретні факти,
а тому не може бути зобов'язана
доводити їх правдивість, оскільки це є
порушенням свободи поглядів. Зважаючи
на це, відповідачка вважає, що позовна
заява не підлягає задоволенню в
повному обсязі.

Заслухавши поясненя та доводи
сторін, вивчивши матеріали справи, суд
не вбачає правових підстав для
задоволення позовної заяви.

Згідно ст.32 ч.4 Конституції України
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї та права вимагати вилучення
будь-якої інформації.

Згідно ст.34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Кожен має
право вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

Згідно ст.201 ЦК України особистими
немайновими благами, які охороняються
цивільним законодавством, є в тому
числі честь, гідність і ділова
репутація. Відповідно до Конституції
України життя, здоров'я людини, її честь
і гідність, недоторканість і безпека
визнаються найвищою соціальною
цінністю.

Згідно ст.277 ЦК України фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та членів
її сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
особою, яка поширила інформацію.

Згідно ст.10 Європейської конвенції
про захист прав та основних свобод
людини кожен має право на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.
Здійснення цих свобод, оскільки воно
пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може підлягати таким
формальностям, умовам, обмеженням або
санкціям, що встановлені законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадської безпеки, для охорони
порядку або запобігання злочинам, для
охорони здоров'я або моралі, для
захисту репутації або прав інших осіб,
для запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду і є необхідним в
демократичному суспільстві.

Згідно ст.17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", суди застосовують при розгляді
справ Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод (далі -
Конвенція) та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Лінгенс проти Австрії"
(1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного ст.10
Конвенції.

Статтею 47-1 Закону України "Про
інформацію" встановлено, що ніхто не
може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень. Оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Судом встановлено, що на час
звернення до суду ОСОБА_1 є
адвокатом,відповідно свідоцтва про
право на зайняття адвокатською
діяльністю (а.с.7).

Як вбачається з інформації,
викладеної в скарзі відповідачки
(а.с.5-6), яку позивачка просить визнати
недостовірною та спростувати, вона є
оціночним судженням відповідачки,
оскільки не містить фактичних даних, та
вимога доводити правдивість вказаного
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору. Вказані
висловлювання відповідачки є
висловлюваннями щодо професійної
діяльності позивачки та містять
критику у формі гострих висловлювань.

Позивачка безумовно обурена, але
будучи публічною собою, свідомо
відкрила себе для прискіпливого
аналізу кожного свого слова, вчинку та
для критики.

З обмеженнями, зазначеними у ч.2 ст.10
Європейської конвенції про захист прав
та основних свобод людини, свобода
гарантується не лише для позитивно
сприйнятих і необразливих
висловлювань, але й для таких, що
ображають, обурюють, викликають
неспокій, шокують і хвилюють державу
або будь-яку частину її населення,
цього потребують плюралізм,
толерантність і відкритість
демократичного суспільства.

У ст.ст.3,4,6 Декларації про свободу
політичних дебатів у засобах масової
інформації, схваленої 12 лютого 2004 року
на 872-му засіданні Комітету Міністрів
Ради Європи, вказується, що оскільки
політичні діячі та посадові особи, які
обіймають публічні посади або
здійснюють публічну владу на
місцевому, регіональному чи
міжнародному рівнях, вирішили
апелювати до довіри громадськості та
погодилися «виставити» себе на
публічне обговорення, то вони
підлягають ретельному громадському
контролю і потенційно можуть зазнати
гострої та сильної громадської критики
у засобах масової інформації з приводу
того, як вони виконували або виконують
свої функції. При цьому зазначені діячі
та особи не повинні мати більшого
захисту своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої
критики щодо політичного діяча чи
іншої публічної особи є значно ширшою,
ніж окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Суд також не погоджується з
посиланням позивачки на спричинення
відповідачкою моральної шкоди, через
те, що вони не ґрунтуються на законі.

Доводи ОСОБА_1 про те, що сам факт
подання скарги призвів до моральних
збитків, не може бути прийнято до уваги.

Згідно ст.280 ЦК України якщо фізичній
особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової або моральної шкоди, ця шкода
підлягає відшкодуванню.

Більш того, суд звертає увагу, що
відповідно до статті 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України N4 від 31.03.95 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними

діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Отже нормами діючого законодавства
визначено, що слід розуміти під
моральною шкодою, та підстави для її
відшкодування.

Відповідно до ч.1. ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Аналізуючи наведене, суд вважає, що
позивачка не надала жодних належних
доказів, які би свідчили про те, що
відповідачка порушила її особисті
немайнові права та спричинила їй
моральну шкоду своїми діями, а тому суд
приходить до висновку, щодо відмови у
задоволенні позовних вимог також в
частині стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.32,34 Конституції
України, ст.10 Європейської конвенції
про захист прав та основних свобод
людини, ст.ст.201, 277, 1167 ЦК України, ст.ст.
58-60, 213, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про захист честі, гідності,
ділової репутації та стягнення
моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Татарбунарський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Сивоконь