Номер провадження: 22-ц/785/7663/14
Головуючий у першій інстанції Гандзій
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 15 липня 2014 року по
цивільній справі за позовом ПАТ КБ
„ПриватБанк" в особі Южного ГРУ до
ОСОБА_3, ОСОБА_2, в своїх інтересах та в
інтересах малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за участю третьої
особи без самостійних вимог Органу
опіки та піклування Овідіопольської
районної державної адміністрації
Одеської області про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року представник ПАТ КБ
Приват Банк звернувся до
Овідіопольського районного суду
Одеської області з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_2, в своїх інтересах та в
інтересах малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за участю третьої
особи без самостійних вимог Органу
опіки та піклування Овідіопольської
районної державної адміністрації
Одеської області про виселення,
мотивуючи це тим, що 23.07.2007 року між ПАТ
КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № ODOVGK 01420303
відповідно до якого Банк зобов`язався
надати ОСОБА_3 кредит у вигляді
кредитної лінії у розмірі 24500 доларів
США строком до 22.07.2027 року, а останній
зобов`язався повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, встановленим кредитним
договором. Того ж дня, для забезпечення
виконання зобов`язань за кредитним
договором, ПАТ КБ „ПриватБанк" і ОСОБА_3
уклали іпотечний договір № ODOVGK 01420303,
згідно якого відповідач передав в
іпотеку нерухоме майно, а саме:
житловий будинок, загальною площею 114,40,
житловою площею 75,30 кв.м., який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Свої зобов`язання за кредитним
договором ПАТ КБ „ПриватБанк" виконав,
надавши ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі
і на умовах, передбаченому кредитним
договором, а відповідач свої
зобов"язання за кредитним договором не
виконує.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 10.07.2013 року в рахунок
погашення заборгованості звернено
стягнення на предмет іпотеки, а саме на
житловий будинок, загальною площею 114,40,
житловою площею 75,30 кв. м., який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки ПАТ КБ „ПриватБанк".

Таким чином, як вважає позивач, усі
мешканці вищезазначеного житлового
будинку підлягають виселенню.

На підставі викладеного просив
виселити відповідачів та інших осіб,
які зареєстровані та/або проживають у
житловому будинку розташованому за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 15 липня 2014
року позов ПАТ КБ „ПриватБанк"
задоволено. Виселено ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом
із малолітніми дітьми ОСОБА_4, 2005 року
народження, ОСОБА_52011 року народження,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_6 з житлового будинку з
господарчими будівлями та спорудами,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вирішено питання стосовно судових
витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 15 липня 2014 року та
ухвалити нове, яким відмовити позивачу
у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при ухваленні рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про
його відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення
чи підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги ПАТ КБ
„ПриватБанк" та виселяючи
відповідачів разом з малолітніми
дітьми зі спірного будинку, районний
суд виходив з того, що на приміщення
будинку, про виселення відповідачів з
якого заявлені вимоги, рішенням суду
звернуто стягнення, як на предмет
іпотеки. Позивачем направлено, а
відповідачами отримано письмову
вимогу про звернення Банком стягнення
на предмет іпотеки в судовому порядку у
зв'язку із невиконанням боржником
зобов`язання за кредитним договором та
про звільнення приміщення у
добровільному порядку згідно
положення ст.. 40 Закону України «Про
іпотеку» всіма зареєстрованими та
незареєстрованими членами сім`ї та
іншими мешканцями протягом 30 днів з дня
отримання вимоги. Протягом
встановленого строку мешканцями
будинку вимога Банку виконана не була,
що є підставою для виселення із
приміщення придбаного за кредитні
кошти, на яке в судовому порядку
звернено стягнення, як на предмет
іпотеки.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду першої інстанції не
можна.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

23.07.2007 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір №
ODOVGK 01420303 відповідно до якого Банк
зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у
вигляді кредитної лінії у розмірі 24500
доларів США строком до 22.07.2027 року, а
останній зобов`язався повернути кредит
та сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, встановленим кредитним
договором;

23.07.2007 року для забезпечення виконання
зобов`язань за кредитним договором, ПАТ
КБ „ПриватБанк" і ОСОБА_3 уклали
іпотечний договір № ODOVGK 01420303, згідно
якого відповідач передав в іпотеку
нерухоме майно, а саме: житловий
будинок, загальною площею 114,40, житловою
площею 75,30 кв. м., який розташований за
адресою: АДРЕСА_1 і який належить
іпотекодавцю на підставі договору
купівлі-продажу від 23.07.2007 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 10.07.2013 року апеляційну
скаргу представника ПАТ КБ
«Приватбанк» задоволено, рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області скасовано та ухвалено
нове рішення, яким вимоги ПАТ КБ
«Приватбанк» задоволено частково. В
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № ODOVGK 01420303 від
23.07.2007 року у розмірі 34762,72 доларів США
звернено стягнення на предмет іпотеки:
житловий будинок, загальною площею 114,40,
житловою площею 75,30 кв. м., який
розташований за адресою: АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки з укладенням договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, а також наданням ПАТ КБ
«Приватбанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу за
початковою ціною на рівні не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна. В решті
позовних вимог, зокрема про виселення,
апеляційним судом відмовлено з
посиланням на недотримання позивачем
передбаченої ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» процедури повідомлення
відповідачів - вручення вимоги про
виселення протягом 30 днів з часу
вручення такої вимоги.

03.04.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» на
адресу позичальника ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 направлено повідомлення
про вимогу добровільно протягом 30 днів
з часу отримання повідомлення
виселитися з будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

В судовому засіданні в суді 1-ї
інстанції відповідачами не
заперечувалося отримання
повідомлення Банку з вимогою про
добровільне виселення 17.04.2014 року, яка
була ними проігнорована у зв`язку із
відсутністю іншого житла та наявністю
малолітніх дітей. Спірне житло було
придбано ОСОБА_3 в день укладення
кредитного договору за кредитні кошти
ПАТ КБ «Приватбанк» та того ж дня за
іпотечним договором придбане житло
передано в іпотеку Банку для
забезпечення виконання зобов`язань за
кредитним договором. Договорів найму
відповідачами між собою та з іншими
особами не укладалося.

Як роз'яснено у п. 43 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають з кредитних
правовідносин» при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Відповідно до п. 44 цієї ж Постанови
згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та
статтею 17 Закону України від 26 квітня
2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства»
батьки не мають права без дозволу
органу опіки і піклування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди
повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Як вбачається з матеріалів справи,
вимог про визнання недійсним
кредитного чи іпотечного договору
відповідачами по справі не заявлялося
і рішення суду з цього приводу не
ухвалювалося.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку"
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до ст . 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після
прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги, якщо
сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при
зверненні стягнення на жилі
приміщення, що були придбані ними за
рахунок кредиту (позики)банку чи
іншої особи, повернення якого
забезпечене іпотекою відповідного
жилого приміщення, є підставою для
надання цим громадянам жилих
приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання відповідно до
статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність
жилих приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання або відмова у
їх наданні з підстав, встановлених
статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне
припинення виселення громадянина з
жилого приміщення, яке є предметом
іпотеки, у порядку, встановленому
частиною третьою цієї статті.

Як встановлено судом і не
заперечувалося сторонами спірне жиле
приміщення, було придбано за рахунок
кредиту, отриманого в ПАТ КБ «Приват
банк».

Проте правильно встановивши обставини
справи, суд першої інстанції не
врахував, що 07 червня 2014 року набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов`язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об`єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об`єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.
м для житлового будинку.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що:

- житловий будинок, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу
114,40 кв. м., тобто не перевищує 250 кв. м.,
використовується відповідачами для
постійного проживання є предметом
іпотеки за кредитним договором № ODOVGK
01420303 відповідно до якого Банк видав
ОСОБА_3 споживчий кредит у вигляді
кредитної лінії у розмірі 24500 доларів
США строком до 22.07.2027 року

- ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 (позичальник і
майновий поручитель олдночасно),
ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є
громадянами України у власності яких
не знаходиться іншого нерухомого
майна.

Таким чином, норми Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті»
розповсюджуються на правовідносини, що
виникли по даній справі.

Втім, районний суд не перевірив чи є
фактично виконаним рішення
апеляційного суду Одеської області від
10.07.2013 року про звернення стягнення на
предмет іпотеки: житловий будинок,
загальною площею 114,40 кв. м., житловою
площею 75,30 кв. м., який розташований за
адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки з
укладенням договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, а
також наданням ПАТ КБ «Приватбанк»
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу за початковою
ціною на рівні не нижчому за звичайні
ціни на цей вид майна.

У правовідносинах, що склалися між
сторонами, виселення є похідним і
може бути здійснено лише у зв`язку із
зверненням стягнення на предмет
іпотеки (ніяк не раніше).

Між тим, як встановлено судом
апеляційної інстанції і не
заперечувалося сторонами справи, дане
судове рішення ПАТ КБ «Приватбанк»
фактично виконане не було.

Тому з набранням чинності Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» та на період його дії, ПАТ КБ
«Приватбанк» позбавлено можливості
здійснити звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки з
укладенням договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, а
також наданням ПАТ КБ «Приватбанк»
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу за початковою
ціною на рівні не нижчому за звичайні
ціни на цей вид майна.

Приймаючи до уваги, що передбачене у
судовому рішенні звернення стягнення
на предмет іпотеки пов`язане із
продажем предмету іпотеки з
укладенням договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, а
також наданням ПАТ КБ «Приватбанк»
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу за початковою
ціною на рівні не нижчому за звичайні
ціни на цей вид майна, то реалізація
даного способу звернення стягнення не
вимагає від Банку отримання
виконавчого листа, і примусового
виконання через відкриття виконавчого
провадження, як наприклад, у випадку
продажу через прилюдні торги.

Тому фактичне звернення стягнення на
предмет іпотеки не пов`язується зі
строком примусового виконання рішення
суду передбаченого ст. 22 Закону України
«Про виконавче провадження» і може
бути здійснено після закінчення строку
дії Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

З матеріалів справи вбачається, що 30-ти
денний строк після вручення
повідомлення про добровільне
виселення відповідачів на вимогу
іпотекодержателя, сплив 17 травня 2014
року.

Встановивши, що після отримання
письмової вимоги ПАТ КБ «Приват банк»,
відповідачі добровільно не звільнили
житловий будинок, на який рішенням
апеляційного суду Одеської області від
10.07.2013 року звернуто стягнення, як на
предмет іпотеки, районний суд прийшов
до обгрунтованого висновку про
наявність підстав для задоволення
заявлених вимог про виселення, але при
цьому не врахував, що рішення, яким
звернуто стягнення на предмет іпотеки
фактично не виконано до набрання
чинності Закону України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» та неможливість
звернення стягнення під час дії даного
Закону, який поширюється на відносини,
що склалися між сторонами.

Проте загальні правові підстави для
примусового виселення відповідачів у
Банка виникли до набрання чинності
07.06.2014 року Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

Апеляційним судом вже зазначалося про
похідний характер виселення мешканців
з житла, що є предметом іпотеки, на який
звернуто стягнення.

У зв`язку з наявністю загальних
правових підстав для примусового
стягнення на належне відповідачам
майно таке стягнення на період дії
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» не може бути
здійснене і у передбачених випадках
підлягає зупиненню в порядку,
визначеному ст. 217 ЦПК України.

Приймаючи до уваги викладене, а також
наявність загальних правових підстав
для примусового виселення таке
виселення на період дії Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» підлягає зупиненню в порядку,
визначеному ст. 217 ЦПК України.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд,
який ухвалив рішення, може визначити
порядок його виконання, надати
відстрочку або розстрочити виконання,
вжити заходів для забезпечення його
виконання, про що зазначає в рішенні.

При таких обставинах рішення суду
першої інстанції підлягає зміні у
зв`язку із застосуванням ст. 217 ЦПК
України - щодо відстрочення виконання
рішення суду на час дії Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Доводи апеляційної скарги про те, що
районний суд при подачі позову мав
залишити його без руху у зв`язку з тим
що в позові не було визначено всіх осіб,
які проживають в спірному будинку та
зокрема не було зазначено
неповнолітнього сина апелянта - ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_7, який зареєстрований у
спірному будинку, не можуть бути
взятими до уваги, оскільки не
спростовують правильність висновків
районного суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що в
рішенні суду не зазначено про надання
відповідачу ОСОБА_2 та її неповнолітнім
дітям тимчасового житла, є
неспроможними, оскільки Закон (ч.2 ст. 109
ЖК України) вимагає зазначати в
рішенні суду інше постійне жиле
приміщення, що одночасно надається
особі, яку виселяють за винятком
виселення громадян при зверненні
стягнення на жилі приміщення, що були
придбані ними за рахунок кредиту
(позики) банку чи іншої особи,
повернення якого забезпечене
іпотекою відповідного жилого
приміщення. В справі, рішення по якій
переглядається жиле приміщення, з
якого судом виселено відповідачів,
придбане саме за рахунок кредиту,
повернення якого забезпечене іпотекою.
В такому випадку у відповідності до ч.4
ст. 109 ЖК України виселення громадян
при зверненні стягнення на жилі
приміщення, що були придбані ними за
рахунок кредиту (позики)банку чи
іншої особи, повернення якого
забезпечене іпотекою відповідного
жилого приміщення, є підставою для
надання цим громадянам жилих
приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання відповідно до
статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність
жилих приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання або відмова у
їх наданні з підстав, встановлених
статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне
припинення виселення громадянина з
жилого приміщення, яке є предметом
іпотеки, у порядку, встановленому
частиною третьою цієї статті. Тобто
обов`язкового зазначення у рішенні
суду приміщення для тимчасового
проживання при вирішенні питання про
виселення громадян з предмету іпотеки
придбаного ними за рахунок кредиту не
вимагається.

Інших суттєвих доводів в апеляційній
скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задовленню, а
рішення районного суду зміні з
викладенням у резолютивній частині
рішення порядку його виконання з
урахуванням строку дії Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті». В іншій частині рішення суду
першої інстанції слід залишити без
змін.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 15 липня 2014
року - змінити та викласти резолютивну
частину наступним чином:

Позов Приватного акціонерного
товариства комерційний банк
„ПриватБанк" задовольнити.

Виселити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із
малолітніми дітьми ОСОБА_4, 2005 року
народження, ОСОБА_52011 року народження,
з житлового будинку з господарчими
будівлями та спорудами, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Відстрочити виконання рішення про
виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3,
ОСОБА_2, разом із малолітніми дітьми
ОСОБА_4, 2005 року народження, ОСОБА_52011
року народження, з житлового будинку з
господарчими будівлями та спорудами,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - на
строк дії Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, проте може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили рішенням суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова