Справа № 760/5043/14-ц
провадження № 2-2619/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

у складі : головуючого судді -
Букіної О.М.

при секретарі -
Назарчук Н.О.

за участю прокурора - Гузир
Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Відділ з питань захисту
прав дітей служби у справах дітей
Солом»янської районної у м. Києві
державної адміністрації, Липовецька
сільська рада про позбавлення
батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2014 року позивач звернулася до суду з
позовом та просила позбавити
відповідача батьківський прав щодо
малолітньої дитини ОСОБА_3, внести
відомості до актового запису про
народження ОСОБА_3, про позбавлення
батьківських прав ОСОБА_2 та стягнути з
відповідача судові витрати в розмірі
243,60 грн. та витрати на правову допомогу
адвоката в сумі 250 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
08.03.2008 року по 13.05.2013 року. Від даного
шлюбу мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначає, що з березня 2013 року
відповідач не піклується про долю та
життя своєї дитини, зокрема, не виховує
дитини, не піклується про здоров'я
дитини, його фізичний та духовний
розвиток. Вихованням дитини займається
матір, тобто позивач, та її батьки, які
забезпечують дитину матеріально,
піклуються про здоров'я дитини, про
його розвиток та виховання. Відповідач
вихованням дитини не цікавиться,
обділяє його увагою.

Позивач зазначає, що за останній рік
відповідач перерахував на рахунок
позивача 2400,00 гривень аліментів, яких
далеко недостатньо для утримання
дитини, а також за період з 19.03.2013 року
по 03.03.2014 року зустрічався з сином
шість разів.

Позивач вважає, що така поведінка
відповідача завдає дитині моральних
страждань, а також завдає шкоди
психологічному здоров'ю та негативно
впливає на виховання сина.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просила позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка
підтримала позов та просила його
задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти
позову заперечував, посилаючись на
його безпідставність на
необґрунтованість.

Зазначив, що він ніколи не уникав
обов'язку щодо участі в утриманні та
вихованні сина, проте після переїзду
позивачки разом з сином в с. Липовець
він не має змоги часто бачити дитину,
але намагається хоча б раз на місяць
зустрічатись з сином. Відповідач також
зазначив, що коли дитину привозять до
Києва, він гуляє з сином, відвідує
кінотеатри та спілкується з ним.

Відповідач наполягав на тому, що
позбавлення його батьківських прав
завдасть шкоди інтересам дитини.
Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - Відділу з
питань захисту прав дітей служби у
справах дітей Солом»янської районної у
м. Києві державної адміністрації проти
задоволення позову заперечувала, та
зазначила, що виходячи з інтересів
дитини вважає, що відповідача по даній
справі не потрібно позбавляти
батьківських прав щодо їхнього з
позивачкою сина, оскільки злісного
ухилення від виконання батьківських
обов'язків з його боку не вбачається.
Виходячи з характеризуючих даних
відповідача та конфліктних стосунків,
що склалися з колишньою дружиною,
представник вважає, що питання про
позбавлення батьківських прав є
передчасним.

Представник третьої особи-
Липовецької сільської ради в судове
засідання не з»явився, про дату та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, направив до суду клопотання в
якому просить розглядати справу без
участі їхнього представника.

Прокурор у справі не підтримав позов,
а тому просив відмовити в його
задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, думку
прокурора, дослідивши матеріали
справи, приходить до висновку про
відмову в задоволенні позову, виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 08.03.2008
року у зареєстрованому шлюбі. 13.05.2013
року рішенням Кагарлицького районного
суду шлюб між сторонами було розірвано
(а.с.5-7).

Від даного шлюбу у сторін народився син
- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8), який після
розірвання шлюбу батьків залишився
проживати з матір'ю.

Судом встановлено та вбачається з
поведінки позивачки та відповідача у
судових засіданнях, що між ним дійсно
склалися неприязні та напруженні
стосунки, та як наслідок існує
конфліктна ситуація щодо виховання та
утримання дитини.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
(ратифікована Україною 27 лютого 1991
року, дата набуття чинності для України
27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питанням
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України "Про охорону
дитини" передбачено, що на кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки, або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов`язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров`я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати до
самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки
зобов`язані піклуватися про здоров`я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно. Той із батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитина, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що
право на звернення до суду з позовом
про позбавлення батьківських прав
мають один з батьків, опікун,
піклувальник, особа, в сім'ї якої
проживає дитина, заклад охорони
здоров'я, навчальний або інший дитячий
заклад, в якому вона перебуває, орган
опіки та піклування, прокурор, а також
сама дитина, яка досягла чотирнадцяти
років.

Звертаючись до суду з даним позовом
позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що
відповідач майже не спілкується з
дитиною, що на думку позивача свідчить
про ухилення відповідача від виконання
свого обов'язку щодо виховання дитини.

Судом встановлено, і це не
заперечується відповідачем, що після
розірвання шлюбу між сторонами,
відповідач дійсно не має змоги часто
бачити дитину, але намагається хоча б
раз на місяць зустрічатись з сином.
Відповідач також пояснив, що коли
дитину привозять до Києва, він гуляє з
сином, відвідує кінотеатри та
спілкується з ним.

З довідки Липовецької сільської ради
Кагарлицького району, Київської
області № 62 від 03.03.2014 року вбачається,
що ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3
зареєстрована і постійно проживає на
АДРЕСА_1 (а.с.10).

Також, з довідки Липовецької сільської
ради Кагарлицького району, Київської
області № 63 від 03.03.2014 року вбачається,
що ОСОБА_2 сплатив аліменти на
утримання сина ОСОБА_3 протягом 19.03.2013
року по 03.03.2014 року в сумі 2400,00 грн. та за
даний період відвідував сина шість
разів (а.с.9).

Крім того, з довідки Липовецької
сільської ради Кагарлицького району,
Київської області № 65 від 03.03.2014 року
вбачається, що ОСОБА_3 відвідує
дошкільний навчальний заклад
«Липовецька веселка», а за час
перебування дитини в ДНЗ ОСОБА_2
відвідав сина один раз під час
святкування новорічного свята (а.с.12).

Зазначені вище докази свідчать про те,
що батько дитини цікавиться життям
свого сина, бажає приймати участь у
його вихованні та житті в подальшому.

Згідно п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 30
березня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення батьківських прав"
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище
Постанови ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов
про позбавлення батьківських прав із
підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК
України, повинна довести, що батьки
(один із батьків) ухиляються від
виконання своїх обов'язків з виховання
дитини. У свою чергу батьки (один із
батьків) мають довести, що вони
належним чином виконують свої
батьківські обов'язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року держави -
учасниці вживають всіх необхідних
заходів для сприяння фізичному та
психологічному відновленню та
соціальній інтеграції дитини, яка є
жертвою будь-яких видів нехтування,
експлуатації чи зловживань, катувань
чи будь-яких жорстоких, нелюдських або
принижуючих гідність видів поводження,
покарання чи збройних конфліктів. Таке
відновлення і реінтеграція мають
здійснюватися в умовах, що
забезпечують здоров'я, самоповагу і
гідність дитини.

Відповідно до вищенаведених роз`яснень
та норм закону тільки винна поведінка
батьків, може бути підставою для
позбавлення їх батьківських прав.

Разом з цим, суду не надано доказів саме
винної поведінки або свідомого
нехтування батьківськими обов'язками
відповідача відносно малолітньої
дитини, не надано доказів і вжиття
відносно відповідача заходів
реагування з приводу неналежного
виконання батьківських обов'язків.

Відповідно до положень принципу № 6,
принципу № 7 абз. 2 Декларації прав
дитини, прийнятої резолюцією № 1385
Генеральної Асамблеї ООН від 20
листопада 1959 року, дитина заради
повного і гармонійного розвитку її
особистості потребує любові та
порозуміння. Вона має, коли це є
можливим, зростати під опікою і
відповідальністю її батьків і в
будь-якому випадку в атмосфері любові,
моральної і матеріальної
забезпеченості. Найкраще забезпечення
інтересів дитини має бути керівним
принципом для тих, на кому лежить
відповідальність за її навчання; ця
відповідальність покладена переш за
все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року, яка є
частиною національного законодавства
України, батько(-ки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

З урахуванням викладеного, суд вважає,
що доводи, на які посилається позивачка
ОСОБА_1, вимагаючи позбавлення
батьківських прав відповідача, не є
такими, що заслуговують на
застосування такого крайнього заходу
впливу, яким є позбавлення
батьківських прав щодо дитини.

Крім того, на думку суду позбавлення
батьківських прав слід розглядати як
виключний і надзвичайний засіб впливу
на недобросовісних батьків. Виходячи з
характеру такого засобу, суд вважає, що
його не можна застосовувати тоді, коли
це не викликано необхідністю. Разом з
тим, ОСОБА_1 не довела суду, що
спілкування відповідача з сином в
подальшому може призвести до порушень
прав та інтересів останнього.

Доводи позивачки, що відповідач
свідомо ухилявся від спілкування та
від участі у вихованні сина протягом
всього часу після розірвання шлюбу,
нехтуючи своїми батьківськими
обов'язками, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
в суді.

З висновку органу опіки та піклування
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації від 08.05.2014
року вбачається, що орган опіки та
піклування виходячи з інтересів
дитини, враховуючи рішення комісії з
питань захисту прав дитини при
Солом'янській районній в м. Києві
державній адміністрації від 06.05.2014
року, вважає за недоцільне позбавити
батьківських прав ОСОБА_2 відносно
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.34-35).

Суд не приймає до уваги довідку
Липовецької сільської ради
Кагарлицького району, Київської
області № 61 від 04.03.2014 року, про згоду
на позбавлення батьківських прав гр.
ОСОБА_2 (а.с.11), оскільки даний Висновок
не є повним, не висвітлює дійсної
ситуації щодо доцільності позбавлення
батьківських прав відповідача та
прийнятий без урахування встановлених
законом обставин.

В матеріалах справи відсутні дані, які
б негативно характеризували
відповідача, як особистість та члена
суспільства.

Враховуючи те, що відповідач бажає
спілкуватись з сином, займатись
вихованням та матеріальним утриманням
своєї дитини, даних про те, що
відповідач, в силу своїх особистих
якостей чи своєї поведінки, може
негативно вплинути на дитину матеріали
справи не містять, суд, з урахуванням
особи батька, який любить свого сина,
враховуючи, що судом не встановлена
винна поведінка батька, яку можна
розцінити як свідоме ухилення від
виховання дитини, та враховуючи, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, приходить до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 19, 164, 165 СК України, ст. 3,
10-11, 57-60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя: