У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Мазур Л.М.,

Колодійчука В.М.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
територіальної громади м. Кривого Рогу
в особі виконкому Центрально-Міської
районної у м. Кривому Розі ради, третя
особа - відділ державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Криворізького
міського управління юстиції, про
визнання права власності на частку
спільного майна, усунення перешкод у
користуванні власністю, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_4,
територіальної громади міста Кривого
Рогу в особі виконкому
Центрально-Міської районної у м.
Кривому Розі ради, третя особа: відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Криворізького міського управління
юстиції, про визнання права власності
на частку спільного майна, усунення
перешкод користування власністю.

Позивачка посилалась на те, що за
договором довічного утримання від
20 липня 1999 року, посвідченим приватним
нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим № 14, ОСОБА_8 і ОСОБА_9
передали їй у власність належну їм на
праві спільної власності двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. Рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 03 грудня 2008 року
розірвано договір довічного утримання,
укладений 20 липня 1999 року між ОСОБА_8 та
ОСОБА_3, в частині передачі у
власність ОСОБА_3 належну ОСОБА_8 на
праві приватної спільної сумісної
власності квартири АДРЕСА_1.

Позивачка вказувала на те, що вона
неодноразово зверталась із заявами про
реєстрацію належної їй частини
квартири, яку вона отримала на підставі
договору довічного утримання,
укладеного нею з ОСОБА_9, але їй було
відмовлено, оскільки не виділена
частка майна у спільній сумісній
власності, яка належала спадкодавцю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, яка за
життя заповіла усе належне їй майно
відповідачці ОСОБА_4, в тому числі і
належну їй частину спірної квартири.

Зазначала, що ОСОБА_4 чинить їй
перешкоди у користуванні квартирою як
співвласнику.

За таких обставин позивачка, уточнивши
свої вимоги, просила визначити її
частку у розмірі 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, визнати за нею право власності
на 1/2 частини зазначеної квартири,
зобов'язати відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Криворізького міського управління
юстиції провести реєстрацію права
власності на нерухоме майно та
зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні належною їй часткою житла
шляхом надання доступу до неї.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
11 квітня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання права власності на
частку спільного майна, усунення
перешкод у користуванні власністю
відмовлено.

Додатковим рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 27 вересня 2013 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3
про визначення 1/2 частки у спільній
власності та зобов'язання проведення
реєстрації права власності 1/2 частини
квартири.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 лютого
2014 року рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
11 квітня 2013 року скасовано в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання права власності, усунення
перешкод у користуванні власністю та
додаткове рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
27 вересня 2013 року в частині відмови у
визначенні часток у спільній сумісній
власності та ухвалено в цих частинах
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні власністю задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди
ОСОБА_3 у користуванні частиною
квартири АДРЕСА_1, надавши їй доступу до
квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
територіальної громади міста Кривого
Рогу в особі виконкому
Центрально-Міської районної у м.
Кривому Розі ради, третя особа - відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Криворізького міського управління
юстиції, про визначення частки
задоволено. Визначено частку у
спільній сумісній власності у розмірі
1/2 частини та визнано право власності
на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3 В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції й
додаткове рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності від
13 липня 1998 року, ВАТ «Завод Рудор»,
згідно з розпорядженням від 09 липня 1998
року № 25 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належала
квартира АДРЕСА_1 на праві спільної
сумісної власності, які за своє життя
не визначили обсяг права власності
кожного в спільному сумісному майні.

20 липня 1999 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_3 був укладений договір довічного
утримання, посвідчений приватним
нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий № 2724, згідно з яким ОСОБА_8,
ОСОБА_9 передали у власність ОСОБА_3
належну їм на праві спільної сумісної
власності квартиру АДРЕСА_1, за що
ОСОБА_3 зобов'язалась довічно
утримувати ОСОБА_8, ОСОБА_9

18 жовтня 2003 року ОСОБА_9 помер, після
смерті якого свідоцтво про право на
спадщину отримано не було.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
03 грудня 2008 року договір довічного
утримання, укладений 20 липня 1999 року
між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_3,Ж
розірвано в частині передачі у
власність ОСОБА_3 належну ОСОБА_8 на
праві спільної сумісної власності
частини квартири АДРЕСА_1.

21 квітня 2009 року ОСОБА_8 склала заповіт,
згідно з яким заповіла все належне їй
майно ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

Також встановлено, що ОСОБА_3
звернулась до КП ДОР «Криворізьке бюро
технічної інвентаризації» із заявою
про реєстрацію права власності на
квартиру АДРЕСА_1, однак їй було
відмовлено у з тих підстав, що в поданих
нею документах не вирішено питання про
виникнення, припинення, перехід права
власності.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визначення частки у спільній
сумісній власності, визнання права
власності на частку, усунення перешкод
у користуванні власністю - квартирою
АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що позовні вимоги є
безпідставними, оскільки позивач
ОСОБА_3 не зареєструвала своє право
власності на нерухоме майно за
договором довічного утримання, а тому
не набула права на захист, як того
вимагає ч. 5 ст. 334 ЦК України в редакції
2004 року. Відповідач ОСОБА_4 право на
спадщину ОСОБА_8, а саме: квартиру
АДРЕСА_1 не набула, оскільки свідоцтво
про право на спадщину після ОСОБА_8 не
отримала, а тому не є власником спірної
квартири. Доказів того, що спірна
квартира перейшла у власність
відповідача - територіальної громади
міста відповідно до ст. 1277 ЦК України,
також сторонами не надано.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності, усунення
перешкод у користуванні власністю та
додаткове рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
визначенні часток у спільній сумісній
власності та задовольняючи вказані
позовні вимоги, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачка
ОСОБА_3 набула право власності на
частину квартири на підставі договору
довічного утримання, укладеного 20
липня 1999 року, оскільки на момент
виникнення права було чинним
законодавство, що не передбачало
обов'язкової державної реєстрації.
Відповідачка ОСОБА_4 прийняла спадщину
після померлої ОСОБА_8, що
підтверджується повідомленням Першої
криворізької державної нотаріальної
контори.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Як вбачається з витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно, ОСОБА_9
та ОСОБА_8 на праві приватної спільної
сумісної власності належить квартира
АДРЕСА_1.

21 квітня 2009 року ОСОБА_8 склала заповіт,
згідно з яким заповіла все належне їй
майно ОСОБА_4

Частиною 5 статті 1268 ЦК України
визначено, що спадщина належить
спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
незалежно від часу її прийняття.

Відповідно до статті 1299 ЦК України,
якщо у складі спадщини, яку прийняв
спадкоємець, є нерухоме майно,
спадкоємець зобов'язаний
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна (ст. 182
цього Кодексу). Право власності на
нерухоме майно виникає у спадкоємця з
моменту державної реєстрації цього
майна.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Порядок
проведення державної реєстрації прав
на нерухомість та підстави відмови в
ній встановлюються законом.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції в порушення вимог статей 214,
215 ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернув та не
встановив, чи виникло у ОСОБА_4 право
власності на частину спірної квартири
у передбаченому статтями 182, 1299 ЦК
України порядку, а тому дійшов
передчасного висновку про можливість
визначення частки ОСОБА_3 у спірному
майні.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції в повному обсязі не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 лютого
2014 року скасувати, справу направити
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді: О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк