Справа № 352/500/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1549/2014
Головуючий у 1 інстанції Гургула В.Б. В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Шалаути Г.І.,

секретаря
Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Івано-Франківської дирекції
УДППЗ "Укрпошта" про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та спричиненої
моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Тисменицького
районного суду від 29 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду
від 29 травня 2014 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Івано-Франківської дирекції УДППЗ
"Укрпошта" про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та спричиненої
моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неналежному дослідженні судом
доказів по справі та невідповідності
висновків суду обставинам справи. У
зв'язку з цим, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким її позов
задовольнити у повному обсязі.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
при звільненні з підстав, передбачених
п.3 ст.40 КЗпП України, відповідач
повинен був навести конкретні факти
допущеного нею невиконання обов'язків,
зазначити коли саме вони мали місце,
які проступки вона вчинила після
застосування до неї попереднього
стягнення та коли. Однак, відповідач
цього не зробив, а наведені ним
підстави звільнення являються
недостатніми. В той же час, за
порушення, які виявлені по ВПЗ 31.07.2013
року, 30.09.2013 року та 30.10.2013 року її до
відповідальності не притягали і вони
не зазначені в наказах про притягнення
до дисциплінарної відповідальності.
Між тим, суд посилається на них у
рішенні, як на порушення в роботі, які
могли стати підставою для звільнення.

Суд першої інстанції не надав належної
оцінки показам свідка ОСОБА_3, яка
пояснила, що не перевірила ім'я та по
батькові отримувача посилки дочки
ОСОБА_4 та видала їй посилку в січні 2013
року. Цей випадок був виявлений в
листопаді 2013 року і до цього часу ніхто
про нього не знав. Виявлене
правопорушення не могло бути підставою
накладення дисциплінарного стягнення,
як на ОСОБА_3 так і на неї, згідно п.2 ст.148
КЗпП України.

Нічим окрім показів представників
відповідача в суді не було доведено
факт поступлення скарг від споживачів
щодо її нетактовної поведінки. Надані
акти перевірок в яких відсутні скарги
на її роботу та виконання планів роботи
свідчать про належне виконання
посадових обов'язків та дотримання нею
трудової дисципліни.

Крім того, відповідач обмежився лише
загальними посиланнями на
систематичне невиконання без поважних
причин працівником трудових обов'язків
при застосуванні такого крайнього
заходу, як звільнення та не врахував
положення ч.3 ст.149 КЗпП України, згідно
з якими при обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок і попередню роботу
працівника, а також вимоги п.2 ст.248 КЗпП
України.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та її представника,
заперечення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає цим
вимогам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що невиконання трудових
обов'язків позивачем носило
систематичний характер, допускалось
неякісне виконання деяких доручень,
застосовувались заходи
дисциплінарного впливу попередньо
перед звільненням, а тому вимоги
позивача про поновлення на посаді та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
неправомірним звільненням з займаної
посади не є доведеними та
обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у разі
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

З урахуванням положень статті 147 КЗпП
України звільнення за передбаченими
пунктом 3 статті 40 КЗпП України
підставами є заходом стягнення, що
застосовується до працівника за
порушення ним трудової дисципліни.

Працівник може бути звільнений з
роботи на підставі пункту 3 статті 40
КЗпП України, якщо після застосування
до нього дисциплінарного або
громадського стягнення, яке не
втратило юридичної сили за давністю і
не зняте достроково (стаття 151 КЗпП
України), він знову вчинив проступок на
роботі.

При звільненні працівника за цією
підставою слід враховувати, що на
працівника покладаються обов'язки, які
є складовими його трудової функції чи
іншими обов'язками, передбаченими
правилами внутрішнього трудового
розпорядку. Підставою для розірвання
трудового договору за пунктом 3 статті
40 КЗпП України є систематичне
невиконання працівником трудових
обов'язків, яке полягає в тому, що
працівник допустив не менше двох
дисциплінарних проступків, за перші з
яких на нього протягом року роботи
перед звільненням застосовувались
заходи дисциплінарного стягнення.
Оскільки невиконання трудових
обов'язків має бути без поважних
причин, то обов'язковою умовою для
звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП
України є вина працівника в
неналежному виконанні трудових
обов'язків. При встановленні наявності
вини працівника в неналежному
виконанні трудових обов'язків слід
враховувати як об'єктивні (умови праці),
так і суб'єктивні фактори (досвід,
кваліфікацію).

Для звільнення працівника за
систематичне порушення трудової
дисципліни необхідно, щоб працівник
вчинив конкретний дисциплінарний
проступок, тобто допустив невиконання
або неналежне виконання трудових
обов'язків, щоб це невиконання або
неналежне виконання трудових
обов'язків було протиправним та винним
і носило систематичний характер, а за
попередні порушення трудової
дисципліни (одне чи декілька) до
працівника застосовувались заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення з додержанням порядку їх
застосування, але вони не дали
позитивних наслідків і працівник знову
вчинив дисциплінарний проступок.
Систематичним порушенням трудової
дисципліни вважається порушення,
вчинене працівником, який і раніше
порушував трудову дисципліну, за що
притягувався по дисциплінарної
відповідальності та порушив її знову.

Звільнення є дисциплінарним
стягненням, яке може бути накладено на
працівника в місячний строк з дня
виявлення проступку. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинні враховувати ступінь
тяжкості проступку, спричинену ним
шкоду, обставини, за яких скоєно
проступок, попередню роботу працівника
тощо. Доцільність застосування
адміністрацією конкретної міри
дисциплінарного стягнення за
порушення трудової дисципліни
перевіряється судом з урахуванням
вищезазначених обставин. Крім того,
раніше застосовані стягнення
працівник вправі оскаржити сумісно з
позовом про поновлення на роботі і суд
зобов'язаний перевірити правильність
накладення цих стягнень.

Відповідно до положень статті 147 КЗпП
України за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути
застосовано тільки один з таких
заходів стягнення, як то догана чи
звільнення.

Стаття 148 КЗпП України передбачає, що
дисциплінарне стягнення
застосовується безпосередньо за
виявленням проступку. Виявлення
проступку означає не лише виявлення
факту (події), а й визначення
працівника, що порушив трудові
обов'язки, характеру порушення,
шкідливих наслідків, причинного
зв'язку між правопорушенням і
шкідливими наслідками, вини
працівника.

Відповідно п.п. 22, 23 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів", у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41
КЗпП, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника. За передбаченими п.3 ст.40
КЗпП підставами працівник може бути
звільнений лише за проступок на роботі,
вчинений після застосування до нього
дисциплінарного або громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Як встановив суд першої інстанції та
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2
з 12 квітня 1978 року по час звільнення
працювала в Івано-Франківській
дирекції УДППЗ "Укрпошта" в тому числі
на посаді начальника відділення
поштового зв'язку Тисмениця-1.

Наказом від 31.01.2014 №71-к вона була
звільнена з посади начальника
відділення поштового зв'язку
Тисмениця-1 згідно п.3 ст.40 КЗпП України
за систематичне невиконання своїх
посадових обов'язків без поважних
причин з 03.02.2014 року. Відповідно до
наказу підставою звільнення за
систематичне невиконання своїх
посадових обов'язків без поважних
причин стало виявлення під час
документальної ревізії діяльності
Тисменицького ВПЗ проведеної
інструктором ДКЕП 13.03.2013 недоліків, які
носять систематичний характер, що в
кінцевому призвело до утруднення
перевірки фактичних залишків ЗПО,
періодичних видань та несвоєчасного
надання послуг клієнтам, за що наказом
від 18.03.2013 №193 на неї було накладене
дисциплінарне стягнення у виді догани
та запропоновано усунути недоліки.
Наказом № 964 від 19.12.2013 року за
систематичне невиконання своїх
посадових обов'язків і втратою
контролю над роботою підлеглих на
ОСОБА_2 було накладено дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення з
займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП України.

З моменту оголошення догани 18.03.2013 року
в роботі ОСОБА_2 постійно виявлялись
систематичні порушення, які
повторювались протягом року, що
підтверджується наданими
представником відповідача документами
про проведення перевірок. Дані
порушення стосувались руху грошових
коштів по ВПЗ, обліку грошових коштів,
оформлення звітів, виконання планових
завдань, контролю за підлеглими
працівниками та надання передбачених
законом послуг.

Обов'язки начальника ВПЗ передбачені
розділом 4.2. положення про відділення
поштового зв'язку Поштамту
Івано-Франківської дирекції УДППЗ
"Укрпошта" (а.с.30-31). Як вбачається з їх
змісту на ОСОБА_2, як на начальника ВПЗ
було покладено значна кількість
обов'язків, з якими вона протягом року в
повній мірі не справлялась, що призвело
до відповідальності, яка встановлена
нормами КЗпП України та умовами
вищезазначеного положення (а.с.31).

Враховуючи все вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції дійшов законного та
обґрунтованого висновку про те, що
невиконання обов'язків позивачем
носило систематичний характер,
допускалось неякісне виконання деяких
доручень, застосовувались заходи
дисциплінарного впливу. Такі обставини
справи свідчать про те, що звільнення
ОСОБА_2 відповідає вимогам трудового
законодавства, а позивачем не було
доведено той факт, що при звільненні
дирекцією УДППЗ "Укрпошта" порушено
порядок, встановлений КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного
суду від 29 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.І. Шалаута