АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № № апеляційного
провадження:22-796-6949 Головуючий у суді
першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А. Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
2 липня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого - Семенюк Т.А.
Суддів - Кравець В.А., Музичко С.Г.
при секретарі - Круглику В.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_3, його представника -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 2 липня 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_5, третя особа: Страхова
компанія «ПРОСТО страхування» про
стягнення матеріальних збитків,
понесених на лікування, та втраченого
заробітку внаслідок каліцтва, -
В С Т А Н О В И Л А:
Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 2 липня 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
втрачений заробіток у сумі 52 215,84 грн. та
6136,07 грн. витрат на правову допомогу, в
іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 28 травня 2013 року позовні
вимоги про відшкодування моральної
шкоди залишено без розгляду.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_3, його
представник - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали
апеляційні скарги.

У поданих апеляційних скаргах позивач
та його представник ОСОБА_4 просять
рішення суду змінити, повністю
задовольнивши позовні вимоги,
вважаючи, що суд прийшов до
суперечливого висновку про те, що
ОСОБА_7 не є належним відповідачем по
даній справі, так як не є володільцем
джерела підвищеної небезпеки, оскільки
з наданих суду документів встановлено,
що автомобіль, яким під час ДТП керував
ОСОБА_5, належить ОСОБА_7

Також апелянти вважають, що судом
невірно оцінені надані позивачем
докази у підтвердження понесених ним
витрат на лікування сина та пояснення
позивача про те, що грошові кошти,
отримані від ОСОБА_7, ним витрачені не
на лікування сина, а на інші потреби,
також неправомірно відмовлено у
стягненні щомісячних платежів
втраченого ОСОБА_6 заробітку, судом
неправильно розраховані витрати на
правову допомогу та не враховані всі
процесуальні дії, які були вчинені
представником позивача при розгляді
даної справи.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5
просить рішення суду в частині вимог,
заявлених до нього, скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у позові, вважаючи, що суд
неправильно застосовував до спірних
правовідносин положення ст.ст. 1166, 1187 та
1195 ЦК України, так як він не є винною
особою у дорожньо-транспортній
пригоді, у результаті якої постраждав
ОСОБА_6, також, визначаючи розмір
відшкодування втраченого заробітку,
суд першої інстанції не врахував
розмір грошових коштів, які були
передані позивачу його батьком та
товаришами по роботі, який повністю
покриває витрати позивача як на
лікування сина, так і втрату заробітку
ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
24 жовтня 2013 року рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 2 липня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у позові ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5,
третя особа страхова компанія «ПРОСТО
страхування», про стягнення
матеріальних збитків, понесених на
лікування, втраченого заробітку
внаслідок каліцтва відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 березня 2014
року рішення апеляційного суду м. Києва
від 24 жовтня 2013 року в частині позовних
вимог до ОСОБА_5 скасовано, справу в цій
частині направлено на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року
залишено без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню
не підлягає, апеляційні скарги ОСОБА_3
та його представника підлягають
частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся
з даним позовом до відповідачів,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що 20 листопада 2010 року
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди постраждав його син ОСОБА_6,
який був пасажиром автомобіля марки
«Мітсубіші Лансер» під керуванням
ОСОБА_5, власником якого є ОСОБА_7

В результаті дорожньо-транспортної
пригоди його син ОСОБА_6 отримав
тілесні ушкодження, які були
небезпечні для життя, що потребувало
численних операцій та тривалого
лікування, на що витрачено 513 632 грн.

Змінюючи та уточнюючи позовні вимоги,
позивач остаточно просив суд стягнути
солідарно з відповідачів на користь
позивача матеріальну шкоду понесену на
лікування у розмірі 471745 гри 40 коп., 52215
грн. 84 коп. втраченого ОСОБА_6 заробітку
та 1138875 грн. моральної шкоди. Також,
представник позивача просила
зобов'язати відповідачів сплачувати
ОСОБА_6 щомісячно 2 175 грн. 66 коп.
втраченого заробітку, починаючи з 28
травня 2013 року.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення
втраченого заробітку, представник
позивача зазначала, що ОСОБА_6 у зв'язку
із каліцтвом був звільнений з органів
внутрішніх справ з 19 квітня 2011 року і
йому призначена соціальна пенсія у
сумі 2 134 грн. 09 коп., тому втрата
заробітку щомісячно складає 2 175 грн. 66
коп.

Судом встановлено, що 20 листопада 2010 р.
ОСОБА_5, керуючи автомобілем «Мітсубіші
Лансер», державний номер НОМЕР_1, який
належить ОСОБА_7, вчинив наїзд на
перешкоду, у результаті чого
автомобіль втратив керованість та,
виїхавши на узбіччя дороги, зіткнувся з
електричною опорою та деревами.

По факту дорожньо-транспортної
пригоди, що сталася 20 листопада 2010
року, порушено кримінальну справу
за ознаками злочину передбаченого
ч. 2 ст. 286 КК України, на сьогодні
слідство триває.

У результаті дорожньо-транспортної
пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_6
отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 керував
транспортним засобом, маючи
посвідчення водія та свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу, в
якому наявна відмітка про його право на
керування зазначеним автомобілем
(а.с.147 т.2).

Згідно наданого Полісу обов'язкової
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за № ВС/6709958, цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_5 на момент ДТП
була застрахована в СК «Просто
страхування» від 19.05.2010 р.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення з ОСОБА_5 витрат,
понесених на лікування ОСОБА_6 у
розмірі 471745,40 грн., суд першої інстанції
виходив з того, що з наданих позивачем
доказів неможливо визначити, що
витрати по придбанню ліків та інших
супутніх товарів понесені позивачем на
лікування ОСОБА_6 та відповідно дані
витрати є виправданими та підтверджені
медичною документацією.

Оцінюючи надані докази в їх сукупності
та взаємному зв'язку, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо доведеності витрат на лікування
ОСОБА_6 в розмірі 175 152,49 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 було
передано на лікування ОСОБА_6 20 700
доларів США, що за офіційним курсом НБУ
станом на 01.07.2013 р. становить 165455,10 грн.
(20700,00 дол. США х 7,993=165 455,10 грн.) та 8000,00
грн., що підтверджується оригіналом
розписки від 17.03.2011 року ( а.с. 116 т.2).

Зазначені суми судом першої інстанції
правильно зараховано на відшкодування
матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_6,
оскільки судом встановлено, що кошти
надавалися в якості матеріальної
допомоги пов'язаної з ДТП, яка сталася
20.11.2010 року за участю ОСОБА_5

Посилання позивача на те, що дані кошти
були надані на інші потреби, що не
пов'язані з відшкодуванням витрат на
лікування, не спростовують факт їх
отримання.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду щодо не зарахування
сплачених ОСОБА_7 коштів на загальну
суму в розмірі 10000 грн. в рахунок
відшкодування шкоди, оскільки
призначення платежу по них зазначено
«добровільні потреби на потреби
лікарні» ( а.с. 167-169 т.2), а також
фіскальні чеки ( а.с. 170-175 т.2).

Таким чином, сума збитків, які
підтверджені матеріалами справи, що
понесені на лікування ОСОБА_6 становить
в розмірі 175 152,49 грн. та за мінусом
сплачених коштів ОСОБА_7 в розмірі 173
455,10 грн., становить 1697,39 грн.

При цьому судом першої інстанції
враховано, що цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_5 була
застрахована та ліміт
відповідальності за шкоду заподіяну
життю та здоров'ю внаслідок ДТП
становить 51000 грн. ( а.с. 148 т.2).

Позивачем не пред'явлено у
встановленому законом порядку вимог до
страхової компанії про виплату
страхового відшкодування, проте, він
не позбавлений в передбаченому законом
порядку звернутися з відповідною
вимогою до страховика на загальних
підставах.

Відповідно до п.16 Постанови, при умові
наявності Полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності згідно з пунктом 13.1
статті 13 Закону № 1961-IV, власники
наземного транспортного засобу
зобов'язані застрахувати ризик своєї
цивільної відповідальності, яка може
настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК
України, залучити до участі у справі
страхову організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення з ОСОБА_5 суми втраченого
ОСОБА_6 заробітку, суд першої інстанції
виходив з того, що він повинен нести
цивільну відповідальність перед
потерпілим незалежно від своєї вини у
дорожньо-транспортній пригоді.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно з роз'ясненнями у п. 6 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 березня 2013р.
«Про деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», якщо особа під
час керування транспортним засобом має
посвідчення водія на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії і реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2. Правил
дорожнього руху України).

Відповідно до п.7 вказаної вище
Постанови, при завданні шкоди джерелом
підвищеної небезпеки на особу, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, не може бути
покладено обов'язок з її відшкодування,
якщо вона виникла внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого (частина п'ята статті 1187
ЦК). Під непереборною силою слід
розуміти, зокрема, надзвичайні або
невідворотні за даних умов події (пункт
1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті,
які мають зовнішній характер. Під
умислом потерпілого слід розуміти,
зокрема, таку його протиправну
поведінку, коли потерпілий не лише
передбачає, але і бажає або свідомо
допускає настання шкідливого
результату (наприклад, суїцид).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Суду не надано доказів того, що ДТП
виникла внаслідок непереборної сили чи
умислу потерпілого, ОСОБА_5 не надано
доказів і щодо спричинення шкоди
ОСОБА_6 винними діями іншої особи.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що в даному випадку
презюмується вина ОСОБА_5, яка не
спростована останнім в суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Судом встановлено, що внаслідок ДТП
ОСОБА_6 отримав тяжкі ушкодження
здоров»я та став інвалідом 1-ї групи із
втратою працездатності на 95%, що
підтверджується постановою про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 29.11.2010 року, довідкою МСЕК
від 20.04.2011 року (а.с. 56-66 т.2, а.с.105 т.1).

Відповідно до рішення Замостянського
районного суду м. Вінниці від 09.09.2011
року ОСОБА_6 визнано недієздатним та
рішенням цього ж суду від 13.10.2011 року
ОСОБА_3 призначено опікуном над
недієздатним сином ОСОБА_6( а.с. 107 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_6 отримав
ушкодження здоров'я внаслідок ДТП.

Згідно довідки ГУ МВС України в м. Києві
ОСОБА_6 звільнений з органів внутрішніх
справ у відставку Збройних Сил України
згідно п.п.»б» (через хворобу) п.65
положення про проходження військової
служби рядовим і начальницьким складом
внутрішніх справ, з 19.04.2011 року.

Визначаючи суму, що підлягає до
стягнення, як втрачений заробіток
ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував
довідку ГУ МВС України в м. Києві за
№19/521 від 19.06.2013 року (а.с.197 т. 3) щодо
розміру місячного грошового
забезпечення лейтенанта ОСОБА_6 -
слідчого ГУМВС України в м. Києві в
розмірі 2664,00 грн.

Судом встановлено, що втрачений
заробіток ОСОБА_6 за період з 19.04.2011 р. по
19.05.2013 р.. становить 60739,20 грн. (2664 грн. х
24х 95% = 60739,20 грн.)

Однак, з огляду на те, що позивачем
заявлені вимоги про стягнення
середнього заробітку в порядку ст. 1195
ЦК України в сумі 52215,84 грн., суд першої
інстанції, виходячи з меж заявлених
вимог, задовольнив вимоги саме в сумі
52215, 84 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з ОСОБА_5
втрачений заробіток на користь ОСОБА_6
щомісячно, починаючи з 28.05.2013 року, суд
першої інстанції виходив з того, що це
вимоги на майбутнє, а тому задоволенню
не підлягають.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1195 ЦК України, фізична
або юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності.

Як зазначено вище, судом встановлено,
що ОСОБА_6 внаслідок ДТП, отримав тяжкі
ушкодження здоров'я та став інвалідом
1-ї групи із втратою працездатності на
95%, що підтверджується постановою про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 29.11.2010 року, довідкою МСЕК
від 20.04.2011 року (а.с. 56-66 т.2, а.с.105 т.1).

Як вбачається з довідки МСЕК, ОСОБА_6
встановлено 1 групу інвалідності до 1
травня 2015 року (т. 4, а.с. 54).

Згідно довідки ГУ МВС України в м. Києві
за №19/521 від 19.06.2013 року, розмір
місячного грошового забезпечення
лейтенанта ОСОБА_6 - слідчого ГУМВС
України в м. Києві становить 2664,00 грн.
(а.с.197 т. 3).

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що вимоги ОСОБА_3 щодо
зобов'язання ОСОБА_5 відшкодовувати
щомісячно ОСОБА_6 втрачений заробіток
є обґрунтованими.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що
щомісячному стягненню підлягає сума в
розмірі 2530 грн. 80 коп. (2664 грн. х 95%) з
врахуванням ступеню втрати
працездатності, відповідно до ст. 1197 ЦК
України.

Враховуючи, що ОСОБА_6 визнаний
недієздатним, ОСОБА_3 є його опікуном,
колегія суддів вважає за можливе
проводити стягнення з ОСОБА_5 щомісячно
втраченого заробітку ОСОБА_6 на користь
його опікуна - ОСОБА_3 з 28 травня 2013 року
по 1 травня 2015 року.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами апеляційної скарги ОСОБА_5, що
він не є винною особою у
дорожньо-транспортній пригоді, у
результаті якої постраждав ОСОБА_6,
оскільки, як зазначено вище, у даному
випадку, відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК
України, вина ОСОБА_5 презюмується.

Колегія суддів не може також
погодитись і з доводами апеляційних
скарг позивача та його представника,
що судом неправильно розраховані
витрати на правову допомогу та не
враховані всі процесуальні дії, які
були вчинені представником позивача
при розгляді даної справи, оскільки ці
доводи спростовуються матеріалами
справи та розрахунком суду, який
проведено у відповідності до ст. 84 ЦПК
України та Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах".

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову про зобов'язання
ОСОБА_5 відшкодовувати щомісячно
ОСОБА_6 втрачений заробіток в розмірі
2664 грн. скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про часткове
задоволення зазначених вимог,
стягнувши з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3,
який діє в інтересах недієздатного
ОСОБА_6, щомісячно втрачений заробіток
в розмірі 2530 грн. 80 коп. з 28 травня 2013
року по 1 травня 2015 року.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його
представника - ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 2 липня 2013 року в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_6 про зобов'язання
ОСОБА_5 відшкодовувати щомісячно
ОСОБА_6 втрачений заробіток в розмірі
2664 грн. скасувати, постановивши в цій
частині нове рішення наступного
змісту.

Позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 про
зобов'язання ОСОБА_5 відшкодовувати
щомісячно ОСОБА_6 втрачений заробіток
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3,
який діє в інтересах недієздатного
ОСОБА_6, щомісячно втрачений заробіток
в розмірі 2530 грн. 80 коп. з 28 травня 2013
року по 1 травня 2015 року.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з моменту
його проголошення, може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді