Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Нагорняка В.А.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
відділу Держземагенства у Жовтневому
районі Миколаївської області, треті
особи: Державна інспекція сільського
господарства в Миколаївській області,
Пересадівська сільська рада
Жовтневого району Миколаївської
області, про визнання недійсними
державних актів, скасування їх
державної реєстрації, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого
районного суду Миколаївської області
від 30 вересня 2013 року, додаткове
рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 04 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 02 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання
безпідставною відмови у наданні згоди
на встановлення меж земельної ділянки,
зобов'язання не чинити перешкоди у
праві встановлення меж земельної
ділянки. Свої вимоги обґрунтовувала
тим, що вона є користувачем земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. ОСОБА_4 є власником суміжної
земельної ділянки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2, у порядку спадкування
після смерті своєї матері
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
За життя ОСОБА_4 на підставі рішення
Пересадівської сільської Ради
народних депутатів від 26
липня 1994 року передано у приватну
власність земельну ділянку площею 0,25
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, а також земельну ділянку
площею 0,20 га для ведення особистого
підсобного господарства, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_2, що
підтверджується державними актами на
право приватної власності на землю від
25 січня 1995 року. Позивачка зазначає, що
після набуття відповідачем права
власності на суміжну земельну ділянку
він самовільно переніс межу, захопивши
частину її земельної ділянки. Крім
того, у 2011 році комісією з числа
депутатів Пересадівської сільської
ради Жовтневого району Миколаївської
області проведено обстеження
земельних ділянок, розташованих за
адресою: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1, і
встановлено, що фактичний розмір
земельної ділянки відповідача не
відповідає розмірам земельної ділянки,
зазначеним на плані зовнішніх меж.

У процесі розгляду справи ОСОБА_3
змінила предмет позову і просила
визнати недійсними державні акти на
право приватної власності на землю від
25 січня 1995 року, видані на ім'я ОСОБА_4,
та скасувати їх державну реєстрацію,
оскільки їх видано на підставі рішення
органу місцевого самоврядування, яке
не приймалось.

Ухвалою Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 16
вересня 2013 року залучено до участі у
справі в якості співвідповідача відділ
Держземагенства у Жовтневому районі
Миколаївської області.

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 30
вересня 2013 року позов задоволено.
Визнано недійсними державні акти на
право приватної власності на землю від
25 січня 1995 року та скасовано їх
державну реєстрацію.

Додатковим рішенням Жовтневого
районного суду Миколаївської області
від 04 жовтня 2013 року стягнуто на
користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 114 грн.
70 коп. у рахунок оплати судового збору.

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 02 грудня
2013 року рішення Жовтневого
районного суду Миколаївської області
від 30 вересня 2013 року та
додаткове рішення Жовтневого
районного суду Миколаївської області
від 04 жовтня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і залишити
позовні вимоги ОСОБА_3 без розгляду.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з яким погодився
і суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що внаслідок дій відповідачів
порушено права позивачки на
користування її земельною ділянкою,
які підлягають захисту у обраний нею
спосіб.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що Пересадівською
сільською радою Жовтневого району
Миколаївської області, на підставі
рішення від 02 липня 2012 року № 6,
вирішено передати безкоштовно у
власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,20 га, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, і
надано дозвіл на виготовлення
технічної документації із землеустрою
про передачу земельної ділянки у
власність.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження майном.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено,
що власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст. 152 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції
не звернув уваги, що ОСОБА_3 не є
власником земельної ділянки, оскільки
рішення органу місцевого
самоврядування про надання у власність
земельної ділянки є підставою лише для
вчинення певних дій, спрямованих на
набуття права власності на землю, при
цьому суд не з'ясував межі земельної
ділянки, яку ОСОБА_3 має на меті
отримати у власність, також не дослідив
докази, які б підтверджували порушення
меж земельної ділянки, яку вона вважає
своєю власністю.

Установлено, що згідно з державними
актами на право приватної власності на
землю від 25 січня 1995 року ОСОБА_5 є
власником земельної ділянки площею 0,25
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, а також земельної ділянки
площею 0,20 га для ведення особистого
підсобного господарства, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

У встановлений законом строк ОСОБА_4
прийняв спадщину, яка відкрилася після
смерті ОСОБА_5

Власник не може бути позбавлений права
власності на земельну ділянку, крім
випадків, передбачених цим Кодексом та
іншими законами України (ч. 1 ст. 153 ЗК
України).

Визнаючи недійсними державні акти на
право приватної власності на землю, суд
першої інстанції позбавив ОСОБА_4 права
на земельні ділянки, набутого ним у
встановленому законом порядку, і не
з'ясував наявності підстав для
припинення права на землю,
передбачених Главою 22 ЗК України; також
не перевірив доводи ОСОБА_4, що спірні
земельні ділянки надані ОСОБА_5 на
підставі рішення загальних зборів
колгоспу, який здійснював свою
діяльність в межах Пересадівської
сільської ради Жовтневого району
Миколаївської області, тобто на
законній підставі, не надав оцінки
поясненням Державної інспекції
сільського господарства в
Миколаївській області, що в результаті
перевірки дотримання ОСОБА_5
земельного законодавства при
використанні земельної ділянки не було
встановлено порушення останньою
земельного законодавства; не звернув
уваги, що за життя ОСОБА_5 позивачка не
оспорювала законність набуття
сусідкою права власності на землю.

Також суд не з'ясував розміру земельної
ділянки, яка перебуває у власності
відповідача і перешкоджає позивачці у
користуванні земельною ділянкою.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував
всі обставини справи, не дослідив всі
докази та не надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від
30 вересня 2013 року, додаткове рішення
Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 04 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 02 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська