У х в а л а

іменем україни

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Мазур Л.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
до ОСОБА_3, третя особа - підприємство з
іноземними інвестиціями у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю «Катех-Електро», про
стягнення кредитної заборгованості за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 16
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 04 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ
«Кредобанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 22 березня 2007 року № 66-07
підприємство з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
«Катех-Електро» (далі - ТОВ
«Катех-Електро») отримало кредитні
кошти у розмірі 3 900 тис. доларів США, а
відповідно до умов кредитного договору
від 17 квітня 2009 року № 16-09 - 4 998 тис. грн.
На забезпечення виконання умов
кредитних договорів банк 13 вересня 2012
року уклав із ОСОБА_3 два договори
поруки. У результаті порушення умов
кредитних договорів утворилася
заборгованість, яку позичальник та
його поручитель у добровільному
порядку, не зважаючи на вимоги, не
погасили. Враховуючи викладене,
позивач просив стягнути з відповідача,
як поручителя ТОВ «Катех-Електро»,
кредитну заборгованість у розмірі 15 256
125 грн 04 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 16 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 04 березня 2014 року, позов ПАТ
«Кредобанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредобанк»
заборгованість за кредитним договором
від 22 березня 2007 року № 66-07 у розмірі 11
794 713 грн. 56 коп. та за кредитним
договором від 17 квітня 2009 року № 16-09 у
розмірі 3 461 441 грн. 48 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що у результаті порушення
позивачем, ТОВ «Катех-Електро», умов
кредитних договорів за ним утворилась
заборгованість, яку ОСОБА_3 як
поручитель у добровільному порядку не
погасив.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 22 березня 2007
року та 17 квітня 2009 року ТОВ
«Катех-Електро» уклало з ПАТ
«Кредобанк» кредитні договори,
відповідно до умов яких отримало
кредитні кошти на загальну суму 8 898 тис.
доларів США на строк до 31 серпня 2016 року
(з урахуванням змін, внесених
додатковими угодами). На забезпечення
виконання умов двох кредитних
договорів банк 13 вересня 2012 року уклав
із ОСОБА_3 договори поруки.

Пред'являючи позов до ОСОБА_3 як
поручителя ТОВ «Катех-Електро», ПАТ
«Кредобанк» посилалось на те, що у
результаті порушення умов кредитних
договорів утворилася заборгованість,
яку позичальник та його поручитель у
добровільному порядку не погасили.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 19 березня 2014 року № 6-20 цс 14 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що при вирішенні
спорів про стягнення кредитної
заборгованості із фінансових
поручителів суд має враховувати, що
згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково. Таким строком не може бути
лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України не перевірили тверджень
відповідача про пропуск позивачем
строку для пред'явлення до нього вимог.

Як убачається з матеріалів справи,
сторони кредитних договорів
встановили як строк дії цих договорів -
до повного погашення позичальником
заборгованості за кредитами та
процентами за користування ними (п. 11.1
кредитних договорів), кінцевий строк
повернення кредитів - до 31 серпня 2016
року (п. 2.2 кредитних договорів з
урахуванням внесених договорами від 13
вересня 2012 року змін), так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, які визначили
графіками повернення кредитів (п. 5.1
кредитних договорів з відповідними
змінами).

Тобто, право вимоги повернення
чергової частини позики, визначеної у
графіках повернення кредитів, у банка
виникало після кожного прострочення
ТОВ «Катех-Електро» повернення цієї
частини позики.

При цьому суди першої та апеляційної
інстанцій не врахували, що ч. 4 ст. 559 ЦК
України визначає спеціальний строк
пред'явлення вимоги до поручителя, який
не є строком позовної давності
відповідно до ст. ст. 257-258 ЦК
України.

Договори поруки між ОСОБА_3 та ПАТ
«Кредобанк» були укладені 13 вересня 2012
року, проте, як вбачається з
розрахунків банка, ТОВ «Катех-Електро»
припинило сплату чергових платежів за
кредитними договорами у вересні 2012
року (а.с. 41, 45), а з позовом до поручителя
звернувся у жовтні 2013 року.

Наведеного суди не врахували, у
порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
належним чином не перевірили та не
встановили точної дати виникнення у
банка права вимоги до відповідача, який
є поручителем ТОВ «Катех-Електро», не
визначили кінцевого строку
пред'явлення позову до поручителя та
дотримання банком цього строку.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій не перевірили правильності
нарахування пені, не встановили за який
період вона нарахована та чи
дотримався позивач вимог ст. 258 ЦК
України щодо застосування спеціальної
давності для нарахування неустойки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 16 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 04 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

Л.М. Мазур

І.М. Фаловська