АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів:Кулянди М.І., Заводян К.І.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю:ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про поділ спільного майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Садгірського
районного суду міста Чернівці від 18
березня 2014 року,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом.

Просила провести поділ спільного майна
подружжя, а саме будинку з
господарськими побудовами АДРЕСА_1.

Виділити ОСОБА_3 наступні приміщення
будинку літера А: 1-гараж, 1-3 котельню, 1-4
кухня, 1-5 ванну, 1-6 кімнату, 1-7 кімнату, 1-9
веранду, що відповідає реальній частці
60/100.

- виділити ОСОБА_5 наступні приміщення
житлового будинку літера А: 1-підвал, 1-1
коридор, 1-2 кімнату, 1-8 кімнату, що
відповідає реальній частці 40/100.

- виділити ОСОБА_3 наступні
господарські будівлі та споруди, а саме
сарай літера «Б», 1/2 огорожі 1-4, колодязь
І та вигрібну яму ІІ.

- виділити відповідачу натупні
господарські будівлі та споруди, а саме
1/2 частину огорожі 1-4;

- провести поділ земельної ділянки
відповідно до варіанту поділу
земельної ділянки №?1 висновку
будівельно-технічної експертизи, що
відповідає варіанту №?1 поділу
житлового будинку літера А.

Посилалася на те, що 2 липня 1992 року
сторони уклали шлюб.

29 жовтня 1991 року рішенням Чернівецької
міської ради народних депутатів №462/28
ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку
під будівництво житлового будинку.

За період з 1992 по 1995 року сторони за
спільні кошти здійснили будівництво
житлового будинку, що знаходиться на
земельній ділянці площею 0,1000 га, що
належить на праві власності ОСОБА_5

10 липня 2013 року рішенням Садгірського
районного суду міста Чернівці шлюб між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився
син ОСОБА_6, який на даний час перебуває
на утриманні позивачки. Аліментів, що
сплачує відповідач недостатньо для
забезпечення нормального фізичного та
духовного розвитку дитини та її
лікування.

Після розлучення ОСОБА_5 вивіз все
рухоме майно з спірного житлового
будинку.

Враховуючи вищевказані обставини,
вважала, що при поділі спірного майна
суд повинен відступити від засад
рівності та визнати за позивачкою
право власності на 2/3 частини житлового
будинку.

В жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з зустрічною позовною заявою.

Просив поділити житловий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_1 в
натурі між сторонами та виділити їм у
власність по 1/2 частині цього
нерухомого майна.

Вважав, що вищевказаний житловий
будинок належить сторонами на праві
спільної сумісної власності та повинен
бути поділений по 1/2 частці.

Вимоги ОСОБА_3 щодо збільшення її
частки у спільній сумісній власності
на житловий будинок є неправомірними
та необгрутованими.

Аліменти на утримання дитини він
сплачує вчасно. Докази про
недостатність суми аліментів для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку та лікування дитини
позивачкою не були надані.

Рішенням Садгірського районного суду
міста Чернівці від 18 березня 2014 року
позовні вимоги за первісним позовом
ОСОБА_3 та за зустрічним позовом ОСОБА_5
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право
спільної часткової власності на
житловий будинок з належними до нього
господарськими будівлями та спорудами,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та
складаються з житлового будинку літера
А площею 175,40 м.кв., сараю літера Б.,
огорожі № 1-4, колодязя І, вигрібної ями
II та поділено в натурі між
співвласниками вказане майно.

Виділено у власність ОСОБА_5 частину
житлового будиноку з належними
господарськими будівлями та спорудами,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а
саме:

- в будинку кімнату 1-2 площею 20,10 кв.м
вартістю 24 437 гривень, котельню 1- 3
площею 7,00 кв.м вартістю 8 510 гривень,
кухню 1-4 площею 13,60 кв.м вартістю 16 534
гривень, ванну 1-5 площею 7,30 кв.м
вартістю 8 875 гривень, веранду 1-9 площею
7,00 кв.м. вартістю 8 510 гривень, а всього
приміщень загальною площею 55,00 кв.м.
вартістю 66 855 гривень;

- 1/1 сарай літера Б, 1/2 огорожі № 1-4,1/2
колодязь І, 1/1 вигрібну яму II - реальна
частка вартістю 95 415, 50 гривень, що
складає 39/100 ідеальної частини даного
будинку з належними до нього
господарськими будівлями та спорудами.

Виділено у власність ОСОБА_3 частину
житлового будиноку з належними
господарськими будівлями та спорудами,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а
саме:

- в будинку підвал І площею 16,20 кв.м.
вартістю 15 756 гривень, гараж II площею 27,60
кв.м. вартістю 26 844 гривні, коридор 1-1
площею 13,80 кв.м. вартістю 16777 гривень,
кімнату 1-6 площею 11,40 кв.м вартістю 13859
гривень, кімнату 1-7 площею 31,80 кв.м.
вартістю 38661 гривня, кімнату 1-8 площею
19,60 кв.м. вартістю 23829 гривень, а всього
площею 120,40 кв.м. - вартістю 135737 гривень.

- 1/2 огорожі № 1-4 вартістю 15156,50
гривень,що складає 61/100 ідеальної
частини даного будинку з належними до
нього господарськими будівлями та
спорудами.

Витрати по переплануванню, а саме по
ліквідації дверного прорізу між
приміщеннями 1-1 та 1-2 житлового будинку
та розподілу енергоносіїв покладено на
сторони - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних
частинах. Витрати по обладнанню
санвузла в приміщенні 1-6 та кухні в
приміщенні 1-8 покладено на ОСОБА_3
Витрати по перекладенню печі з
забезпеченням доступу до топки з
приміщення 1-2 покладено на ОСОБА_5

У рахунок рівності часток у майні
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 27 739
гривень грошової компенсації різниці
вартості ідеальних часток житлового
будинку з належними господарськими
будівлями та спорудами, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

Проведено поділ земельної ділянки
відповідно до варіанту поділу
земельної ділянки №5 (таблиця №9)
висновку будівельно-технічної
експертизи №13301 від 14 листопада 2013
року, що відповідає варіанту поділу
житлового будинку №3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції в
частині проведення поділу земельної
ділянки відповідно до варіанту №5
(таблиця №9) висновку
будівельно-технічної експертизи №13301
від 14 листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення про проведення
поділу земельної ділянки відповідно до
варіанту №7 (таблиця №11). В іншій
частині рішення залишити без змін.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково з
таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції, в частині що оскаржується
апелянтом, виходив з того, що сторони
об'єктивно мають право на розподіл між
ними земельної ділянки, на якій
знаходиться спірне господарство.

Обираючи варіант поділу земельної
ділянки, суд взяв до уваги поділ на
частки житлового будинку та вважав за
доцільне повести поділ ділянки
відповідно до варіанту № 5, який
зображений на таблиці № 9 доданій до
висновку експертизи.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним.

Так, статтею 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 68 СК України
передбачено, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно частини 1 статті 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 3 статті 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Відповідно до частини 1 статті 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно частин 1-3 статті 372 ЦК України
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними.

У разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві
спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Частиною 1 статті 377 ЦК України
визначено, що до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Відповідно до частин 1, 4 статті 120 ЗК
України у разі набуття права власності
на жилий будинок, будівлю або споруду,
що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди.

Пунктом 18-2 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року, N 7
роз'яснено, що відповідно до положень
статей 81, 116 ЗК окрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу

конкретної частини будинку, будівлі,
споруди до особи, яка не мала права
власності чи користування земельною
ділянкою переходить це

право у розмірі частки права власності
у спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120
ЗК, 377 ЦК.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи в
період шлюбу, який був укладений
сторонами 02 липня 1992 року та розірваний
рішенням Садгірського районного суду
міста Чернівці 10 липня 2013 року,
сторонами було збудовано будинок у
АДРЕСА_1. (а.с.8, 21)

11 березня 1996 року ОСОБА_5 було видано
свідоцтво про право приватної
власності на вказаний будинок. (а.с.14).

ОСОБА_5, на праві приватної власності
належить земельна ділянка на якій
розміщений вищевказаний будинок,
площею 0,1000 га, що підтверджується
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 360238,
виданий 26 грудня 2008 року (а.с.12).

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи №13301
від 18 січня 2014 року визначено, що
розділити земельну ділянку площею 0,1000
га, розташовану по другому АДРЕСА_1
можливо. Експертом запропоновано 7
варіантів поділу вказаної ділянки
відповідно до яких розмір земельної
ділянки, що відводиться у власність для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд кожному із
співвласників становить 0,0500 га
(а.с.91-120).

Колегія суддів вважає вірним висновок
суду про те, що сторони об'єктивно мають
право на розподіл між ними земельної
ділянки, на якій знаходиться спірне
господарство.

Обираючи варіант поділу земельної
ділянки, суд правильно взяв до уваги
поділ на частки житлового будинку та
правильно вважав за доцільне повести
поділ ділянки відповідно до варіанту,
який зазначений в таблиці № 9 висновку
експертизи.

Разом з тим ухвалюючи рішення суд
першої інстанції не врахував
роз'яснення які дані в пунктах 8, 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі». Зокрема, у
резолютивній частині рішення про поділ
земельної ділянки не зазначив, які саме
частини земельної ділянки підлягають
виділенню у власність сторонам їх
розташування та розміри.

Так, відповідно до пункту 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» від
18 грудня 2009 року N 14 ухвалене у справі
рішення має бути гранично повним,
ясним, чітким, викладеним у
послідовності, встановленій статтею 215
ЦПК, і обов'язково містити вступну,
описову, мотивувальну та резолютивну
частини.

Разом з тим рішення не повинно містити
зайвої деталізації, яка не має
правового значення в даній справі, а
також незрозумілих словосполучень,
занадто довгих речень, через які
викладення фактичних обставин важко
сприймається.

Згідно пункту 13 вищевказаної постанови
Пленуму Верховного Суду України
резолютивна частина повинна мати
вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що
випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях 215 -
217 ЦПК.

У ній, зокрема, має бути зазначено:

висновок суду про задоволення позову
або відмову в позові повністю чи
частково (при відмові в позові слід
точно зазначити, кому, відносно кого та
в чому відмовлено);

висновок суду по суті позовних вимог:
які саме права позивача визнано або
поновлено;

розмір грошових сум чи перелік майна,
присуджених стороні;

вартість майна, яке належить стягнути з
відповідача, якщо при виконанні
рішення присудженого майна у наявності
не буде;

конкретні дії, які відповідач повинен
вчинити та на чию користь, або інший
передбачений законом спосіб захисту
порушеного

права;

розподіл судових витрат відповідно
до вимог статті 88 ЦПК

строк і порядок набрання рішенням суду
законної сили та його

оскарження;

у яких межах допускається негайне
виконання рішення, коли суд
зобов'язаний або має право його
допустити.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення, в частині,
що оскаржується апелянтом, з
порушенням норм процесуального права,
а тому його слід змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в
частині поділу земельної ділянки,
площею 0,1000 га, що розташована по
другому АДРЕСА_1 в новій редакції.

Присудити ОСОБА_3 частину земельної
ділянки площею 0,05 га, що знаходиться по
другому АДРЕСА_1, яка зазначена у схемі
розподілу земельної ділянки згідно
варіанту №5 у таблиці №9 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №13301 від 18 січня 2014 року, як
земельна ділянка, що виділяється
першому співвласнику.

Присудити ОСОБА_5 частину земельної
ділянки площею 0,05 га, що знаходиться по
другому АДРЕСА_1, яка зазначена у схемі
розподілу земельної ділянки згідно
варіанту №5 у таблиці №9 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №13301 від 18 січня 2014 року, як
земельна ділянка, що виділяється
другому співвласнику.

Колегія суддів вважає помилковими
доводи апеляційної скарги про те, що
поділ спірної земельної ділянки слід
провести відповідно до варіанту поділу
земельної ділянки №7 (таблиця №11)
висновку будівельно-технічної
експертизи №13301 від 14 листопада 2013
року.

З резолютивної частини рішення суду
першої інстанції, яка не оскаржується
апелянтом, вбачається, що ОСОБА_5
виділено у власність сарай літера «Б».

За таких обставин в разі поділу
спірної земельної ділянки за варіантом
№7 (таблиця №11) вказаний сарай буде
розташований на земельній ділянці
ОСОБА_3, що не відповідає інтересам
ОСОБА_5 та порушить його права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 18 березня 2014 року в
частині поділу земельної ділянки,
площею 0,1000 га, що розташована по
другому АДРЕСА_1 змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в
частині поділу земельної ділянки,
площею 0,1000 га, що розташована по
другому АДРЕСА_1 в новій редакції.

Присудити ОСОБА_3 частину земельної
ділянки площею 0,05 га, що знаходиться по
другому АДРЕСА_1, яка зазначена у схемі
розподілу земельної ділянки згідно
варіанту №5 у таблиці №9 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №13301 від 18 січня 2014 року, як
земельна ділянка, що виділяється
першому співвласнику.

Присудити ОСОБА_5 частину земельної
ділянки площею 0,05 га, що знаходиться по
другому АДРЕСА_1, яка зазначена у схемі
розподілу земельної ділянки згідно
варіанту №5 у таблиці №9 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №13301 від 18 січня 2014 року, як
земельна ділянка, що виділяється
другому співвласнику.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: