У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
кредитного договору та договору
іпотеки недійсними за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» на
рішення Попільнянського районного
суду Житомирської області від 15 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 11 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що ОСОБА_3 не
отримував коштів за договором кредиту
від 31 серпня 2007 року, підписи у заяві на
отримання готівки, додатковій угоді до
кредитного договору, додатках до
кредитного договору та додаткової
угоди виконано не ОСОБА_3, а іншою
особою, тому вказаний кредитний
договір є недійсним. Крім того, просили
визнати договір іпотеки від 31 серпня 2007
року недійсним, оскільки вказаний
договір забезпечує вимоги
іпотекодержателя, що витікають із
недійсного кредитного договору від 31
серпня 2007 року.

Рішенням Попільнянського районного
суду Житомирської області від 15
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 11 грудня 2013
року, позов задоволено. Визнано
кредитний договір від 31 серпня 2007 року,
укладений між ОСОБА_3 та ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», недійсним.
Визнано договір іпотеки від
31 серпня 2007 року, укладений між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4,
недійсним. Вирішено питання судового
збору.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати вказані
судові рішення та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що ОСОБА_3 кредитний
договір не підписував, коштів у сумі 72
420 доларів США не отримував, тому є
правові підстави для визнання його
недійсним. Відповідно недійсним є і
договір іпотеки, укладений у
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти
(ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 31
серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» був підписаний
кредитний договір № 014/0983/82/60064, за
умовами якого кредитор надає
позичальнику кредит у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом 72 420 доларів США на 120 місяців з
31 серпня 2007 року по 31 серпня 2017 року
згідно графіку надання кредиту (а. с.
15-17).

Того ж дня до кредитного договору був
підписаний договір іпотеки між Банком
та ОСОБА_4, який виступив майновим
поручителем ОСОБА_3 (а. с. 24-26).

Суд апеляційної інстанції, посилаючись
лише на висновок судово-
почеркознавчої експертизи від 27 червня
2012 року № 2076/2077/12-32, згідно якого
підписи від імені ОСОБА_3 у заві про
видачу готівки від 31 серпня 2007 року,
додатковій угоді до кредитного
договору № 014/0983/82/60064 від 25
березня 2010 року та додатку до
додаткової угоди № 2 від 25 березня
2010 року виконані не ОСОБА_3, а іншою
особою (а. с. 55-60), дійшов висновку про
визнання кредитного договору та
договору іпотеки недійсними

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Зокрема, суди виходили з того, що
позивачі дізналися про порушення свого
права лише у листопаді 2011 року, коли ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» звернувся з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором, при цьому не
звернули уваги на наявні у матеріалах
справи пояснення ОСОБА_4 від 10 червня 2008
року, згідно яких останній
зобов'язується здійснювати проплату
кредиту по графіку погашення, а також
висловлює прохання щодо укладення
договору переуступки боргу на його
сина ОСОБА_7; заяву ОСОБА_4 від 13 січня 2009
року, в якій зазначивши, що платить за
ОСОБА_3, останній звернувся до банку з
проханням розглянути можливість
погашення кредиту у сумі 6 тис. грн. та
зменшити відсоткову ставку за
кредитом; заяву представника ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 - ОСОБА_8 від 02 лютого 2012 року
з проханням припинити нараховувати
відсотки та штрафні санкції за
кредитним договором (а.
с. 85, 113-114).

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, 14
жовтня 2013 року відповідачем до суду
першої інстанції була подана заява про
застосування позовної давності разом
із вищезазначеними письмовими
доказами (а. с. 127-128), проте судами у
порушення ст. 212 ЦПК України вказані
докази досліджені не були, та не
зазначено мотивів, чому такі не взяті
до уваги.

Згідно з ч. 4 ст. 213 ЦК України якщо немає
можливості визначити справжню волю
особи, яка вчинила правочин, до уваги
беруться мета правочину, зміст
попередніх переговорів, усталена
практика відносин між сторонами,
звичаї ділового обороту, подальша
поведінка сторін, текст типового
договору та інші обставини, що мають
істотне значення.

Суди на вищенаведені норми
матеріального права та обставини уваги
не звернули, не перевірили чи
здійснювалася позивачами оплата
коштів за спірним кредитним договором
відповідно до графіку погашення
кредиту та чи не свідчать дії позивачів
щодо укладення додаткових договорів та
надіслання заяв на адресу банку,
спрямованих на врегулювання кредитної
заборгованості, про визнання факту
отримання кредитних коштів та
наявність відповідних зобов'язань за
кредитним договором.

Визнаючи недійсним договір іпотеки,
суди взагалі не навели у судових
рішеннях відповідних правових підстав.

Таким чином висновок судів про
визнання недійсними кредитного та
іпотечного договорів є передчасним.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного
суду Житомирської області від
15 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 11 грудня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко