У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Черкаської міської ради про
відновлення межі та зобов'язання
вчинити дії, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Черкаської області від 10 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просив
відновити межу землекористування між
домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
відповідно до акта встановлення та
погодження меж та зведеного плану
земельної ділянки по АДРЕСА_1
комунального підприємства «Земля»
прямою лінією довжиною 55,16 м; усунути
порушення у землекористуванні;
зобов'язати Черкаську міську раду
затвердити землевпорядну документацію
на виготовлення державного акта на
право приватної власності за земельну
ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що він є
власником домоволодіння АДРЕСА_1, за
яким рішенням виконавчого комітету
Черкаської міської ради була
закріплена земельна ділянка площею 1 086
кв. м. У 1999 року він та ОСОБА_5, який
проживав АДРЕСА_2, почали приватизацію
земельних ділянок та 4 травня 1999 року
підписали акти визначення та
погодження меж, якими визначили межу
між домоволодіннями прямою лінією.
Державний акт на право приватної
власності на землю позивач отримав у
листопаді 1999 року, а ОСОБА_5 - у березні
2000 року.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 31 березня 2009 року визнано
незаконним та скасовано рішення
виконавчого комітету Черкаської
міської ради від 20 липня 1999 року № 61 у
частині передачі йому у власність
земельної ділянки площею 1 000 кв. м та
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку, оскільки
приватизація обох земельних ділянок
була проведена з помилками.

24 червня 2004 року ОСОБА_5 подарував
належну йому земельну ділянку ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 14 червня 2011 року державний
акт серії ЯА № 784325, виданий на ім'я
ОСОБА_4, скасовано, оскільки він змінює
конфігурацію земельної ділянки,
розташованої по АДРЕСА_2, та порушує
його права, як власника суміжної
земельної ділянки.

Для виготовлення йому нового
державного акта на землю необхідно
погодити межу з сусідами, проте ОСОБА_4
відмовляється її погодити.

Рішенням комісії з вирішення земельних
спорів у межах м. Черкаси № 92 від 25
лютого 2013 року встановлено межу між
домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
відповідно до плану встановлених меж,
розробленого товариством з обмеженою
відповідальністю «Геоземпроект»,
тобто за фактичним використанням
земельних ділянок.

Він не погоджується з таким
розмежуванням земельних ділянок.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 19 липня 2013 року в позові
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 10 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про задоволення
позову частково. Встановлено межу
землекористування між домоволодіннями
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно до
рішення з вирішення земельних спорів у
межах м. Черкаси № 92 від 25 лютого 2013
року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що рішенням
комісії з вирішення земельних спорів у
межах м. Черкаси № 92 від 25 лютого 2013
року межа між домоволодіннями АДРЕСА_1
і АДРЕСА_2 встановлена відповідно до
плану, розробленого товариством з
обмеженою відповідальністю
«Геоземпроект», і спростовує доводи
позивача, що відповідно до
правовстановлюючих документів спірна
межа є прямою лінією.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково, апеляційний суд виходив із
того, що розміри та конфігурація обох
земельних ділянок постійно
змінювалися, їх фактичне використання
відповідає раніше визначеним площам
земельних ділянок та розмірам
домоволодіння АДРЕСА_1, визначеним
рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 17 травня 2010 року, тому
встановив межу між домоволодіннями
відповідно до рішення комісії з
вирішення земельних спорів у межах м.
Черкаси № 92 від 25 лютого 2013 року. Вимога
ОСОБА_3 про проведення межі довжиною 55,16
м не підтверджена доказами та не
співпадає з даними
земельно-кадастрової документації.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанцій повністю
погодитися не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 15 грудня
1995 року ОСОБА_3 є власником
домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Черкаської міської ради № 274 від 5
квітня 1956 року за домоволодінням
АДРЕСА_1 зареєстрована земельна
ділянка, площею 1 086 кв. м (у постійне
користування та залишки 1 040 кв. м, у
тимчасове 46 кв. м у межах: 20.25, 54.60, 19.60,
54.40, як відображено на квартальній
зйомці кварталу № 96).

Згідно із державним актом на право
приватної власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_2, виданим у 2000 році
ОСОБА_5, площа земельної ділянки
складала 654 кв. м.

На підставі договору купівлі-продажу
від 4 травня 2000 року ОСОБА_4 набула права
власності на житловий будинок АДРЕСА_2,
а на підставі договору дарування від 24
червня 2004 року - ОСОБА_5 подарував їй
земельну ділянку, на якій цей будинок
розташований.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 31 березня 2009 року визнано
незаконним та скасовано рішення
виконавчого комітету Черкаської
міської ради від 20 липня 1999 року № 61 у
частині передачі ОСОБА_3 у власність
земельної ділянки площею 1 000 кв. м по
АДРЕСА_1 та державний акт на право
власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 14 червня 2011 року державний
акт серії ЯА № 784325, виданий на ім'я
ОСОБА_5, на право власності на земельну
ділянку, розташовану по АДРЕСА_2,
скасовано.

Як встановлено апеляційним судом,
спірні земельні ділянки є
неприватизованими.

Обгрунтовуючи свій висновок про
встановлення межі землекористування
між домоволодіннями АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2
відповідно до рішення комісії з
вирішення земельних спорів у межах м.
Черкаси № 92 від 25 лютого 2013 року,
апеляційний суд виходив також із
рішення Сосновського районного суду м.
Черкаси від 17 травня 2010 року, яким
відновлено межові знаки між
домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3, а
також встановлено довжину фасадної
(20,13 м) та тильної (19,59 м) сторін
земельної ділянки АДРЕСА_1, яким
користується позивач.

Апеляційний суд не мотивував, які саме
факти, встановлені рішенням
Сосновського районного суду м. Черкаси
від 17 травня 2010 року, мають значення для
вирішення вказаної цивільної справи.

Не можна погодитися із висновком
апеляційного суду, що вказане рішення
суду має преюдиціальне значення для
вирішення спору, оскільки спір
стосується встановлення межі між
домоволодіннями АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних
осіб, інтересів держави.

Разом з тим апеляційним судом не
враховано, що ст. 212 ЦПК України
визначено, що жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

При цьому відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що між
сторонами існує спір щодо межі між
домоволодіннями АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2.
ОСОБА_3 посилався на те, що плани меж,
виконані товариством з обмеженою
відповідальністю «Геоземпроект» та
комунальним підприємством «Земля»,
суттєво відрізняються один від одного
у частині конфігурації меж та площі
земельної ділянки позивача.

Апеляційний суд надав оцінку плану
земельної ділянки, виконаного
комунальним підприємством «Земля» (а.с.
90), рішенню комісії з вирішення
земельних спорів у межах м. Черкаси № 92
від 25 лютого 2013 року (а.с. 66), та дійшов
висновку про залишення конфігурації
обох земельних ділянок за фактичним їх
використанням.

Дійшовши висновку про визначення
спірної межі відповідно до рішення
комісії з вирішення земельних спорів у
межах м. Черкаси № 92 від 25 лютого 2013
року, апеляційний суд відмовив у
задоволенні клопотання ОСОБА_3 про
призначення судової експертизи для
визначення межі між домоволодіннями
АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 з тих підстав, що він
такого клопотання в суді першої
інстанції не заявляв та у справі
достатньо доказів для вирішення спору.

Проте для встановлення зазначених
обставин необхідні спеціальні знання,
а тому не можливо погодитися із оцінкою
планів схем земельних ділянок
апеляційним судом без проведення
судової експертизи.

Поза увагою апеляційного суду
залишилося те, що у порушення ст. ст. 213,
214 ЦПК України суд першої інстанції із
урахуванням вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
не роз'яснив ОСОБА_3 про необхідність
призначення за його заявою експертизи
у справі, отже не сприяв сторонам у
виконанні їх обов'язку подати докази.

Оскільки допущені судами порушення
норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвалені у
справі судові рішення необхідно
скасувати відповідно до ст. 338 ЦПК
України та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 19 липня 2013 року та рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 10 жовтня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова