У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
комунального закладу
«Дніпропетровська центральна районна
лікарня» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
стягнення різниці у заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи та
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою комунального
закладу «Дніпропетровська центральна
районна лікарня» на рішення
Індустріального районного суду
м. Дніпропетровська від 12 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 05 червня 2009 року наказом № 215 її
було незаконно звільнено з посади
заступника головного лікаря з
експертизи тимчасової
непрацездатності КЗ «Дніпропетровська
центральна районна лікарня». У
порушення вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП
України у день звільнення заробітна
плата позивачці виплачена не була та
розрахунок за листком
непрацездатності за період з 05 червня
2009 року по 11 червня 2009 року не
проведений. Розмір середньої
заробітної плати ОСОБА_3 на посаді
заступника головного лікаря з
експертизи тимчасової
непрацездатності у КЗ
«Дніпропетровська центральна районна
лікарня» за останні два місяці, що
передували звільненню, складав
3 649 грн. 38 коп. У зв'язку із тим, що
відповідачем розрахунок по заробітній
платі у повному обсязі було здійснено
тільки у липні 2009 року, просила
стягнути з відповідача середній
заробіток за час затримки розрахунку у
сумі 3 649 грн. 38 коп.

Після незаконного звільнення з посади
заступника головного лікаря з
експертизи тимчасової
непрацездатності КЗ «Дніпропетровська
центральна районна лікарня» позивачка
працевлаштувалася 12 червня 2009 року на
посаду лікаря терапевта дільничного
терапевтичного відділення № 1 МКМЗ
«Міська поліклініка № 1» м.
Дніпропетровська. 27 грудня 2010 року
ОСОБА_3 працевлаштувалася на посаду
фельдшера у ПАТ «Дніпропетровський
завод з ремонту та будівництва
пасажирських вагонів». Заробітна плата
на цих посадах нижча, ніж попередня.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 22 грудня
2009 року щодо поновлення ОСОБА_3 на
посаді заступника головного лікаря з
експертизи тимчасової
непрацездатності відповідачем не
виконано.

Тому позивачка вважає, що відповідач
повинен сплатити на її користь суму у
розмірі 70 946 грн. 43 коп. за весь час
виконання нижче оплачуваної роботи.
Внаслідок незаконного звільнення
діями відповідача їй було завдано
також моральної шкоди, яку визначила у
розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 11 грудня 2013 року, позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
КЗ «Дніпропетровська центральна
районна лікарня» на користь ОСОБА_3
суму середньомісячної заробітної
плати за весь час затримки розрахунку
(з 06 червня 2009 року по 05 липня
2009 року) у розмірі 3 649 грн. 38 коп.,
різницю у заробітку за час виконання
нижче оплачуваної роботи у розмірі 70 946
грн. 43 коп., моральну шкоду у розмірі 5
тис. грн.

У касаційній скарзі КЗ
«Дніпропетровська центральна районна
лікарня», посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати вказані
судові рішення та ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що у день звільнення з
позивачкою не було проведено повного
розрахунку, тому відповідач має сплати
їй суму середньомісячної заробітної
плати за весь час затримки розрахунку.
Крім того рішення суду про поновлення
позивачки не виконане, у зв'язку з чим
вона була вимушена працювати на нижче
оплачуваній роботі, тому необхідно
стягнути різницю у заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи та
відшкодувати моральну шкоду, завдану
наведеними порушеннями трудових прав.

З такими висновками судів повністю
погодитись не можна, оскільки ці
висновки суперечать вимогам закону та
не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення у повній мірі не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала
у КЗ «Дніпропетровська центральна
районна лікарня» на посаді заступника
головного лікаря з експертизи
тимчасової непрацездатності з 01 грудня
2006 року та була звільнена згідно з
наказом № 215 від 05 червня 2009 року за п. 3
ст. 40 КЗпП України за систематичне
невиконання трудових обов'язків ( т. 1 а.
с. 10, 11, 15- 21).

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 22 грудня
2009 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 24 лютого 2010 року, визнано
незаконним наказ КЗ «Дніпропетровська
центральна районна лікарня» № 215 від 05
червня 2009 року про звільнення ОСОБА_3 з
посади заступника головного лікаря з
експертизи тимчасової
непрацездатності згідно до п. 3 ст. 40
КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на
роботі у КЗ «Дніпропетровська
центральна районна лікарня» на посаді
заступника головного лікаря з
експертизи тимчасової
непрацездатності
(т. 1 а. с. 193-199, 242-243).

Як вбачається з матеріалів справи, у
день звільнення з позивачкою не було
проведено повного розрахунку (т. 2 а. с.
64).

Таким чином, висновок судів про
стягнення середньомісячної заробітної
плати за весь час затримки розрахунку є
вірним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України
у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу

Рішення про поновлення позивачки на
роботі на час звернення до суду з даним
позовом не виконано, що не
заперечується самим відповідачем.

Згідно ст. 236 КЗпП України у разі
затримки власником або уповноваженим
ним органом виконання рішення органу,
який розглядав трудовий спір про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного на іншу
роботу працівника, цей орган виносить
ухвалу про виплату йому середнього
заробітку або різниці в заробітку за
час затримки.

Суди, посилаючись на вказану норму
матеріального права, виходили з того,
що рішення про поновлення позивачки не
виконано, 12 червня 2009 року ОСОБА_3
самостійно працевлаштувалась на
посаду лікаря терапевта дільничного
терапевтичного відділення № 1 МКМЗ
«Міська поліклініка № 1»
м. Дніпропетровська, та крім того,
додатково влаштувалася на посаду
фельдшера у ПАТ «Дніпропетровський
завод з ремонту та будівництва
пасажирських вагонів». Дані посади та
заробітна плата нижчі за категорією,
ніж посада та заробітна плата
заступника головного лікаря, тому
дійшли висновку про стягнення різниці
в заробітку за час виконання нижче
оплачуваної роботи у розмірі 70 946 грн. 43
коп.

При цьому суди не взяли до уваги, що
відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України
різниця у заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи підлягає
виплаті тільки у разі незаконного
переведення на іншу роботу. А при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
якщо такий мав місце.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення у частині задоволення позовних
вимог про стягнення різниці у
заробітку за час виконання нижче
оплачуваної роботи підлягають
скасуванню з передачею справи у цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Відповідно не можуть бути залишені без
змін судові рішення у частині
визначення розміру відшкодування
моральної шкоди, оскільки розмір
такого відшкодування суд визначив,
виходячи із допущених щодо позивачки
порушень трудових прав, при неповному
з'ясуванні обставин справи.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального закладу
«Дніпропетровська центральна районна
лікарня» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від
12 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 11 грудня 2013 року
у частині задоволення позовних вимог
про стягнення різниці у заробітку за
час виконання нижче оплачуваної робот
та відшкодування моральної шкоди
скасувати, справу у цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

У решті рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
12 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 11 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко