Справа №576/2829/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сапон О. В.Номер провадження
22-ц/788/994/14 Суддя-доповідач - Дубровна В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Маслова В. О. , Криворотенка В.
І.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
від 03 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5, третя особа: Глухівська
міська державна нотаріальна контора,

про визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку та 1/2 частину
земельної ділянки,

В С Т А Н О В
И Л А :

Рішенням Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 03 лютого 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, по суті позовних вимог.

Зокрема зазначає, що суд першої
інстанції при ухваленні рішення
неповно з'ясував обставини справи, а
саме проігнорував її клопотання про
призначення та проведення судової
будівельно-технічної експертизи, яка
дала б змогу з'ясувати дійсну вартість
поліпшень спірного житлового будинку
станом на теперішій час та визначити
частку здійснених з її участю
поліпшень. Вважає, що суд дійшов
помилкового висновку, що вона як
дружина не набула права власності на
нерухоме майно, яке перебувало у
власності її чоловіка, який набув його
у порядку спадкування. Крім того, при
укладанні між її чоловіком та
відповідачкою договору довічного
утримання вона надавала до
нотаріальної контори свою згоду на
відчуження житлового будинку та
земельної ділянки, що зайвий раз
підтверджує те, що вона є
співвласником спірного майна.Також
вважає, що суд безпідставно відмовив їй
у задоволенні позову в частині
визнання за нею права власності на 1/2
частину спірної земельної ділянки,
оскільки зазначена земельна ділянка
була передана у власність її чоловіка
на підставі рішення виконкому
Глухівської міськради №346 від 31 грудня
1993 року для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
тобто у період перебування її з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників ОСОБА_3- ОСОБА_4, адвоката
ОСОБА_6, які апеляційну скаргу
підтримують з мотивів у ній викладених,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
рішення в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, місцевий суд виходив з
того, що спірний будинок був
успадкований та належав покійному
чоловікову позивачки. У 1966 році вона на
підставі рішення суду отримала від
свекрухи та чоловіка грошову
компенсацію за виконані роботи у
будинку. Жодних доказів того, що з того
часу за участю позивачки проводились
роботи для поліпшення стану будинку
вона не надала.

Цей висновок суду узгоджується з
матеріалами справи та відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права.

12 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з вказаним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що з 1959 року по 2008 рік
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_7. ЇЇ чоловіку на праві
приватної власності належав житловий
будинок з надвірними будівлями та
спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 в
м.Глухові. З них, 1/6 частина будинку
належала чоловіку на підставі
свідоцтва про право на спадщину,
виданого Глухівською державною
нотаріальною конторою 29 чевня1965 року, а
5/6 частини належала чоловіку на
підставі свідоцтва право на спадщину,
виданого Глухівською державною
нотаріальною конторою 19 січня 1990 року
після смерті матері. Крім того, її
чоловіку на підставі Державного акту
про право власності на земельну
ділянку, виданого Глухівською міською
радою 13 травня 2008 року належала
земельна ділянка площею 0,1 га,
розташована по АДРЕСА_1 в м.Глухові. За
життя її чоловік розпорядився належним
йому нерухомим майном, передавши у
власність відповідачки ОСОБА_5
вищевказаний житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами та
земельну ділянку, на якій він
розташований, на підставі договору
довічного утримання від 15 травня 2008
року.ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.
Хоча житловий будинок та земельна
ділянка перед укладанням договору
довічного утримання і були
зареєстровані на її покійного
чоловіка, однак вважає, що дане майно є
їх спільною сумісною власністю з
чоловіком. Оскільки земельна ділянка
була виділена її чоловіку для
будівництва житлового будинку на
підставі рішення виконкому
Глухівської міської ради ще в 1993 році,
тобто в період їх перебування в
зареєстрованому шлюбі. Крім того, вони
з чоловіком перебували в
зареєстрованому шлюбі з 1959 року та весь
цей час проживали в спірному будинку,
за час проживання значно поліпшили
стан будинку, провівши в ньому значні
добудови та переобладнання. Все це
значно збільшило вартість
домоволодіння, а тому з врахуванням
коштів та власної праці, які були
вкладені нею в будинок, вважає, що вона
набула права власності на 1/2 його
частину. На підставі ст.ст.60,62 СК
України просила визнати за нею право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель та споруд, а також
на 1/2 частину земельної ділянки, що
розташовані по АДРЕСА_1

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, з
1959 року по 2008 рік позивачка перебувала
в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7.

Позивачка, її чоловік та мати
останнього проживали за адресою
АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право
на спадщину, виданого Глухівською
державною нотаріальною конторою 29
червня 1965 року за реєстраційним
номером 1812, належало 1/6 частина будинку
АДРЕСА_1 у м. Шостка, а власником інших
5/6 частин була свекруха позивачки -
ОСОБА_9.

Остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. ЇЇ
син - чоловік позивачки успадкував
належне матері майно - 5/6 частин
житлового будинку з господарськими
спорудами на підставі свідоцтва право
на спадщину, виданого Глухівською
державною нотаріальною конторою 19
січня 1990 року за реєстраційним номером
122 (а.с.72) та став єдиним власником
спірного будинку.

Також чоловіку ОСОБА_3 на підставі
Державного акту про право власності на
земельну ділянку виданого Глухівською
міською радою13 травня 2008 року належала
земельна ділянка площею 0,1 га, що
розташована по АДРЕСА_1 в м.Глухові, яка
була надана йому для будівництва та
обслуговування житлового будинку.

15 травня 2008 року чоловік позивачки та
відповідачка ОСОБА_5 уклали договір
довічного утримання, за умовами якого
ОСОБА_7 передав вищевказаний житловий
будинок з надвірними будівлями і
спорудами та земельну ділянку, на якій
він розташований, у власність
відповідачки ОСОБА_5, а остання
зобов'язувалась забезпечувати довічно
ОСОБА_7 житлом у вищевказаному будинку,
забезпечувати його належним медичним
обслуговуванням та продуктами
харчування (а.с.53,54).

Того ж дня, тобто 15 травня 2008 року
ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену
заяву про те, їй відомо про укладання
договору довічного утримання між її
чоловіком ОСОБА_7 та ОСОБА_5, предметом
якого є житловий будинок з надвірними
господарськими будівлями та земельна
ділянка, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 у якому вона проживає як член
сім'ї . Відповідно до ст.405 ЦК України
вона не заперечувала щодо укладання
договору довічного утримання
вказаного житлового будинку з
будівлями та земельною ділянкою,
набувачем якого буде ОСОБА_5 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с.76).

Рішенням Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 18 лютого 2009
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Сумської області
від 30 червня 2009 року та ухвалою
Верховного Суду України від 14 вересня
2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, третя особа-державний нотаріус
Глухівської міської державної
нотаріальної контори Симоненко Тетяна
Петрівна, про визнання договору
довічного утримання недійсним,
визнання права власності на нерухоме
майно та відшкодування моральної
шкоди, позов ОСОБА_3 залишений без
задоволення у зв'язку з
необґрунтованістю(а.с.11-17).

Також із матеріалів справи вбачається,
що в 1960 роках у спірному будинку були
проведені деякі перепланування та
добудови, однак в 1966 році за рішенням
суду (а.с. 64) позивачка отримала від
свого чоловіка та свекрухи грошову
компенсацію за участь у цих роботах.

З пояснень представників позивачки у
судовому засіданні вбачається, що
протягом всього часу проживання у
спірному будинку за участю позивачки
проводились ремонтні роботи у будинку.
Так, був перекритий дах будинку,
добудований коридор, переділена кухня,
влаштована підлога, підведений
фундамент, побудовані господарські
споруди.

Але матеріали справи не містять
жодного доказу на підтвердження того,
коли саме зазначені поліпшення були
здійснені, чи це була безоплатна
допомога матері, як власниці 5/6 частин
будинку, з боку сина та невістки, чи
мала місце угода про створення членами
сім'ї спільної сумісної(часткової)
власності, хто і який дохід мав,
скільки, ким і які будівельні
матеріали придбавались на виконання
ремонтних та будівельних робіт, хто їх
придбавав, чи придбавались вони
взагалі. Представники позивачки суду
на ці питання відповіли, що жодного
документу у позивачки нема, оскільки
пройшло дуже багато часу з моменту
проведення робіт у спірного будинку,
нічого з документів не збереглося.

За життя свекрухи, до 1989 року, позивачка
не оспорювала своє право на будинок, як
не оспорювала його і за життя чоловіка,
після отримання ним свідоцтва про
право на спадщину після смерті матері
на 5/6 частин будинку у січні 1990 року і до
смерті, яка настала у 2008 році.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно,
яке було власністю одного із подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
спадкування, є власністю кожного з них.

Згідно положень до ст.25 КпШС України,
якщо майно, яке було власністю одного
із подружжя за час шлюбу істотно
збільшилося в своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого
із подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

Із роз'яснень, викладених у п. 9
Потанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року N 16 «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»
слідує, що майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
контрактом) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок" від 04.10.1991р.
№7, з послідуючими змінами і
доповненнями, відповідно до ст.12 Закону
України "Про власність" ( 697-12 ) у
приватній власності громадян можуть
знаходитись жилі будинки, збудовані на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці або придбані на
законних підставах, наприклад, за
договором купівлі-продажу, міни,
дарування, за правом спадщини.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України
"Про власність", таке право, зокрема
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить
членам сім'ї власника жилого будинку,
якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних будівель
(літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на ремонт
жилого будинку перевищували
покладений на них ст.156 ЖК України
обов'язок.

Згідно ст.62 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів цивільної справи, з
пояснень представників позивачки у
суді апеляційної інстанції вбачається,
що позивачка приймала участь у
будівництві господарських споруд, що ж
до будинку, будівництво за її участі не
велось, житлова площа будинку не
збільшувалась. Роботи, які
виконувались за участі позивачки
(перекриття даху будинку, добудова
коридору, переділення кухні,
влаштування підлоги, підведення
фундаменту, про які зазначають
представники позивачки), стосуються
утримання та підтримки технічного
стану будинку, виконання своїх
обов'язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК
України, відповідно до якої повнолітні
члені сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенні ремонту. Тобто, ті роботи,
які були виконані за участі позивачки,
надають їй право на відшкодування
витрат на будівництво, а не визнання за
нею права власності на частину будинку.

В апеляційній скарзі не наведені
обставини та докази, які б ставили під
сумнів законність рішення місцевого
суду.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про невірність
застосування судом норм матеріального
чи порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
невірного вирішення справи.

Таким чином, на думку колегії суддів,
рішення місцевого суду є законним та
обґрунтованим, таким, що узгоджується з
доказами, наявними у справі, відповідає
нормам матеріального права, і тому
підстав для його скасування не
вбачається.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 03 лютого 2014
року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту.
проголошення.

Головуючий:

Судді: