У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Донпромбізнес» про встановлення
факту нещасного випадку при виконанні
трудових обов'язків та зобов'язання
скласти акт за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Луганської області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що в період з 19 липня 2012 року до 18
лютого 2013 року він перебував з
відповідачем у трудових відносинах. 30
жовтня 2012 року при виконанні трудових
обов'язків з ним стався нещасний
випадок, однак відповідний акт
відповідачем складений не був, у
зв'язку з чим у листку тимчасової
непрацездатності в графі причина
непрацездатності була вказана причина
- травма, а не нещасний випадок на
виробництві.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд винести рішення, яким установити,
що 30 жовтня 2012 року з ним стався
нещасний випадок при виконані трудових
обов'язків гірника очисного вибою на
шахті Преподобного Сергія
Радонежського товариства з обмеженою
відповідальністю «Донпромбізнес»
(далі - ТОВ «Донпромбізнес»);
зобов'язати відповідача скласти акт
форми Н-1 про нещасний випадок на
виробництві, що стався з ним 30 жовтня 2012
року при виконанні трудових обов'язків
гірника очисного вибою на шахті
Преподобного Сергія Радонежського.

Заочним рішенням Стахановського
міського суду Луганської області від
8 серпня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено. Встановлено факт, що 30
жовтня 2012 року з ОСОБА_3 стався нещасний
випадок при виконанні трудових
обов'язків гірника очисного вибою на
шахті Преподобного Сергія
Радонежського ТОВ «Донпромбізнес» та
зобов'язано ТОВ «Донпромбізнес»
скласти акт за формою Н-1 про нещасний
випадок на виробництві, що стався з
ОСОБА_3 30 жовтня 2012 року при
виконання трудових обов'язків гірника
очисного вибою на шахті Преподобного
Сергія Радонежського.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 21 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив із того, що факт нещасного
випадку, який стався з ОСОБА_3 30 жовтня
2012 року доведений, тому визнав нещасний
випадок пов'язаним з виробництвом та
зобов'язав ТОВ «Донпромбізнес» скласти
акт за формою Н-1.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позову, застосувавши
положення ст. 22 Закону України «Про
охорону праці» та Порядку
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрові України від 31 листопада 2011
року № 1232, виходив із того, що вимоги
позивача про встановлення факту
нещасного випадку, пов'язаного з
виробництвом та зобов'язання скласти
акт за формою Н-1 не підлягають розгляду
в суді, оскільки чинним законодавством
встановлено інший порядок їхнього
вирішення.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 19 липня
2012 року був прийнятий на роботу до ТОВ
«Донпромбізнес» на посаду гірника
очисного вибою, де працював до 18 лютого
2013 року, був звільнений за ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням. 30
жовтня 2012 року при виконанні трудових
обов'язків з позивачем стався нещасний
випадок. Згідно з епікризом з історії
хвороби ОСОБА_3 клінічний діагноз:
«закритий внутрішньосуглобний
оскольчатий перелом основної фаланги
1-го пальця правої кисті», вдарило
куском породи. З приводу отриманої
травми позивач знаходився на
лікуванні: з 1 листопада 2012 року до 29
листопада 2012 року, з 30
листопада 2012 року до 2 грудня 2012 року, з 3
грудня 2012 року до 11 грудня 2012 року, з 12
грудня 2012 року до 18 січня 2013 року, з 19
січня 2013 року до 18 лютого 2013
року на лікуванні у поліклінічному
відділенні Першої міської лікарні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави (ч. 2 ст. 3
Конституції України). Держава різними
правовими засобами забезпечує захист
прав і свобод людини і громадянина в
особі органів законодавчої, виконавчої
і судової влади та інших державних
органів, які здійснюють свої
повноваження у встановлених
Конституцією межах і відповідно до
законів України. Положення ч. 2 ст. 8
Конституції України визначають, що її
норми є нормами прямої дії. Звернення
до суду для захисту конституційних
прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України гарантується. Це конституційне
право не може бути скасованим (ч. 2 ст. 22
Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.
Громадянин має право безперешкодно
звернутися до суду за захистом своїх
прав і свобод.

Аналіз положень ст. 8, 55, 64 Конституції
України дає підстави стверджувати, що
право на судовий захист належить до
основних, невідчужуваних прав і свобод
людини і громадянина. Зокрема,
положення ч. 2 ст. 64 Основного Закону
держави не допускають обмеження права
на судовий захист навіть в умовах
воєнного або надзвичайного стану. Це
повністю відповідає Загальній
декларації прав людини, за якою кожен, у
разі порушення його основних прав,
наданих конституцією і законом, має
право на ефективне поновлення у правах
компетентними національними судами
(ст. 8).

Аналогічна правова позиція викладена в
рішенні Конституційного Суду України
від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Також Конституційний Суд України в
своєму рішенні від 9 липня 2002 року
№ 15-рп/2002 у справі щодо офіційного
тлумачення положення ч. 2 ст. 124
Конституції України (справа про
досудове врегулювання спорів)
роз'яснив, що положення ч. 2 ст. 124
Конституції України щодо поширення
юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
в аспекті конституційного звернення
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Із змісту ч. 2 ст. 124
Конституції України щодо поширення
юрисдикції на всі правовідносини, що
виникають у державі, випливає, що кожен
із суб'єктів правовідносин у разі
виникнення спору може звернутися до
суду за його вирішенням. Суб'єктами
таких правовідносин можуть бути
громадяни, іноземці, особи без
громадянства, юридичні особи та інші
суб'єкти цих правовідносин. Зазначена
норма, як і інші положення Конституції
України, не містить застереження щодо
допустимості судового захисту тільки
після досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування.

Обов'язкове досудове врегулювання
спорів, яке виключає можливість
прийняття позовної заяви до розгляду і
здійснення за нею правосуддя, порушує
право особи на судовий захист.
Можливість використання суб'єктами
правовідносин досудового врегулювання
спорів може бути додатковим засобом
правового захисту, який держава надає
учасникам певних правовідносин, що не
суперечить принципу здійснення
правосуддя виключно судом. Виходячи з
необхідності підвищення рівня
правового захисту держава може
стимулювати вирішення правових спорів
у межах досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє
суб'єктів правовідносин можливості
досудового врегулювання спорів. Це
може бути передбачено
цивільно-правовим договором, коли
суб'єкти правовідносин добровільно
обирають засіб захисту їхніх прав.
Досудове врегулювання спору може мати
місце також за волевиявленням кожного
з учасників правовідносин і за
відсутності у договорі застереження
щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу
правового захисту, у тому числі і
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.
Встановлення законом обов'язкового
досудового врегулювання спору обмежує
можливість реалізації права на судовий
захист.

З урахуванням викладеного положення ч.
2 ст. 124 Конституції України щодо
поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
в аспекті конституційного звернення
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Проте апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув; не визначився з характером
спірних правовідносин; неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права та дійшов
помилкового висновку про те, що позовні
вимоги ОСОБА_3 не підлягають розгляду в
суді.

Прохання касаційної скарги про
залишення в силу рішення суду першої
інстанції не підлягає задоволенню,
оскільки суд апеляційної інстанції
рішення суду на предмет його
законності та обґрунтованості не
перевірив, а помилково виходив лише з
того, що такий спір не підлягає
розгляду в судах.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 21 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська