Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - орган
опіки та піклування Жовтневої районної
у м. Луганську ради, про позбавлення
батьківських прав, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, яка діє через
представника ОСОБА_8, на рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 28 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області
від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що сторони до 19 вересня 2008
року перебували в шлюбі, під час якого
ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син -
ОСОБА_9 Після розірвання шлюбу дитина
залишилася проживати разом із батьком.
Вважаючи, що після розірвання шлюбу
відповідач ухиляється від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини;
протягом тривалого часу не сплачує
аліменти на утримання сина та взагалі
не бере участі в його вихованні,
утриманні й оздоровленні, позивач
просив позбавити ОСОБА_7 батьківських
прав відносно неповнолітнього ОСОБА_9

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 28 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 10 грудня 2013 року, позов задоволено.
Позбавлено ОСОБА_7 батьківських прав
відносно малолітньої дитини ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_7, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що ОСОБА_7 свідомо протягом
тривалого часу, не виконує своїх
батьківських обов'язків відносно сина,
ОСОБА_9, не допомагає йому матеріально
та морально.

Погодитись з такими висновками судів
попередніх інстанцій не можна з
наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в
пунктах 15 та 16 постанови від 30
березня 2007 року № 3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснив, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно їх утримують та
інше), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування своїми
обов'язками.

Як убачається з матеріалів справи,
відповідач, заперечуючи проти позову,
крім іншого посилалася на те, що вона
проживає за кордоном і фізично не може
навідувати сина, а коли приїжджає в
Україну позивач перешкоджає їй
зустрічатися з дитиною. Від виконання
своїх батьківських обов'язків вона не
ухилялася, а спілкується з дитиною за
допомогою комп'ютерної програми «Skypy»,
під час якої співрозмовники не тільки
чують один одного, але й бачать. Крім
того, вона надсилає на адресу сім'ї
ОСОБА_10 кошти та посилки з одягом,
іграшками та ін., які вони в подальшому
передавають ОСОБА_9 Також неодноразово
пропонувала позивачу відвезти сина за
кордон на оздоровлення та лікування.
Натомість позивач перешкоджає у
спілкуванні відповідача з сином та в
отриманні дозволу на вивезення дитини
за кордон для лікування та
оздоровлення. Вона позбавлена
можливості в достатньому обсязі
спілкуватися з дитиною та брати участь
у її вихованні й утриманні через
перешкоди, які чинить позивач, з яким в
неї склались неприязні стосунки. Вона
любить дитину та ніколи від неї не
відмовлялася.

Отже, у порушення вимог статей 212-214, 315
ЦПК України суди на зазначені вище
положення закону та обставини справи
уваги не звернули, неповно з'ясували
фактичні обставини справи, що мають
значення для правильного її вирішення,
не звернули належної уваги на всі
обставини, якими обґрунтовувалися
заперечення відповідача, не
встановили, які безспірні докази
свідчать про ухилення відповідача від
виконання своїх обов'язків щодо
виховання дитини, у чому полягає винна
поведінка відповідача у свідомому
нехтуванні своїми обов'язками, не
навели в рішенні достатніх обставин,
які б свідчили про необхідність
застосування до відповідача такого
крайнього заходу впливу на неї як
позбавлення батьківських прав.

Оскільки допущені судами попередніх
інстанцій порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, ухвалені у справі
судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє через
представника ОСОБА_8, задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 28 травня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 10 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк
Т.О. Писана