У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про встановлення факту родинних
відносин, визнання недійсним заповіту
та усунення від спадщини за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою представником -
ОСОБА_6, на рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 16 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Хмельницької
області від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його
дочка - ОСОБА_7, після смерті якої
відкрилась спадщина. Він постійно
спілкувався з дочкою, надавав їй
матеріальну допомогу, відвідував у
лікарні. У подальшому йому стало
відомо, що 29 квітня 2011 року
державним нотаріусом Першої
Хмельницької державної нотаріальної
контори посвідчений заповіт ОСОБА_7, за
яким вона заповіла ОСОБА_5 житловий
будинок АДРЕСА_1 Також йому стало
відомо про наявність заповіту від
імені дочки на ОСОБА_4, посвідченого
посадовою особою Андрійковецької
сільської ради, хоча ОСОБА_7 ніколи с.
Андрійківці не відвідувала. Тому
вважав заповіт, складений на ім'я
ОСОБА_4 нікчемним. Також із складених на
відповідачів заповітів убачається, що
є розходження в почерку, яким
виготовлявся рукописний текст і
підписувалися заповіти. Крім нього
спадкоємці першої черги за законом
відсутні, також він як непрацездатний
має право на обов'язкову частку,
незалежно від змісту заповіту.
Зазначав, що відповідно до ст. 1224 ЦК
України відповідачі не мають права на
спадкування, як особи, які умисно
сприяють збільшенню їхньої частки у
спадщині.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3,
уточнивши позовні вимоги, просив суд:
встановити факт родинних відносин, а
саме, що ОСОБА_7 є його дочкою, оскільки
він не перебував у шлюбі з її матір'ю і
не записаний її батьком; визнати
недійсним заповіт, складений на ім'я
ОСОБА_4 і посвідчений посадовою особою
Андрійковецької сільської ради
Хмельницького району Хмельницької
області; визнати недійсним заповіт,
посвідчений 29 квітня 2011 року
нотаріусом Першої Хмельницької
державної нотаріальної контори на ім'я
ОСОБА_5 та усунути відповідачів від
спадщини.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від
16 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 11 березня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_6,
просить судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що встановлення батьківства у
відношенні осіб, які досягли
повноліття, допускається лише з їх
згоди, а таку згоду померла ОСОБА_7 за
життя не надавала. Також позивачем не
надано доказів порушення його прав у
зв'язку зі складенням ОСОБА_7 заповітів
та оформленням спадщини, що відкрилася
після її смерті.

Проте погодитись із таким висновком
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_7 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після
укладення шлюбу ОСОБА_7 змінила
прізвище на «ОСОБА_7». ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_7 померла, після смерті якої
відкрилась спадщина. Згідно з актовим
записом про народження ОСОБА_7
відомості про мати зазначено «ОСОБА_8»,
відомості про батька зазначено за
вказівкою матері та вказано ім'я
«ОСОБА_9», тобто позивач її батьком не
записаний.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України особа має
право звернутись до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року
№ 5 «Про судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення», суд розглядає в порядку
окремого провадження справи про
встановлення фактів, зокрема, факту
родинних відносин, якщо: згідно з
законом такі факти породжують юридичні
наслідки, тобто від них залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян;
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх встановлення;
заявник не має іншої можливості
одержати або відновити загублений чи
знищений документ, який посвідчує факт,
що має юридичне значення; встановлення
факту не пов'язується з наступним
вирішенням спору про право.

Якщо виникнення права на спадкування
залежить від доведення певних фактів,
особа може звернутися до суду із заявою
про встановлення цих фактів, яка, у разі
відсутності спору, розглядається за
правилами окремого провадження.
Зокрема, у такому порядку суди повинні
розглядати заяви про встановлення
родинних відносин зі спадкодавцем,
проживання з ним однією сім'єю,
постійного проживання разом зі
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, прийняття спадщини, яка
відкрилася до 1 січня 2004 року.

Таким чином, встановлення факту
родинних відносин врегульовано діючим
законодавством України, необхідно
застосовувати до вказаних
правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Проте суди у порушення вимог ст. ст. 10, 11
ЦПК України відмовили в задоволенні
позову про встановлення родинних
відносин, зазначивши, що позивач не має
права на пред'явлення позову про
встановлення батьківства, проте
позовних вимог про встановлення
батьківства не заявлялось, а тому суди,
вийшли за межі позову та не розглянули
інші позовні вимоги щодо визнання
недійсними заповітів і усунення від
спадщини.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України суди на зазначені
положення закону уваги не звернули, не
визначилися з характером спірних
правовідносин, доводів позивача
належним чином не перевірили та дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Крім того, суд першої інстанції,
пославшись на Указ Президії Верховної
Ради Української РСР від 29 грудня 1969
року «Про порядок введення в дію
Кодексу про шлюб та сім'ю Української
РСР» без вказівки на конкретний пункт
даного акта, а саме п. 7, яким визначено
порядок встановлення батьківства,
фрагментарно застосував правові норми
та зробив категоричний висновок про
неможливість встановлення батьківства
відносно дітей, які народилися до 1
жовтня 1968 року.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_6, задовольнити
частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від
16 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Хмельницької
області від 11 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська