У х в а л а

іменем україни

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі її
представника - ОСОБА_6, на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 29 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Західінкомбанк» (далі - ПАТ
«Західінкомбанк») звернулося до суду з
позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Зазначало, що згідно з кредитним
договором від 24 травня 2005 року ТОВ КБ
«Західінкомбанк», правонаступником
якого є ПАТ «Західінкомбанк», було
надано ОСОБА_4 кредит у розмірі

17 000 доларів США зі сплатою 14% річних
строком до 24 травня 2010 року, додатковим
договором від 7 лютого 2007 року розмір
кредиту збільшено до 32 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання умов
вказаного договору між банком

та ОСОБА_7 було укладено договір
іпотеки, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1.

Посилаючись на неналежне виконання
позичальником взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором,
унаслідок чого виникла заборгованість
у розмірі 32 000 доларів США та 118 223 грн. 56
коп., ПАТ «Західінкомбанк» просило
позов задовольнити в повному обсязі,
стягнути вказану заборгованість з
відповідача ОСОБА_4 та звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 21 травня
2013 року до участі у справі залучено
співвідповідача -

ОСОБА_5, яка є новим власником квартири,
що є предметом іпотеки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 червня 2013
року позов ПАТ «Західінкомбанк»
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Західінкомбанк» заборгованість за
кредитним договором № 2405/05-180 від 24
травня

2005 року в розмірі 32 000 доларів США та 118
223 грн. 56 коп.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме - на квартиру АДРЕСА_1, що
належить на праві приватної власності
ОСОБА_5, в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ
«Західінкомбанк» за кредитним
договором № 2405/05-180 від 24 травня 2005 року
в розмірі

32 000 доларів США та 118 223 грн. 56 коп.
шляхом продажу на прилюдних торгах за
початковою ціною на рівні, не нижчому
ціни на цей вид майна, на підставі
оцінки, проведеної суб'єктом оціночної
діяльності, незалежним експертом, на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
Волинської області від

14 листопада 2013 року виправлено описку,
допущену в рішенні Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19 червня 2013 року, зазначено
відповідача «ОСОБА_5» замість «ОСОБА_5».

Ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 29 січня 2014 року рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 червня 2013 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі
представника -

ОСОБА_8, просить рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 29 січня 2014 року скасувати,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і передати справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі

вимоги цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Однак ухвалені у справі судові рішення
не відповідають вищевказаним вимогам
закону.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із
того, що у зв'язку з наявністю кредитної
заборгованості банк мав право вимагати
виконання зобов'язання як від боржника
так і від іпотекодавця, які є
відмінними.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судом установлено, що 24 травня 2005 року
між ТОВ КБ «Західінкомбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Західінкомбанк», та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір № 2405/05-180, за
умовами якого банк надав відповідачу
кредит у сумі 17 000 доларів США зі
сплатою 14% річних строком до 24 травня 2010
року. Додатковою угодою до цього
договору від 7 лютого 2007 року розмір
кредиту збільшено до 32 000 доларів США.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за кредитним договором, 24
травня 2005 року між банком та ОСОБА_7
було укладено договір іпотеки, а 7
лютого 2007 року - додаткову угоду до
договору іпотеки, згідно з якими ОСОБА_7
за нотаріально посвідченою згодою
іншого співвласника, ОСОБА_9, передав в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання ОСОБА_4
взятих на себе зобов'язань щодо
своєчасного та повного погашення
кредиту виникла кредитна
заборгованість, розмір якої станом на 22
березня 2013 року складає 32 000 доларів США
та 118 223 грн. 56 коп.

19 квітня 2008 року помер іпотекодавець
ОСОБА_7, а 3 липня

2011 року померла ОСОБА_9

Відповідно до рішення Луцького
міськрайоннного суду Волинської
області від 25 травня 2012 року за ОСОБА_3,
як спадкоємицею першої черги після
смерті матері, визнано право власності
на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1.

9 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
укладено договір купівлі-продажу
вказаної квартири.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним

договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується

надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За правилами ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Отже, підставою для звернення
стягнення на предмет іпотеки є
порушення зобов'язань з боку боржника.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 41 постанови № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року, при вирішенні спору про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд має дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

Оскільки вказане положення закону є
оціночним, то суд має належним чином
його мотивувати, співставити обставини
зі змістом цього поняття, визначитись,
чи не суперечить його застосування
загальному змісту та призначенню
права, яким урегульовано конкретні
відносини (зокрема про право на
першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1
ст. 3 ЦК України).

Разом з тим, як роз'яснено у п. 36
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що

виникають із кредитних правовідносин»
№ 5 від 30 березня 2012 року передбачено,
що у разі переходу права власності на
предмет іпотеки від іпотекодавця до
третьої особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва, суди
мають враховувати, що іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна. Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статусу іпотекодавця, має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі й на
тих самих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки (ст. 23 Закону України «Про
іпотеку»).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5
посилалася на те, що право власності на
спірну квартиру було набуто нею
правомірно, оскільки на час її
придбання будь-які обтяження цього
нерухомого майна в реєстрі були
відсутні.

Крім того, відповідач зазначала, що під
час розгляду справи на підставі
договору дарування було змінено
власника іпотечного майна.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 303, 304 ЦПК України не
звернули уваги на зазначені положення
закону; заперечень ОСОБА_5 належним
чином не перевірили; не з'ясували
дійсного власника спірної квартири,
яка є предметом іпотеки й з урахуванням
вимог ст. ст. 33, 35 ЦПК України не
вирішили питання про залучення до
участі у справі нового власника
нерухомого майна.

При цьому, судами не було перевірено
розрахунок кредитної заборгованості, у
рахунок погашення якої банк просив
звернути стягнення на предмет іпотеки,
не було з'ясовано її склад, період
нарахування та співмірності із
вартістю іпотечного майна. Судами не
з'ясовано, з якого саме часу
позичальником порушувались умови
кредитного договору та, з урахуванням
цього, не вирішено питання щодо
дотримання строку позовної давності.

Крім того, судами не було перевірено
дотримання банком вимог ст. ст. 33, 35
Закону України «Про іпотеку», згідно з
якими у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення у не менш
ніж тридцятиденний строк. У такому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону. Недотримання зазначених правил
є перешкодою для звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Разом з тим, у резолютивній частині
рішення суду, яким вирішено спір про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідно до ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» має бути зазначено: загальний
розмір вимог та всі

його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; опис нерухомого майна, за
рахунок якого підлягають задоволенню
вимоги іпотекодержателя; заходи щодо
забезпечення збереження предмета
іпотеки або передачі його в управління
на період до його реалізації, якщо такі
необхідні; спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; пріоритет та розмір вимог
інших кредиторів, які підлягають
задоволенню з вартості предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації.

Проте резолютивна частина
оскаржуваного рішення не містить усіх
необхідних реквізитів, визначених
законом, які має містити рішення суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Також судами в ухвалених рішеннях не
наведено спростування доводам
представника ОСОБА_3, викладеним у
запереченнях на позовну заяву ПАТ
«Західінкомбанк» (а.с. 69-70), про те, що
додаткова угода до договору іпотеки,
посвідченого приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_10 24 травня 2005 року за
реєстром

№ 1744, підписана не іпотекодавцем -
ОСОБА_7, а боржником - ОСОБА_4 (копія
такої угоди, надана банком, знаходиться
в матеріалах справи (а.с. 12)), тобто
судами не з'ясовано, чи надавав ОСОБА_7
згоду на забезпечення належним йому
майном кредитного договору на суму

32 000 доларів США.

Разом з тим, в матеріалах справи
знаходиться й дублікат додаткової
угоди до договору іпотеки, наданий
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу ОСОБА_10
(а.с. 94), в якому іпотекодавцем зазначено
саме ОСОБА_7

Однак, суди таке протиріччя залишили
поза увагою, вказаних розбіжностей не
усунули, встановленню дійсних обставин
укладення додаткової угоди до договору
іпотеки не сприяли.

Таким чином, суди як першої так і
апеляційної інстанцій у порушення
вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України належним
чином не перевірили, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення сторін, якими
доказами вони підтверджуються, не
сприяли всебічному й повному
з'ясуванню дійсних обставин справи, що
мають значення для правильного її
вирішення, що в свою чергу призвело до
передчасних висновків про задоволення
позову.

Порушення норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
можуть вважатись законними і
обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі її

представника - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 червня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 29 січня 2014
року скасувати.

Справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості

за кредитним договором та звернення
стягнення на предмет іпотеки передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:
О.В.
Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

Д.О. Остапчук