інстанції Дмитренко А.М.Провадження №
22-ц/780/3818/14 Доповідач у 2
інстанції КулішенкоКатегорія 47
УХВАЛА

Іменем України

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Воробйової Н.С., Сушко Л.П.,

при секретарі: Химинець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали цивільної справи
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 14 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Житлово-будівельного кооперативу
"Домобудівник-2" про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
квартири спільною сумісною власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з вказаним позовом, мотивуючи
його тим, що з листопада 1987 року вона та
ОСОБА_5 почали проживати однією сім'єю
АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року у них народився син
ОСОБА_6, а в листопаді 1990 року під час
спільного проживання ОСОБА_1 як члену
ЖБК була виділена однокімнатна
кооперативна квартира АДРЕСА_2. За
спільні кошти ними було виплачено
паєнакопичення за квартиру в ЖБК
«Домобудівник» і в грудні 1992 року їхня
сім'я переїхала проживати у АДРЕСА_5.

22.04.1994 року між ними було укладено шлюб,
який 04.06.1997 року розірвано, ІНФОРМАЦІЯ_4
року ОСОБА_1 помер, спадкоємцями першої
черги за законом є відповідачі, які не
визнають право позивачки на квартиру.

Позивачка просила суд встановити факт
її проживання однією сім'єю з ОСОБА_1 в
період з листопада 1987 року по 22 квітня
1994 року, а також визнати квартиру
АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 14 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким позов задовольнити в зв'язку
з порушенням судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права та невідповідністю висновків
суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, в порядку,
передбаченому статтею 303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до
ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України в
мотивувальній частині рішення суд має
зазначити встановлені судом обставини
і визначити відповідно до них
правовідносини, мотиви, з яких суд
вважає встановленою наявність чи
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги чи
заперечення, бере до уваги чи відхиляє
докази, застосовує зазначені у рішенні
нормативно-правові акти.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_5, який
проживав і був зареєстрований АДРЕСА_2,
що підтверджується копією спадкової
справи № 52/2013/а.с.49-72 /.

Після смерті ОСОБА_1 спадкоємцями
першої черги за законом є його діти
-відповідачі по справі ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, а також його дружина ОСОБА_3, з
якою спадкодавець перебував у
зареєстрованому шлюбі з 14.06.2007 року, всі
спадкоємці в установлений законом
шестимісячний строк звернулися до
нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини.

Згідно статей 1268, 1269, 1270 ЦК України
відповідачі прийняли спадщину після
смерті ОСОБА_1

Судом встановлено, що згідно ордера,
виданого на підставі рішення загальних
зборів членів ЖБК від 03.11.1990 року № 8,
затвердженого рішенням виконкому від
22.11.1990 року № 388 ОСОБА_1 було надано
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 /а.с.9/.

Згідно довідки ЖБК «Домобудівник-2» від
10.08.1992 року в матеріалах спадкової
справи, ОСОБА_1 є власником вказаної
вище квартири, паєнакопичення в сумі 6378
крб. 50 коп. він виплатив 27.07.1992 року.

З матеріалів справи вбачається, що
22.04.1994 року між ОСОБА_1 (після укладення
шлюбу- ОСОБА_1) та ОСОБА_2 зареєстровано
шлюб, який розірвано 04.06.1997 року, що
підтверджується копіями свідоцтв про
укладення та розірвання шлюбу /а.с.6-7/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року позивачка народила
сина ОСОБА_6, державна реєстрація
народження якого проведена відповідно
до ч.1 ст.135 СК України за вказівкою
матері, а 28.04.1994 року на підставі
актового запису про встановлення
батьківства внесено зміни до актового
запису про народження дитини, а саме:
прізвище ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1,
прізвище матері та батька змінено на
ОСОБА_1, що стверджується копією запису
акта про народження № 325 від 08.02.1989 року
та витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян щодо
актового запису про народження, які
надіслано на запит суду відділом ДРАЦС
реєстраційної служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції
/а.с.92-95/; а на ім'я ОСОБА_2 видано нове
свідоцтво про народження /а.с.6/.

В обґрунтування своїх вимог щодо факту
спільного проживання з ОСОБА_1 з
листопада 1987 року по 22 квітня 1994 року
позивач посилалася на покази свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Суд проаналізував ці покази і
встановив, що вони не підтверджують
факт проживання позивачки та ОСОБА_1
однією сім'єю без шлюбу з листопада 1987
року по 22.04.1994 року. Ці покази судом були
відхилені.

Згідно довідки ЖБК «Домобудівник-2» від
04.02.2013 року № 9 /а.с.11/, ОСОБА_1 дійсно
проживав і був зареєстрований з 12.12.1990
року по день смерті АДРЕСА_2, разом з ним
по день його смерті був зареєстрований
його син ОСОБА_2 з 26.07.1996 року.

Відділом обліку та розподілу житла
виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради було надано копію ордера
від 21.08.1992 року на ім'я ОСОБА_1 на
заселення квартири АДРЕСА_5 2-ма синами:
ОСОБА_12 та ОСОБА_6 /а.с.107/, а згідно
витягу з рішення виконкому
Білоцерківської міської ради № 313 від
21.08.1992 року /а.с.108/ вказаний ордер ОСОБА_1
було надано як одинокій матері.

Враховуючи вищевказане, тільки після
реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 в 1994 році,
спадкодавець визнав своє батьківство
щодо сина позивачки ОСОБА_6.

Отже, фактично до 1994 року позивачка
вважалася матір'ю одиначкою.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову в частині
встановлення факту проживання однією
сім'єю, оскільки позивачкою не надано
належних доказів на підтвердження
цього факту.

Колегія погоджується з висновками суду
першої інстанції.

Посилання апелянта на невірне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права та невідповідність висновків
суду обставинам справи щодо відмови у
визнанні спірної квартири спільною
сумісною власністю подружжя є
безпідставні та спростовуються
наданими самою ж позивачкою квитанції
про сплату пайових внесків за квартиру
від 26.06.1990 року, 13.02.1992 року, 06.07.1992 року,
які оформлені на ім'я ОСОБА_1, що аж ніяк
не свідчить про те, що це спільні кошти
його та позивачки.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, а рішення суду
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального закону.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 14 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: