Справа № 559/3022/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року Дубенський
міськрайонний суд Рівненської
області,

в складі головуючого судді
Ралець Р.В.

в особі секретаря
Максимюк О.В.

за участю представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дубно справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на 23/100 частки
земельної ділянки,

.ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
права власності на 23/100 частки
земельної ділянки.

В обґрунтування заявлених вимог
посилається на те, що вона являється
власником 23/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 з належними до нього
господарськими спорудами, на підставі
договору дарування від 28 травня 2002
року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Дубенської
державної нотаріальної контори за №2046.
Власником решти 77/100 частини будинку
являється відповідачка ОСОБА_4 на
підставі договору дарування від 27.10.2003
року. Даний будинок розміщений на
земельній ділянці розміром 0,10 га., що
належала на праві власності
попередньому власнику будинку ОСОБА_5,
на підставі державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІV-РВ № 002062 виданого Дубенською міською
радою 28.03.1997 р. Протягом всього цього
часу позивачка користується своєю
частиною будинку, проживає в ньому.
Земельною ділянкою користувалися
спільно з відповідачкою і спорів з
приводу цього не мали. Нещодавно їй
стало відомо, що відповідачка почала
оформляти документи про право
власності на земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, для чого звернулася
до землевпорядної організації для
виготовлення технічної документації.
При цьому вона оформляє право
власності на всю земельну ділянку, хоч
частина будинку належить їй. Відносини
з відповідачкою на даний час
погіршилися, вона погрожує, що
заборонить користуватися земельною
ділянкою, в результаті чого вона буде
позбавлена можливості проходити до
своєї частини будинку та здійснювати
її обслуговування. Тоді ж їй стало
відомо, що 27.10.2003 року ОСОБА_5 на
підставі договору дарування відчужила
відповідачці разом з частиною будинку
всю земельну ділянку площею 0,10 га, на
якій він розміщений. Фактично на момент
укладення цього договору частина
будинку належала їй, а тому земля
повинна була переходити до
співвласників у частках, пропорційно
до часток будинку.

У відповідності до ч.І ст. 120 ЗК України
у разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.
Просить визнати право власності на 23/100
частки земельної ділянки, що
знаходиться в м. Дубно по вул.
Сковороди, 27 та призначена для
будівництва та обслуговування
житлового будинку.

Відповідачка надіслала до суду
заперечення , в якому посилається на те,
що 27 жовтня 2003 року ОСОБА_5 подарувала
їй 77/100 частин житлового будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
від 27.10.2003 року, посвідченим приватним
нотаріусом Дубенського МНО ОСОБА_6 за
реєстром №5552. 01 грудня 2003 року право
власності на вищезазначені 77/100 частин
житлового будинку було зареєстровано
за нею Державним комунальним малим
підприємством "Архітектор", що
підтверджується витягом №2136143 від
01.12.2003 року. 27 жовтня 2003 року ОСОБА_5
подарувала їй приватизовану земельну
ділянку розміром 0,10 га, надану для
обслуговування житлового будинку, яка
знаходиться в АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
від 27.10.2003 року, посвідченим приватним
нотаріусом Дубенського МНО ОСОБА_6 за
реєстром №5554.

24 червня 2014 року право власності на
вищезазначену земельну ділянку було
зареєстроване державним реєстратором
реєстраційної служби Дубенського
міськрайонного управління юстиції
Рівненської області, що
підтверджується витягом з ДРРП на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності №23393939.

У зв"язку з цим, вона є власником 77/100
частин житлового будинку та 0,10 га
земельної ділянки, що знаходяться в
АДРЕСА_1.

28 травня 2002 року ОСОБА_5 подарувала
ОСОБА_3 23/100 частини житлового будинку,
що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції,
яка діяла на момент укладення договору
дарування ОСОБА_3 частини житлового
будинку, тобто станом на 28.05.2002 року) при
переході права власності на будівлю і
споруду право власності на земельну
ділянку або її частину може переходити
на підставі цивільно-правових угод, а
право користування - на підставі
договору оренди.

Тому посилання позивачки на те, що їй
має належати 23/100 частини земельної
ділянки є безпідставними та не
обґрунтованими, так як чинним
законодавством на час посвідчення
договору дарування "автоматичний"
перехід права власності на земельну
ділянку, у разі набуття праза власності
на житловий будинок не був
передбачений.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у ч. 1 ст. 58
Конституції України, за якою дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події або факту
застосовується той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Згідно перехідних положень Цивільного
Кодексу України він набирає чинності з
01 січня 2004 року. Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
чинності відповідними актами; акт
цивільного законодавства не має
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Тому враховуючи вищезазначене можна
стверджувати, що позивач помилково
використала для обґрунтування своїх
позовних вимог норми законодавства,
які не діяли на момент виникнення в неї
права власності на частину житлового
будинку.

Права власності на спірну земельну
ділянку вона набула згідно
законодавства чинного на момент
виникнення правовідносин і не може не
законними діями позивача бути
позбавлена цього права. Просить
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3
до неї за безпідставністю.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі з підстав, викладених в
позові. Просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав
повністю, пояснивши що стороною
позивачки не оспорюється договір
дарування земельної ділянки, а тому
заявленні позовні вимоги є
безпідставними.

Вислухавши представника позивача,
представника відповідача та
дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
являється власником 23/100 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 з належними
до нього господарськими спорудами, на
підставі договору дарування від 28
травня 2002 року (а.с.4). Даний будинок
розміщений на земельній ділянці
розміром 0,10 га., що належала на праві
власності попередньому власнику
будинку ОСОБА_5, на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю серії ІV-РВ № 002062 виданого
Дубенською міською радою 28.03.1997 р.

27 жовтня 2003 року ОСОБА_5 подарувала їй
приватизовану земельну ділянку
розміром 0,10 га, надану для
обслуговування житлового будинку, яка
знаходиться в АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
від 27.10.2003 року (а.с.29).

Стороною позивачки при заявленні
позовних вимог щодо визнання права
власності на земельну ділянку з
посиланням на норму статті 120 ЗК
України, не ставилась вимога про
часткове визнання недісним договору
дарування відповідачці земельної
ділянки від 23.10.2003 року. А тому обраний
спосіб захисту порушеного права не
ґрунтується на законі та не може
породжувати правових наслідків та
підстав щодо набуття права власності
на спірну земельну ділянку.

Керуючись ст. 3,6,57,60,212,215,218 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
власності на 23/100 частки земельної
ділянки за необґрунтованістю та
безпідставністю заявлених вимог.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Рівненської області
через Дубенський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: