Справа № 484/2198/14-ц
Провадження 2/484/955/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року Первомайський
міськрайонний суд Миколаївської
області у складі:

головуючого - судді Маржиної Т.В.

при секретарі - Мирошниченко Р.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Первомайська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання
додаткового строку для прийняття
спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, інтереси якої представляє
ОСОБА_3, звернулася до суду з наданим
позовом, мотивуючи тим, що є
спадкоємицею за заповітом після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року її бабусі ОСОБА_4
Іншим спадкоємцем є відповідач - її
рідний брат. Тривалий час вона
проживала в Росії, про існування
заповіту дізналася лише восени 2013 року
від свого дядька ОСОБА_5, після чого
звернулася до нотаріальної контори,
однак оформити спадщину не змогла,
оскільки пропустила строк для
прийняття спадщини. Вважає, що такий
строк пропущений нею з поважних причин,
оскільки вона вважала, що заповіт
складено лише на брата і вона не має
права на спадкування. За таких обставин
просить надати їй додатковий строк для
прийняття спадщини строком на три
місяці.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 повністю підтримала
позов, просила його задовольнити,
посилаючись на те, що причина пропуску
позивачкою строку на прийняття
спадщини поважна, оскільки вона не
знала про існування заповіту;
дізналася лише восени 2013 року, не мала
на руках заповіту, тож не могла
розпочати процес оформлення спадщини.

Представники відповідача ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечували,
посилаючись на те, що позивачці було
відомо про існування заповіту на її
ім'я, однак вона раніше на спадщину не
претендувала, в м. Первомайськ не
приїжджала, на похорони бабусі та своєї
матері не приїздила, хоча про них знала.
У 2006 році після смерті матері сторін,
відповідач телефонував сестрі, просив
приїхати і вирішити питання щодо
спадщини, оскільки будинок
розвалювався, на що позивачка
відповіла, щоб вони самі займалися
будинком. Зараз відповідач
відремонтував будинок, погасив борги,
відповідачка побачила це і вирішила
розпочати справу про спадкування.
Наполягають на тому, що всі родичі, а
також і сама позивачка знали про те, що
бабуся у 1993 році змінила заповіт і
включила до нього окрім відповідача і
позивачку, тому просили відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані суду письмові
докази, суд приходить до висновку про
те, що позов не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_4, яка залишила заповіт
від 29.09.1993 року, яким заповідала
належний їй жилий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 своїм онукам
ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Як встановлено судом, на день смерті
спадкодавця та протягом шести місяців
після смерті спадкоємець ОСОБА_2
проживав у спадковому будинку, тобто
фактично відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК
УРСР прийняв спадщину.

Згідно до п.5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України правила книги
шостої ЦК України застосовуються також
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, оскільки один із
спадкоємців прийняв спадщину до
набрання чинності цим Кодексом, спірні
правовідносини регулюються ЦК УРСР, а
саме ст.ст. 549, 550 ЦК УРСР.

Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК УРСР строк для
прийняття спадщини, встановлений ст. 549
цього Кодексу (шість місяців) може бути
продовжений судом, якщо він визнає
причини пропуску строку поважними.
Спадщина може бути прийнята після
спливу вказаного строку і без
звернення до суду при наявності згоди
на це всіх інших спадкоємців, які
прийняли спадщину.

Як зазначено вище, інший спадкоємець,
який прийняв спадщину - ОСОБА_2 - не
надав згоди на прийняття спадщини
ОСОБА_1, яка суттєво, на тринадцять з
половиною років, пропустила строк на
прийняття спадщини. Тож суд має
встановити, чи є причини пропуску
такого строку поважними.

З пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_14,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 вбачається, що
після того, як у 1993 році бабуся ОСОБА_4
змінила заповіт і включила до нього
обох онуків, вона розповіла про це
своєму синові ОСОБА_5 та невісткам
ОСОБА_8 і ОСОБА_12 - матері сторін.
Зробила вона це через те, що онука
ОСОБА_1 образилася на неї за те, що
перший заповіт був складений лише на
онука ОСОБА_2. Таким чином, ще за життя
бабусі усі найближчі родичі знали про
існування нового заповіту, згідно
якого до числа спадкоємців була
включена і позивачка.

З пояснень свідків також вбачається, що
про смерть бабусі позивачку
повідомляли, однак вона на похорони не
приїздила через сімейні обставини. З 1993
року до 2013 року, тобто майже 20 років
позивачка в Україну не приїздила.
Знаючи про те, що померла її бабуся,
після смерті якої вона мала бути
спадкоємцем за законом (у разі
відсутності заповіту) за правом
представлення після смерті свого
батька, вона до нотаріальної контори з
питань спадщини не зверталася.

Суд вважає надуманою зазначену
позивачкою причину пропуску строку
прийняття спадщини, а саме те, що вона
нібито не знала про існування заповіту.
Не зважаючи на відсутність або
наявність заповіту, позивачка
відповідно до ч.2 ст. 529 ЦК УРСР являлася
спадкоємицею першої черги за законом
після смерті свого батька ОСОБА_13. В
разі наявності бажання спадкувати,
вона мала б протягом шести місяців
після смерті бабусі звернутися до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини. При цьому для
здійснення такого права не обов'язкова
особиста присутність у нотаріуса.
Подання такої заяви можливе поштою,
через довірених осіб тощо. В разі
такого звернення позивачка могла
дізнатися про наявність заповіту та
коло спадкоємців, в тому числі і про те,
що вона входить до числа спадкоємців за
заповітом.

Однак ОСОБА_1 не виявляла бажання
спадкувати. Також і після смерті своєї
матері у 2006 році вона не приїхала на
похорони та не заявляла про свої наміри
на спадкування. Позивачкою не надано
жодного доказу на підтвердження
поважності причини пропуску строку
прийняття спадщини, навіть не
зазначено такої причини. Проживання на
території Російської Федерації не
являється такою причиною, оскільки
жодним чином не перешкоджає праву на
спадкування.

Допитані судом свідки пояснили, що
ОСОБА_1 не приймала спадщину, оскільки
вважала, що все майно бабуся заповіла
ОСОБА_2, а їй нічого не залишила. Однак
це є суб'єктивним сприйняттям
дійсності позивачкою і не може
вважатися поважною причиною пропуску
строку прийняття спадщини. Маючи право
на спадкування, як за законом, так і за
заповітом, позивачка ним не
скористалася.

За таких обставин в задоволенні позову
слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про надання додаткового строку для
прийняття спадщини за заповітом після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 -
відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Миколаївської
області через Первомайський
міськрайонний суд Миколаївської
області протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення - протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ: