Справа №587/2162/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Куц В. І.Номер провадження
22-ц/788/90/14 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

09 січня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І., Лузан Л. В.,

за участю секретаря судового засідання
-Пархоменко А.П.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Червоненської
сільської ради Сумського району
сумської області, Управління
Держземагенства у Сумському районі
Сумської області, Сумського державного
підприємства «Сумигеодезкартографія»

про визнання недійсним акту погодження
(встановлення) та закріплення в натурі
меж земельної ділянки,

В С Т А Н О
В И Л А :

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, по суті
позовних вимог. При цьому зазначає, що
її підпис у оскаржуваному акті є
підробленим, що підтверджується
результатами експертизи, а сам акт
порушує її права суміжного
землевласника. У суду не було законних
підстав для відмови у задоволенні
позову, оскаржуване рішення не
ґрунтується на доказах та їх аналізі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, яка апеляційну скаргу
підтримує з мотивів у ній викладених,
пояснення ОСОБА_4, який проти скарги
заперечує, вивчивши матеріали справи,
перевіривши рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_3 в
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку про те, що акт погодження
/встановлення/ та закріплення в натурі
меж земельної ділянки ОСОБА_5 від 05
лютого 1998 року не був
правовстановлюючим документом на її
земельну ділянку, а був лише складовою
частиною технічної документації для
виготовлення державного акту про право
власності на неї, не є актом
нормативного характеру і сам по собі не
може бути оскаржений в судовому
порядку для захисту своїх прав, до
теперішнього часу ОСОБА_3 не отримала
державного акту про право власності на
передачу їй у приватну власність за
рішенням виконкому Червоненської
сільської ради від 08 серпня 1993 року
земельну ділянку та її межі до
теперішнього часу не визначені, вона не
надала суду відповідних доказів про те,
що оскаржуваним нею актом були
порушені її права власності чи
користування на її земельну ділянку,
ОСОБА_4 є добросовісним набувачем права
власності на сусідню земельну ділянку
і при вказаних позивачкою обставинах
вона не може бути в нього витребувана.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він є законним
і обґрунтованим.

Звертаючись до суду 28 серпня 2013 року,
ОСОБА_3 зазначала про те, що їй на праві
приватної власності належить
домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1,
земельна ділянка при ньому загальною
площею 0,31 га. ОСОБА_5 була її сусідкою,
раніше мешкала в домоволодінні,
розташованому в АДРЕСА_2, і мала в
користуванні суміжну земельну ділянку
загальною площею 0,33 га. З метою
приватизації земельної ділянки ОСОБА_5
за вищевказаною адересою 05 лютого 1998
року комісією був складений акт
погодження (встановлення) та
закріплення в натурі меж земельної
ділянки, в якому поставлений підпис
ОСОБА_3 як суміжного землекористувача.
Однак при складанні зазначеного акту
від 05 лютого 1998 року вона присутньою не
була і її підпис на ньому є
підробленим, що підтверджується
висновком експертного дослідження.
Після незаконної підробки її підпису в
даному акті ОСОБА_5 в порушення вимог
закону приватизувала свою присадибну
земельну ділянку та незаконно отримала
державний акт про право власності на
неї від 25 червня 1998 року. 27 червня 2008
року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_4 договори
купівлі-продажу домоволодіння та
земельної ділянки. ОСОБА_4 згідно
державного акту незаконно отримав від
ОСОБА_5 дану земельну ділянку і став
порушувати її права на землю як
суміжного користувача.

Визнання акту погодження
(встановлення) та закріплення в натурі
меж земельної ділянки від 05 лютого 1998
року їй необхідно для вирішення
питання про визнання недійсними
державних актів про право власності на
земельну ділянку ОСОБА_5 від 25 червня 1998
року та ОСОБА_6 за 2009 рік., а тому просила
визнати його недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи,
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 є власником домоволодіння,
розташованого в АДРЕСА_1, в порядку
спадкування після смерті її чоловіка
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копіями договору
купівлі-продажу домоволодіння від 10
серпня 1985 року та технічних паспортів (
а.с. 5, 6-8, 9-11).

Згідно рішення виконкому
Червоненської сільської ради № 18 від 08
серпня 1993 року ОСОБА_3 була передана у
приватну власність земельна ділянка
загальною площею 0,31 га, в тому числі для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд площею 0,04 га та для
ведення особистого підсобного
господарства площею 0,27 га, яка
розташована при належному їй
домоволодінні в АДРЕСА_1, але до
теперішнього часу вона не отримала
державний акт про право власності на
неї ( а.с. 21).

05 лютого 1998 року складений акт
погодження (встановлення) та
закріплення в натурі меж земельної
ділянки ОСОБА_5, розташованої в АДРЕСА_2
(а.с. 12).

Згідно копії висновку
експертного дослідження від 26 квітня
2013 року у вищевказаному акті
погодження підпис від імені ОСОБА_3
виконаний не нею, а іншою особою ( а.с.
13-17).

На підставі технічної
документації, в тому числі і даного
акту, 25 червня 1998 року ОСОБА_5 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку загальною площею 0,33
га, розташовану в АДРЕСА_2 (а.с. 20).

27 червня 2008 року ОСОБА_4 купив у
ОСОБА_5 домоволодіння та земельну
ділянку площею 0,33 га, в тому числі для
будівництва та обслуговування
житлового будинку площею 0,03 га та для
ведення особистого підсобного
господарства площею 0,30 га, що
підтверджується відповідними
договорами купівлі-продажу (а.с.56-59).

Відповідно до ст. 40 ЗК України
громадянам України за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність земельні
ділянки для будівництва та
обслуговування житлових будинків.

Право власності на землю громадяни
України набувають на підставі
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування .

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу
України громадяни набувають права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 Земельного
кодексу України, власник земельної
ділянки має право вимагати від
власника сусідньої земельної ділянки
сприяння встановленню твердих меж, а
також відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

Частиною 2 ст. 152 Земельного Кодексу
України передбачено, що власник
земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України від 16 квітня 2004
року N37 „Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" спори щодо
додержання правил добросусідства -
обов'язку власників і
землекористувачів обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей розглядаються судами
відповідно до статей 103-109 ЗК. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється згідно з
ч.З ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав:
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав.

Відповідно до інструкції «Про порядок
встановлення (відновлення ) меж
земельних ділянок в натурі та їх
закріплення межовими знаками» -
затверджена наказом Державного
комітету із земельних ресурсів від 18
травня 2010 року №376- встановлення меж
земельних ділянок здійснюється на
підставі розроблених та затверджених
відповідно до ст. 186 ЗК України
технічної документації із землеустрою,
що посвідчують право на земельну
ділянку.

Виходячи з аналізу ст.ст. 126, 198 ЗК
України у зміст терміну «погодження
меж земельної ділянки з суміжними
користувачами» покладений принцип
добровільності вчинення зазначених
дій суб'єктами земельних відносин, і
чинним земельним законодавством не
передбачено обов'язку щодо надання
згоди у примусовому порядку на
погодження меж земельної ділянки.

Передбачений положеннями ст.186 ЗК
України, ст.ст.55,56 Закону України «Про
землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-ІV
та вищеназваної Інструкції,
затвердженої наказом Держкомзему від 18
травня 2010 року №376, акт погодження
(встановлення) меж земельної ділянки по
АДРЕСА_2 від 05 лютого 1998 року є лише
технічним документом, якій закріплює
на місцевості межі земельних ділянок, в
силу чого є лише доказом, який підлягає
оцінці в сукупності з іншими доказами
по справі, тому не є тим
правовстановлюючим документом, що
породжує права та обов'язки сторін,
отже не може бути самостійним
предметом спору.

Підписання акту встановлення і
погодження меж землекористування
самостійного значення не має, воно не
призводить до виникнення, зміни або
припинення прав на земельну ділянку, як
і будь-яких інших прав у процедурі
приватизації земельних ділянок.

Відповідно до п. 2.4. Інструкції,
перенесення в натуру (на місцевість)
або відновлення всіх поворотних точок
меж земельної ділянки здійснюється
геодезичними методами з прив'язкою не
менше двох характерних закріплених
поворотних точок до пунктів державної
геодезичної мережі та до твердих точок
на місцевості. Здійснюється кадастрова
зйомка земельної ділянки з наступним
вирахуванням координат поворотних
точок меж (у державній або умовній
системі координат) і площі ділянки. За
результатами виконаних робіт
складається кадастровий план
земельної ділянки.

Колегія суддів вважає що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог,
оскільки межі земельної ділянки в
натурі на місцевості визначаються не
відповідно до акту узгодження та
визначення меж, а згідно з наявними
планово-картографічними матеріалами
та матеріалами кадастрової зйомки.

Крім того, підпис ОСОБА_3 на акті
встановлення меж від 05 лютого 1998 року
не є істотною обставиною для справи,
оскільки він не впливає на
правовідносини, які виникають у зв'язку
з реалізацією права власності на
земельну ділянку, а стосуються лише
меж, які існують до приватизації
земельної ділянки.

Саме ж погодження меж є виключно
допоміжною стадією у процедурі
приватизації земельної ділянки,
спрямованою на те, щоб уникнути
технічних помилок.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
невірність застосування судом норм
матеріального чи порушення
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до невірного вирішення
справи.

На думку колегії суддів рішення суду є
законним і обґрунтованим, відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права і підстав для
його зміни чи скасування не вбачається.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити .

Рішення Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -