АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/8316/2014
інстанції: Шаховніна М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Подільського районного суду
міста Києва від 16 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, житлово-будівельного
кооперативу «Виноградар-2» про
визначення порядку користування жилим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні квартирою та за
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третя особа -
житлово-будівельний кооператив
«Виноградар-2» про визнання права
власності, -

в с т а н о в и в :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ЖБК «Виноградар-2» про
визначення порядку користування жилим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні квартирою та розподіл
особового рахунку між співвласниками.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 1/4
частина квартири АДРЕСА_1 належить їй
на праві власності на підставі рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 21 грудня 2005 року, інші частини в
даній квартирі не зареєстровані. Дана
квартира складається з трьох кімнат,
житловою площею 43,8 кв.м. та в ній
зареєстровано три особи.

Посилаючись на те, що на даний час між
сторонами склалася конфліктна
ситуація, у зв'язку з чим вони не можуть
дійти згоди щодо користування житловим
приміщеннями, а також на те, що вона не
має власного житла, а тому їй
доводиться його арендувати, просила
встановити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, виділивши їй в
користування кімнату площею 12,4 кв.м., а
відповідачам - кімнати 14,0 кв.м. та 17,4
кв.м. Коридор, ванну, вбиральню, кухню та
лоджію залишити у загальному
користуванні. Зобов'язати ОСОБА_3 не
чинити їй перешкоди у користуванні 1/4
частиною спірної квартири та
зобов'язати ЖБК «Виноградар-2»
розподілити особові рахунки на оплату
житлово-комунальних послуг.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_2, третя особа ЖБК
«Виноградар-2», про визнання права
власності.

Посилаючись на те, що вони вчасно
подали заяви до нотаріальної контори
про прийняття спадщини після матері,
просили визнати за ОСОБА_3 право
власності в порядку спадкування за
законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
а за ОСОБА_4 право власності в порядку
спадкування за законом на 1/4 частину
спірної квартири.

Ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 16 жовтня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ЖБК «Виноградар-2» про
розподіл особового рахунку між
співвласниками залишено без розгляду.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 16 березня 2014 року у
задоволенні первісного позову ОСОБА_2.
відмовлено. Позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання права власності задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
спадкове майно, що складається з 1/4
частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на спадкове
майно, що складається з 1/4 частини
квартири АДРЕСА_1. У решті зустрічних
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати в частині відмови у
задоволенні її позовних вимог та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов задовольнити. Визначити
порядок користування спірною
квартирою, виділивши їй кімнату площею
12,4 кв.м., а відповідачам за первісним
позовом дві кімнати площею 14,0 кв.м. та
17,4 кв.м., коридор, ванну, вбиральню,
кухню, лоджію залишити у загальному
користуванні. Вирішити питання про
розподіл судових витрат.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та
її представник - ОСОБА_5 апеляційну
скаргу підтримали та просили її
задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 проти
апеляційної скарги заперечував, просив
рішення Подільського районного суду
міста Києва від 16 березня 2014 року
залишити без змін. ОСОБА_4 просила
вирішити справу в межах вимог
апеляційної скарги на розсуд суду.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку
про необхідність її часткового
задоволення виходячи із наступного.

Як це передбачено ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Враховуючи вимоги встановлені
процесуальним законом, межами
апеляційного розгляду є перегляд
оскаржуваного рішення саме в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, про які ставиться питання в
апеляційній скарзі.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині встановлення порядку
користування спірною квартирою суд
першої інстанції виходив із того, що
виділення ОСОБА_2 кімнати площею 12,4
кв.м. є таким, що буде суттєво
порушувати житлові права відповідачів
та погіршить умови для їх проживання.

Також суд виходив із того, що частка
жилої площі, яка припадає на позивача
за первісним позовом не відповідає
розміру житлового приміщення площею 12,4
кв.м. (1/4 житлової площі від загальної 43,8
кв.м. становить

10,95 кв.м., що є на 1,45 кв.м. менше від
кімнати площею 12,4 кв.м., про
встановлення користування якою
ставиться питання).

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна виходячи
із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судом встановлено,
що квартира АДРЕСА_1 має житлову площу
43,8 кв.м. та складається з трьох житлових
кімнат розмірами: 14,0 кв.м., 12,4 кв.м. та 17, 4
кв.м., а також: кухні - 8,3 кв.м., ванної
кімнати 2,7 кв. м., вбиральні 1,2 кв.м.,
коридору 10,9 кв.м. та лоджії - 3,1 кв.м.

Згідно довідки форми № 3, виданої КП
«Синьоозерне» від 17.07.2013 № 274 в спірній
квартирі зареєстровано три особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 21 грудня 2005 року визнано за
ОСОБА_2 право власності в порядку
спадкування за законом на 1/4 частку
квартири АДРЕСА_1.

З довідки БТІ від 31.05.2013 вбачається, що
1/4 частина спірної квартири
зареєстрована за ОСОБА_2, інші частки
квартири не зареєстровані.

Судом вірно встановлено, що ј частина
спірної квартири, що належить позивачу
на праві власності по відношенню до
житлової площі квартири становить 10,95
кв.м., що на 1,45 кв.м. менше площі житлової
кімнати, про виділення якої ставить
питання ОСОБА_2

Разом з тим, наведене не дає підстав для
висновку про неможливість
встановлення порядку користування
спірною квартирою.

Також слід звернути увагу на те, що
відповідачами іншого порядку
користування квартирою не
запропоновано, житлова кімната площею
у

12,4 кв.м. є найменшою у спірній квартирі.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. (ч. 4 ст. 60 ЦПК України)

Судом не зазначено, чим саме
підтверджується та яким чином
встановлення порядку користування, про
який просив позивач, буде суттєво
порушувати житлові права відповідачів
та погіршить умови для їх проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 14 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» від 22 грудня 1995
року № 20, квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) останньої підлягає поділу в
натурі, якщо сторонам можливо виділити
ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть
використовуватись як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Встановлення порядку користування
приміщеннями квартири між
співвласниками відповідно до змісту
ст. ст. 319, 358 ЦК України є складовою
здійснення ними права спільної
часткової власності та не змінює
розміру часток належних кожному із
співвласників.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Аналізуючи зібрані у справі докази,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення присутніх сторін
та представників сторін, беручи до
уваги принцип непорушності права
власності та його складову - право
користування, колегія суддів дійшла
висновку про достатність підстав для
задоволення позову в частині
встановлення порядку користування
спірною квартирою.

Так, колегія суддів апеляційного суду
вважає за необхідне встановити порядок
користування квартирою АДРЕСА_1, яким
виділити у користування ОСОБА_2 житлову
кімнату площею 12,4 кв.м., ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 дві житлові кімнати, площею 14,0
кв.м. та 17,4 кв.м. Коридор площею 10,9 кв.м.,
ванну площею 2,9 кв.м., вбиральню площею
1,2 кв.м., кухню площею 8,3 кв.м. та лоджію
площею 3,1 кв.м. залишити у спільному
користуванні сторін.

Іншого варіанту встановлення порядку
користування квартирою сторонами
запропоновано не було.

Посилання суду на п. 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 12.04.85 року з
відповідними змінами, не має
вирішального значення для правильного
вирішення справи, оскільки при
розгляді справи не встановлено факту
того, що запропонований порядок
користування буде суттєво порушувати
житлові права відповідачів, що,
відповідно, може призвести до
встановлення статусу відповідачів як
таких, що потребують поліпшення
житлових умов.

З приводу інших доводів апеляційної
скарги, які стосуються помилковості
висновків суду в частині відмови у
задоволенні первісного позову про
усунення перешкод у здійсненні права
користування, то такі доводи не знайшли
свого підтвердження при апеляційному
перегляді рішення.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Судом вірно встановлено
правовідносини в зазначеній частині та
обґрунтовано відмовлено в позові з
підстав недоведеності таких вимог з
посиланням на статті 10, 58, 59, 60 ЦПК
України.

За таких обставин рішення суду назвати
повністю законним та обґрунтованим не
можна, а тому воно підлягає скасуванню
в частині на підставі п.2 ч.1 ст.307 ЦПК
України

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Подільського районного суду
міста Києва від 16 березня 2014 року
скасувати в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2 про
визначення порядку користування жилим
приміщенням та ухвалити в цій частині
нове рішення про задоволення позову.

Встановити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, яким виділити у
користування ОСОБА_2 житлову кімнату
площею 12,4 кв.м., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дві
житлові кімнати, площею 14,0 кв.м. та 17,4
кв.м. Коридор площею 10,9 кв.м., ванну
площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м.,
кухню площею 8,3 кв.м. та лоджію площею 3,1
кв.м. залишити у спільному користуванні
сторін.

Стягнути на користь ОСОБА_2зОСОБА_3 118,25
грн. судового збору та 118,25 грн. з ОСОБА_4.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко