Справа № 372/1380/14-ц Головуючий у І
інстанції Проць Т.В.Провадження №
22-ц/780/3757/14 Доповідач у 2 інстанції
Суханова Є.М.Категорія 42
РІШЕННЯ

Іменем України

26 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Касьяненко Л.І., Голуб С.А.,

при секретарі: Франюк Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області в м. Києві з
матеріали цивільної справи з
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 22 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з даним
позовом в обґрунтування якого
зазначив, що відповідно до договору
дарування дачного будинку від 27 жовтня
2008 року йому належить дачний будинок
АДРЕСА_1. Його колишня дружина та
відповідач у справі, з його дозволу
проживала у вказаному будинку. Однак
останнім часом відносини між сторонами
погіршились, вони не можуть знайти
порозуміння, часто сваряться,
відповідач скаржиться до
правоохоронних органів. Крім того,
остання не приймає участі у витратах,
пов'язаних з утримання майна. Просить
усунути перешкоди в користуванні
власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 із
вказаного дачного будинку.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримали та пояснили, що дачний
будинок подарований позивачу батьками
і належить йому на праві власності. У
вказаному будинку після розірвання
шлюбу між сторонами залишилась
проживати ОСОБА_2, яка чинить позивачу
перешкоди у користуванні будинком,
вчиняє сварки. При цьому відповідач
користується всіма наявними в будинку
послугами, однак не сплачує їх
вартість. Позивач просить усунути
перешкоди в користуванні власністю,
виселивши відповідача, яка має житло за
місцем реєстрації.

Відповідач та її представники ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні
вимоги заперечили, пояснили, що
відповідач заселилась до спірного
будинку за згодою батьків позивача,
разом з останнім. На даний час вони
перебувають у розірваному шлюбі, однак
далі разом проживають у цьому ж
будинку. З ними проживає їх спільний
малолітній син, 2006 року народження.
Заперечили наявність будь-яких
перешкод позивачу з боку відповідача, у
користуванні нерухомим майном. Крім
того зазначили, що відповідач не має
іншого місця проживання.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 22 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити належний
ОСОБА_3 дачний будинок АДРЕСА_1

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
витрати на правову допомогу в розмірі
950 грн. та сплачений судовий збір в
розмірі 243 грн. 60 коп., а всього стягнуто
1193 грн. 60 коп.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з
апеляційною скаргою, в якій вона
просить рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
апелянта.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона
обґрунтована та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з
08.08.2003 року, від шлюбу мають
неповнолітнього сина ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 листопада
2013 року шлюб між сторонами було
розірвано.

Позивачу відповідно до нотаріально
посвідченого договору дарування
дачного будинку від 27.10.2008 року
належить дачний будинок АДРЕСА_1
Вказана обставина також
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав на дачний будинок від
27.04.2011 року.

Сторонами визнається в судовому
засіданні, що у вказаному дачному
будинку проживають сторони та їх
неповнолітній син. Місце реєстрації
позивача та відповідача - м. Київ.

Вимога про виселення з дачного будинку
неповнолітньої дитини, місце
проживання якої з кимось із батьків в
установленому законом порядку не
визначалось, позивачем не заявлялась.

Встановивши зазначені обставини, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що позов доведений та його задовольнив
частково, разом з тим не є зрозумілим в
якій частині, так як позивач у своєму
позові просив суд першої інстанції
виселити відповідачки з зазначеного
дачного будинку.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи та доводи сторін, представлені
докази, прийшла до протилежного
висновку про необґрунтованість позову
та необхідністю скасувати рішення суду
та ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

Рішенням суду першої інстанції на
ОСОБА_2 покладено зобов'язання на
відповідачку звільнити вказаний
будинок, натомість, з позовною вимогою
про зобов'язання звільнити будинок,
позивач до суду не звертався. Більш
того, в рішенні не вказано на підставі
якої норми матеріального права
необхідно застосувати дане
зобов'язання та яким процесуальним
шляхом його виконати.

В позовній заяві вказано одна вимога,
яка ґрунтувалась на усуненні перешкод
у користуванні власним дачним будинком
шляхом виселення відповідачки, але
вирішуючи дану справу по суті позовних
вимог, суд першої інстанції вказав, що
задовольняє позовні вимоги частково,
але в якій частині відмовлено не
зазначив.

З огляду на це, суд першої інстанції,
вийшов за межі позовних вимог, не
зазначив норм законодавства, які
необхідно застосовувати для
накладення зобов'язання звільнити
будинок, а тому рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду першої інстанції, суд
обґрунтовував вимогами ст. 391 ЦК
України, а саме : власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном. Але в
рішенні суду не встановлено обставин
на підтвердження існування перешкод у
користуванні та розпорядженні майном,
доказів на підтвердження цього суду,
також, не надано.

Позивач, у своїй позовній заяві,
посилався на обставини нібито
вчиненого злочину відповідачкою та
вважав, що це є підставою для
задоволення його позову про виселення
відповідачки з будинку. Але, в судових
засіданнях, при допиті позивача та
наданні доказів не доведено існування
самого злочину, крім цього, зазначена
обставина не передбачена в якості
підстави для виселення відповідачки з
дачного будинку згідно з вимогами
житлового законодавства, на яке
посилається позивач.

Так, позивач обґрунтовує свій позов
вимогами ст. 109 ЖК України та вимогами
ст. 150 ЖК України.

Так, згідно з вимогами ст. 109 ЖК України,
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Допускається виселення в
адміністративному порядку з санкції
прокурора лише осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення або проживають
у будинках, що загрожують обвалом.

В судовому засіданні позивач зазначив,
що має вільний доступ до всіх кімнат
будинку, замок на дверях встановлений
лише на дверях його кімнати ним самим,
та не зміг довести в чому полягають
перешкоди в користуванні будинком та
які саме перешкоди чинить
відповідачка.

Суд повинен був звернути увагу на цю
обставину та надати поясненням
позивача належну правову оцінку та
вимагати від позивача надання доказів
наявності перешкод з боку відповідачки
щодо користування позивачем, його
власністю.

Натомість, таких доказів ні до суду
першої інстанції, ні до колегії суддів,
надано не було.

Згідно з вимогами ст. 60 ЖК Українии,
правила обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень
затверджуються Радою Міністрів
Української РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суду не доведено існування взагалі
будь-яких перешкод позивачу в
користуванні дачним будинком.

Згідно з оскаржуваним рішенням суду,
предмет спору є дачний будинок,
подарований позивачу, під час шлюбу
сторін.

Встановивши зазначену обставину, суд
прийшов до помилкового висновку, що
будинок є житловим та зобов'язав
відповідачку звільнити його з
посиланням на необхідність виконання
вимог ст. 391 ЦК України.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження свої майном.

З урахуванням вищенаведених доказів,
колегія суддів прийшла до висновку про
відсутність перешкод у здійсненні
права позивача користування та
розпорядження свої майном
відповідачкою-апелянтом.

Далі, суд першої інстанції повинен був
встановити статус майна позивача, який
вказаний як дачний будинок, в якому
постійне проживання, реєстрація особи
за постійним місцем проживання не
передбачено діючим законодавством.

Таким чином, відсутні докази
постійного проживання відповідачки у
спірному будинку, який не передбачає
(за своїм статусом) цілодобове
перебування та реєстрацію громадян та
перебування у ньому цілий рік.

Садовий будинок передбачає тільки
сезонне перебування у ньому, таким
чином, не може бути визначений, як
житловий будинок, з усіма похідними
процесуальними висновками з цього,
зокрема, неможливість виселення з
нього, так як не доведено постійне
проживання у ньому.

Підстава для звернення позивача до
суду з вимогою про виселення
відповідачки ґрунтується на його
поясненнях, що ОСОБА_2 вибула з кола
членів його сім'ї, а тому не має права
проживати у вказаному будинку.

Згідно з частиною 1 ст. 109 ЖК України
виселення із займаного приміщення
допускається з підстав, встановлених
законом.

Підстави та порядок позбавлення членів
сім'ї власника права користування
жилими приміщеннями визначені у ст. 157
ЖК України, якою встановлено, що членів
сім'ї власника жилого будинку може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною першою ст. 1 ЖК України, а саме
виселення члена сім'ї наймача
(власника) будинку та інших осіб, які
проживають разом з ним, можливо в тому
випадку, коли вони систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематично
порушують правила співжиття та роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи,
зазначені в частині другій цієї статті,
перестали бути членами сім'ї наймача,
але продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

В даному випадку, жодної з переліченої
умови для виселення відповідачка не
вчинила, в матеріалах справи відсутні
належні докази на підтвердження дій
які б могли призвести до її виселення, а
з огляду на ч. 3 ст. 64 ЖК України в неї по
сьогоднішній день залишаються такі ж
права і обов'язки, які вона набула і в 2004
році (коли покійний батько позивача
надав право уживати як позивачу так і
відповідачу) і в 2008 році (коли позивач
набув права власності і продовжив
проживати з відповідачем та спільним
сином у вказаному будинку).

Більш того, статтею 156 ЖК України
встановлено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Одночасно, з цим в позовній заяві є
посилання на п. 33 Постанови № 5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику
про захист права власності та інших
речових прав», а саме відповідно до
положень статей 391, 396 ЦК України, позов
про усунення порушень права, не
пов'язаних із позбавленням володіння,
підлягає задоволенню у разі, якщо
позивач доведе, що він є власником або
особою, яка володіє майном (має речове
право) з підстави, передбаченої законом
або договором, і що діями відповідача,
не пов'язаними з позбавленням
володіння, порушується його право
власності чи законного володіння.
Тобто, в даному випадку, крім доведення
існування права власності на майно (що
апелянтом-відповідачем не
оскаржується) необхідно було довести
порушення такого права, що в судовому
засіданні, позивачем зроблено не було,
а судом не взято до уваги.

Також, колегія суддів зазначає, що
Постановою № 15 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 грудня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» було
затверджено узагальнення судової
практики № 24-150/0/4-13, від 28.01.2013, а саме п. 3
зазначено, що найпоширенішими
помилками є безпідставне застосування
статті 391 ЦК України за відсутності
підстав для виселення, передбачених
частиною першою статті 116 ЖК України,
при вирішенні спорів про усунення
перешкод у користуванні житлом, шляхом
виселення членів сім'ї власника. А п.п.
11, п. 3 встановлено, що виселення є
категорією житлового законодавства,
тому при розгляді цивільних справ за
позовом про усунення перешкод у
користуванні власністю, шляхом
виселення, предметом доказування є
втрата права на житло, або взагалі його
відсутність, або інші передбачені ЖК
України підстави для позбавлення права
на житло.

Статтею 116 ЖК України передбачено, що
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, таких вимог позивач не
заявляв,.в судовому засіданні підстави
для виселення недоведені, рішення суду
винесено без застосування норм ЖК
України, а тому підлягає скасуванню.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Вирішуючи дану справу, суд стягнув з
відповідача на користь позивача
витрати на правову допомогу в розмірі
950 грн.

Але в рішенні суду, відсутнє посилання
на підставі чого, суд приходить до
висновку стягнути саме таку суму, в
матеріалах справи відсутній
розрахунок вартості робіт, не вказано
час затрачений для надання правової
допомоги та не надано жодного доказу,
яким би було встановлено вартість
надання робіт в подібній категорії
справ.

З огляду на перераховане, висновки
суду, покладені в рішенні суду
суперечать ст. 213 ЦПК України, вимоги
позивача недоведені в судовому
засіданні, та допущено порушення норм
матеріального права.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.ст. 9, 64, 109, 116, 156, 157, ЖК
України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 22 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: