Справа № 297/1159/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в складі:
головуючого Фейіра О. О., при
секретарі Гоцинець О.Ю., з участю
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Берегово
цивільну справу за позовом позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики від
24 листопада 2013 року,-

в с т а н о в и в :

До Берегівського районного суду
надійшла позовна заява ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позики від 24
листопада 2013 року в сумі 89 708, 00 грн..

Позовні вимоги позивачем
мотивовано тим, що згідно договору
позики від 24 листопада 2013 року та
відповідної розписки в договорі, він
передав позичальникові ОСОБА_3 грошові
кошти в сумі 82 000 грн., та згідно
договору, останній зобов"язаний був їх
повернути до 24 січня 2014 року. Крім того,
умовами договору було передбачено, що у
разі несвоєчасного повернення боргу,
він зобов"язаний його сплатити з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми.
Однак, ОСОБА_3 свої зобов"язання за
вищевказаним договором позики не
виконав, суму боргу у встановлений
договором строк та на день звернення до
суду не повернув. А тому просить суд
стягнути з ОСОБА_3 в його користь 89 708, 00
грн., що включає 82 000 грн.
заборгованості за договором позики, 5
248, 00 суми індексу інфляції та 2 460, 00
грн.-3% річних та судові витрати по
справі (а.с. 25-26).

Позивач ОСОБА_2, будучи належним
чином повідомленим про день, час та
місце судового розгляду справи, в
судове засідання не з"явився, однак
подав до суду заяву, згідно якої
просить справу розглянути без його
участі, з участю його представника
ОСОБА_1 (а.с. 33).

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги свого
довірителя підтримав, з підстав
зазначених в позовній заяві та пояснив,
що 24 листопада 2013 року між його
довірителем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір позики, відповідно
до умов якого ОСОБА_2 передав
останньому грошові кошти в сумі 82 000
грн., а такий зобов"язався повернути їх
в строк до 24 січня 2014 року, та у разі
несвоєчаного повернення боргу
зобов"язався сплатити борг із
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми. Однак, відповідач
свої зобов"язання за вищевказаним
договором не виконав, суму боргу не
повернув. Просив позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3, який про день,
час та місце судового розгляду справи
був належним чином повідомлений, в
судове засідання повторно не з"явився,
про причини своєї неявки суд не
повідомив, заяв про відкладення
судового розгляду справи чи про
розгляд справи за його відсутності від
нього не надходило (а.с. 32, 36-39).

Заслухавши пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши повно і
всебічно обставини, на які сторона
посилалися, як на підставу своїх вимог,
оцінивши докази сторони на ствердження
цих обставин в їх сукупності, суд
вважає в задоволенні позову відмовити,
виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України,- кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01
листопада 1996 року "Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя", - при вирішені цивільних
справ суд має виходити з поданих
сторонами доказів.

Згідно змісту ст. 1046 ЦК України, -
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими однаками, а позичальник
зобов"язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість грошей того ж роду та такої ж
якості.

Так, згідно договору позики від 24
листопада 2013 року, укладеного між
Позикодавцем -ОСОБА_2 та Позичальником -
ОСОБА_4, позикодавець-ОСОБА_2 передав у
власність позичальникові-ОСОБА_4
грошові кошти в сумі 82 000 грн., з
встановленим строком повернення 24
січня 2014 року (а.с. 8).

Як ствердив в судовому засіданні
представник позивача ОСОБА_1,
відповідач ОСОБА_3 свої зобов"язання за
Договором позики від 24 листопада 2013
року не виконав, грошові кошти його
довірителю ОСОБА_2 у встановлений
договором строк до 24 січня
2014 року і до сьогоднішнього дня не
повернув.

В свою чергу, позивач просить
стягнути з відповідача - ОСОБА_3 82 000 грн.
боргу за вищевказаним договором
позики, 5 248, 00 суми індексу інфляції та 2
460, 00 грн.- 3% річних.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні позову суд враховує, що
Договір позики від 24
листопада 2013 року укладений між ОСОБА_2,
як позикодавцем та позичальником
ОСОБА_4, і будь-яких доказів, що такий
укладений із позичальником ОСОБА_3 в
ході судового розгляду справи не
надано.

Відповідно ло ч. 2 ст. 1047 ЦК
України, - на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Твердження представника
позивача, що згідно розписки на
договорі про отримання грошових
коштів, позичальник ОСОБА_3 підтвердив,
що отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в
сумі 82 000 грн. і такий договір укладений
саме з відповідачем, суд до уваги не
приймає, оскільки жодними доказами
таке в ході судового розгляду справи не
доведено, крім того, така розписка дана
ОСОБА_3, із зазначенням самих ініціалів
позичальника, що позбавляє суд
встановити, що така розписка дана саме
відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 8).

Будь-яких доказів на ствердження
того, що позичальник ОСОБА_4, згідно
договору позики від 24 листопада 2013
року, ОСОБА_3, який згідно розписки на
договорі отримав грошові кошти в сумі 82
000 грн. та відповідач ОСОБА_3 є однією і
тією ж особою, в ході судового розгляду
справи не надано.

Враховуючи, вищевикладене, суд
приходить до висновку, що в ході
судового розгляду справи позивач не
довів факт укладення договору позики
від 24 листопада 2013 року саме з
відповідачем ОСОБА_3 та факт отримання
грошових коштів обумовлених договором
саме ОСОБА_3, оскільки згідно
вищевказаного договору позичальником
є ОСОБА_4, а отримав суму грошових
коштів обумовлену договором ОСОБА_3
(а.с. 8).

За наведених обстанин,
враховуючи, що в ході судового розгляду
справи не доведено, що між сторонами
існували правовідносини, що виникли
за договором позики від 24 листопада 2013
року, суд вважає позов безпідставним,
не доведеним, в задоволенні якого слід
відмовити.

Крім того, ухвалою Берегівського
районного суду від 21 травня 2014 року
було частково задоволено заяву ОСОБА_2
про забезпечення позову, у зв"язку з чим
було заборонено ОСОБА_3,
зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1
вчиняти дії щодо відчуження рухомого
та нерухомого майна, яке належить йому
на праві власності.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК
України, - якщо у задоволенні позову
було відмовлено, провадження у справі
закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили. Проте
суд може одночасно з ухваленням
судового рішення або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає застосовані ухвалою
Берегівського районного суду від 21
травня 2014 року заходи забезпечення
позову, а саме заборону ОСОБА_3 вчиняти
дії щодо відчуження рухомого та
нерухомого майна, яке належить йому на
праві власності - скасувати.

Крім того, суд враховує, що такі
заходи забезпечення позову
застосовані відносно ОСОБА_3, який не є
стороною по справі, згідно уточненої
позової заяви (а.с. 25-26), яка
була подана до суду 30 травня 2014 року,
тобто після прийняття ухвали
Берегівським районним судом про
забезпечення позову від 21 травня 2014
року (а.с. 15-16).

Керуючись ст.ст. 1046, 1049, ЦК
України, п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01
листопада 1996 року "Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя", п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року "Про судове рішення у
цивільній справі", ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1
ст. 60, ч. 6 ст. 154, ст.
212-215, 294, 296 ЦПК України суд,-

рішив:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договором позики від 24 листопада 2013
року - відмовити.

Заходи забезпечення позову - заборону
ОСОБА_3 вчиняти дії щодо відчуження
рухомого та нерухомого майна, яке
належить йому на праві власності,
застосовані ухвалою Берегівського
районного суду від 21 травня 2014 року -
скасувати

З повним текстом рішення сторони
можуть ознайомитися 07 липня 2014 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення-
протягом десяти днів з дня отримання
його копії, до апеляційного суду
Закарпатської області через цей
районний суд.

Суддя: Фейір
О. О.