УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Макарчука М.А.,
Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 30
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4, в якому просило
стягнути з відповідачки
заборгованість за кредитним договором
від 14 лютого 2007 року № IFXRRC04680013 у
розмірі 20 668 грн 40 коп.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилалося на те, що 14
лютого 2007 року між ним та відповідачкою
було укладено кредитний договір №
IFXRRC04680013, оформлений заявою
позичальника, відповідно до умов якого
останній було надано кредит у розмірі 2
352 грн 90 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом.

20 червня 2008 року Верховинським
районним судом Івано-Франківської
області було видано судовий наказ про
стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за
вказаним кредитним договором у розмірі
4 893 грн 40 коп.

Посилаючись на те, що відповідачка
належним чином не виконує умови
кредитного договору, а також не виконує
судовий наказ, тому станом на
20 грудня 2013 року утворилась
заборгованість, яка з урахуванням
стягнутої заборгованості на підставі
судового наказу, склала 20 668 грн 40 коп.
та підлягає стягненню з відповідачки.

Рішенням Верховинського районного
суду Івано-Франківської області від 06
березня 2014 року з урахуванням ухвали
цього ж суду про виправлення описки від
11 березня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 30
квітня 2014 року апеляційну скаргу
ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково, рішення Верховинського
районного суду Івано-Франківської
області від 06 березня 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 10 668 грн 90
коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення місцевого суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку про
пропуск позивачем строку позовної
давності, встановленого ст. 257 ЦК
України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення, про часткове задоволення
позовних вимог, дійшов обґрунтованого
висновку, що наявність судового
рішення чи судового наказу про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
права на отримання грошових сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки в силу вимог ст. ст. 526, 599 ЦК
України зобов'язання залишається не
виконаним; також апеляційний суд
правильно зазначив, що факт
добровільної сплати відповідачкою 04
серпня 2011 року та 13 березня 2012 року
частини кредитної заборгованості
свідчить про переривання перебігу
строку позовної давності.

Апеляційний суд, вирішуючи питання про
зменшення розміру пені, врахував
клопотання відповідачки про
застосування строку позовної давності,
та дійшов обґрунтованого висновку, що
розмір пені значно перевищує
заборгованість за відсотками за
користування кредитом.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судом
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні апеляційним судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо їх оцінки та не спростовують
висновків апеляційного суду,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 30
квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур М.А. Макарчук Т.О. Писана