У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3,
Управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області,
третя особа - орган опіки та піклування
Комсомольського району м. Херсона, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 26 лютого 2013 року та
рішення апеляційного суду Херсонської
області від 10 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
28 березня 2008 року з ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір у розмірі
126 250 грн зі сплатою 15 % річних. Між ними
було укладено також додаткову угоду до
кредитного договору від 28 березня 2008
року, за умовами якої сума залишку
заборгованості за кредитом була
переведена у валюту долар США, шляхом
перерахування на рахунок у розмірі 26 744
доларів 94 центи США на строк до
28 березня 2016 року зі сплатою 1,17 % на
місяць за користування кредитом. У
забезпечення виконання вказаного
кредитного зобов'язання ОСОБА_3
передала в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_1. Внаслідок невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
кредитним договором утворилася
заборгованість, яка станом на 22 жовтня
2010 року склала 32 721 долар 33
центи США, що є еквівалентом 258 825 грн 72
коп.

Ураховуючи викладене, позивач,
збільшивши позовні вимоги, просив суд:
у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернути
стягнення на предмет іпотеки;
застосувати процендуру продажу
предмета іпотеки, передбачену ст.
38 Закона України «Про іпотеку» шляхом
продажу іпотекодержателем
ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені
предмета іпотеки будь-якій особі -
покупцеві шляхом укладення договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмета
іпотеки; встановити початкову ціну на
рівні обумовленої сторонами договору
іпотеки - 171 700 грн; виселити
ОСОБА_3, яка зареєстрована і проживає у
АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного
обліку у Відділі у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб УМВС України м. Херсон;
стягнути з відповідача судовий збір за
подання позовної заяви та виселення в
розмірі 1 708 грн 50 коп. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 120 грн.

Ухвалою Комсомольського районного
суду м. Херсона від 15 січня 2013 року
відповідача у справі - відділ у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб УМВС України у
Комсомольському районі м. Херсона,
замінено його правонаступником -
Управлінням Державної міграційної
служби України в Херсонській області.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 26 лютого 2013
року позов задоволено частково. У
рахунок погашення боргу за кредитним
договором від 28 березня 2008 року в
розмірі 32 721 долар 33 центи США звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_3, шляхом продажу
предмета іпотеки від імені ПАТ КБ
«ПриватБанк» будь-якій особі та
укладення договору купівлі-продажу з
початковою ціною, яка встановлюється
на рівні, не нижчому за звичайні на цей
вид майна на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій. У решті
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 10 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить оскаржувані
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_3 порушила
умови кредитного договору, внаслідок
чого за нею утворилась заборгованість,
у зв'язку з чим на підставі ст. 589 ЦК
України, ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», умов кредитного договору та
договору іпотеки іпотекодержатель
вправі задовольнити свої вимоги за
основним зобов'язанням шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Разом з тим на час ухвалення рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки відсутні виконання
імперативно-диспозитивних приписів,
встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України
щодо примусового виселення за рішенням
суду із житлового приміщення, на яке
здійснюється звернення стягнення як на
предмет іпотеки, тому такі позовні
вимоги на цій стадії не можуть бути
задоволені.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду та відмовляючи в
задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», виходив із того, що
рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 1 листопада 2013 року,
яке набрало законної сили, визнано
недійсною додаткову угоду від 4 серпня
2008 року до договору про іпотечний
кредит від 28 березня 2008 року, укладений
у між ОСОБА_3 і ПАТ КБ
«ПриватБанк» та скасовано нарахування
кредитної заборгованості, процентів,
комісій, штрафів і пені, виконаних ПАТ
«ПриватБанк» відповідно умов
додаткової угоди до договору про
іпотечний кредит від 28 березня 2008 року.
Таким чином на даний час банк не надав
суду даних про порушення боржником
основного зобов'язання і наявність
заборгованості у ОСОБА_3 перед банком
за кредитним договором.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 28 березня 2008 року
між закритим акціонерним товариством
комерційним банком «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений
кредитний договір у розмірі 126 250 грн зі
сплатою 15 % річних. 4 серпня 2008 року між
сторонами було укладено також
додаткову угоду до кредитного договору
від 28 березня 2008 року, за умовами якої
сума залишку заборгованості за
кредитом була переведена у валюту
долар США, шляхом перерахування на
рахунок у розмірі 26 744 доларів 94 центи
США на строк до 28 березня 2016 року зі
сплатою 1,17 % на місяць за користування
кредитом. У забезпечення
виконання вказаного кредитного
зобов'язання ОСОБА_3 передала в іпотеку
банку квартиру АДРЕСА_1. Внаслідок
невиконання відповідачем своїх
зобов'язань за кредитним договором
утворилася заборгованість, яка станом
на 22 жовтня 2010 року склала 32 721 долар 33
центи США, що є еквівалентом 258 825 грн 72
коп.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Разом з тим ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що в разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначається, зокрема, спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 цього Закону.

Пунктом 4.2 договору іпотеки
передбачено, що звернення стягнення за
цим договором здійснюється на підставі
цього договору, виконавчого напису
нотаріуса або за рішенням суду.

Відповідно до п. 4.3 договору іпотеки
даний пункт є застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя,
яке надає право іпотекодержателю
звернути стягнення на предмет іпотеки,
на підставі цього договору, шляхом
продажу від свого імені предмета
іпотеки будь-якій особі на підставі
договору купівлі-продажу в порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку».

Отже, апеляційний суд не врахував, що
сторонами договору іпотеки досягнуто
домовленості з усіх його умов, у тому
числі щодо способу звернення стягнення
на предмет іпотеки, що узгоджується з
нормами матеріального права.

Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що у разі
порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення.

З матеріалів справи вбачається, що 15
січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на
виконання ст. ст. 35, 40 Закону України
«Про іпотеку» направив на адресу
відповідача письмову вимогу про
усунення порушення зобов'язань із
зазначенням наслідків невиконання
цієї вимоги, у тому числі і виселення,
що підтверджується відповідними
документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України
«Про іпотеку» положення частини першої
цієї статті щодо попереднього
повідомлення нового власника майна про
обов'язок виконати зобов'язання не є
перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду у встановленому
законом порядку.

Згідно зі ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки суд за заявою
іпотекодержателя виносить рішення про
виселення мешканців за наявності
підстав, передбачених законом,

якщо предметом іпотеки є житловий
будинок або житлове приміщення.

При цьому звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи

житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом (ст. 40 Закону України «Про
іпотеку»).

Також з матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_3 вперше
порушила виконання зобов'язання за
кредитним договором 28 вересня 2008 року,
а з 28 лютого 2009 року взагалі припинила
виконувати зобов'язання за кредитним
договором повністю, у зв'язку з чим
заборгованість за кредитним договором
збільшувалася, й ПАТ КБ «ПриватБанк»
надав відповідний розрахунок.

Проте апеляційний суд, поклавши в
основу свого рішення неналежний доказ
у розумінні ст. 58 ЦПК України, не
врахував, що рішенням Комсомольського
районного суду м. Херсона від 1
листопада 2013 року визнано недійсним
додаткову угоду від 4 серпня 2008 року, а
не договір про іпотечний кредит від 28
березня 2008 року, за яким у
відповідача наявна заборгованість,
підтверджена наданими позивачем
доказами - розрахунком заборгованості.

Таким чином,
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув; не
встановив дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з кредитного
договору та договору іпотеки; не вказав
яким чином рішення суду від 1 листопада
2013 року про визнання недійсною
додаткової угоди від 4 серпня 2008 року до
договору про іпотечний кредит від
28 березня 2008 року впливає на
чинність самого іпотечного договору;
належним чином не визначив обсяг
відповідальності ОСОБА_3 перед
кредитором, виходячи з відповідних
розрахунків; й дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

За таких обставин
рішення апеляційного не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 10 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко