У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

2 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«АвтоІнтернешл Метрополіс» (далі - ТОВ
«АвтоІнтернешл Метрополіс») до ОСОБА_3
про стягнення суми боргу за договором
позики за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 24
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 12 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ТОВ «АвтоІнтернешл
Метрополіс» звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
9 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено договір позики, згідно умов
якого останній отримав грошові кошти -
безпроцентну позику у розмірі 400 тис.
грн, які зобов'язався повернути до 10
грудня 2008 року. Відповідач зобов'язання
за вказаним договором належним чином
не виконав, у визначений строк позику
не повернув, у зв'язку з чим, за
розрахунком позивача станом на 22
листопада 2011 року, утворилася
заборгованість, з урахуванням індексу
інфляції та штрафних санкцій за
порушення строків повернення позики, у
розмірі 4 833 600 грн.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд стягнути з
відповідача на його користь вказану
суму заборгованості, а також понесені
ним судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 24
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року, позов ТОВ
«АвтоІнтернешл Метрополіс» задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ТОВ «АвтоІнтернешл Метрополіс» суму
боргу в розмірі 821 600 грн. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач не виконав належним чином
умов договору позики, відтак, має
повернути борг та сплатити інфляційні
втрати за весь період прострочення
виконання зобов'язань. Також суд,
враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК
України, дійшов висновку про зменшення
розміру неустойки до 300 тис. грн,
оскільки її розмір значно перевищує
суму боргу.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши також, що за умовами
договору позика вважається повернутою
з моменту зарахування коштів на
рахунок позикодавця, а позивач таких
коштів не отримав. Посилання
відповідача на договірні відносини з
іншими особами не спростовує того
факту, що позика не повернута
позикодавцю.

Проте повністю погодитися з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що 9 квітня 2008 року
між ТОВ «АвтоІнтернешл Метрополіс» та
ОСОБА_3 було укладено договір позики,
згідно умов якого останній отримав
безпроцентну позику у розмірі 400 тис.
грн, які зобов'язався повернути до 10
грудня 2008 року.

Позивач, пред'явивши позов, посилався
на те, що йому позика не повернута.

23 березня 2010 року між ТОВ «ЕРЕВІЛЬ
ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД», ТОВ «ВЕРДЕС
ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД», Компанією з
обмеженою відповідальністю «ТОРЕТОН
СЕРВІСЕЗ ЛІМІТЕД», громадянином
ОСОБА_5, які солідарно представляли 100 %
учасників ТОВ «Компанія ММК», та ТОВ
«Компанія ММК», якому належить частка у
статутному капіталі в розмірі 26,5 %, з
одної сторони, та ТОВ «Компанія ММК» та
Компанією «РЕДЕНЖ ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД»,
Компанією з обмеженою
відповідальністю «ФЕБРУГ ХОЛДІНГЗ
ЛІМІТЕД», які діяли солідарно та разом
з ТОВ «Компанія ММК» та представляли
акціонерів, які володіють контрольним
пакетом акцій ВАТ «Завод комунального
машинобудування» з третьої сторони та
ВАТ «Завод комунального
машинобудування» - з четвертої сторони
та громадянами України ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 - з п'ятої, було підписано угоду
про взаємне припинення зобов'язань (а.
с. 75-79).

Відповідно до п. п. 2.2 цієї угоди,
сторони домовилися, що ОСОБА_3, з метою
відступлення своїх зобов'язань перед
ТОВ «Компанія ММК», акціонерами ВАТ
«Завод комунального машинобудування»,
учасниками ТзОВ «АвтоІнтернешнл
Метрополіс» чи ОСОБА_7 особисто,
відповідно до ст. 600 ЦК України передає
відступні у вигляді майна, зазначеного
у договорі.

Згідно п. п. 2.3 угоди, з моменту передачі
ОСОБА_3 відступного, вказаного в
договорі, сторони домовилися, що між
ними припиняються усі зобов'язання
ОСОБА_3 перед ТОВ «Компанія ММК» та
іншими підприємствами, які входять в
групу акціонерів, а також зобов'язання
перед ТОВ «Компанія ММК», акціонерами
ВАТ «Завод комунального
машинобудування», учасниками ТзОВ
«Автоінтернешнл Метрополіс» чи ОСОБА_7
особисто.

Відповідно до п. п. 3.6 угоди сторони
домовилися, що в момент підписання
угоди ОСОБА_3 та ОСОБА_8 мають отримати
належну їм заробітні плату. Вказані
кошти вони передають адвокату ОСОБА_9
на зберігання, яким вони мають бути
використані для погашення
заборгованості за позикою в розмірі 400
тис. грн, яку ОСОБА_3 одержав від ТзОВ
«Автоінтернешнл Метрополіс» за
договором позики від 2009 року.

На підтвердження виконання угоди
адвокатом ОСОБА_10 було надано звіт про
виконання умов угоди від 23 жовтня 2010
року в повному обсязі, у тому числі і
виконання зобов'язань про повернення
позики в сумі 400 тис. грн ТзОВ
«Автоінтернешнл Метрополіс» (а. с. 74).

Позичальник зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконав,
унаслідок чого, відповідно до п. 5.4
договору позики, кредитором нараховано
пеню, яка за розрахунком ТОВ
«АвтоІнтернешл Метрополіс», за період
з 10 грудня 2008 року по 22 листопада 2011
року склала 4 312 000 грн.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
нори матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

У частині стягнення заборгованості за
договором позики та індексу інфляції
за весь період прострочення судові
рішення відповідають вимогам закону,
висновки судів є правильними, зроблені
на підставі дослідження та правильної
оцінки наданих сторонами доказів (ст. 212
ЦПК України), оскільки суди виконавши
вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що
висновки і мотиви, з яких скасовано
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи, і встановили, що кошти
не повернуті позикодавцеві в порядку,
передбаченому п. 5.3 договору позики.
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 545 ЦК України
наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку, проте боржник такого
документа не надав. У ч. 4 цієї статті
передбачено, що у разі відмови
кредитора повернути борговий документ
або видати розписку боржник має право
затримати виконання зобов'язання. У
цьому разі настає прострочення
кредитора.

Отже, наявність боргового документа у
позикодавця свідчить про те, що позика
не повернута. Крім того, в розписці
(звіті ОСОБА_9) зазначено, що кошти
передані, проте це не є виконанням п. 5.3
договору позики, так як не вказано кому
передано і не містить даних про їх
зарахування на рахунок позикодавця.

Таким чином, судові рішення у частині
стягнення заборгованості за договором
позики та індексу інфляції ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому підстав для
їх зміни чи скасування у цій частині
немає.

Проте погодитись із висновком
апеляційного суду в частині залишення
без змін рішення районного суду щодо
стягнення неустойки не можна.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач просив стягнути неустойку, яка
розрахована ним за період більше року,
з грудня 2008 року по листопад 2011 року
(а.с. 28-30).

Разом з тим, залишаючи рішення
районного суду в частині стягнення
пені із застосуванням положення ч. 3 ст.
551 ЦК України щодо зменшення її розміру
без змін, апеляційний суд мотивів цього
не зазначив, з урахуванням того, що
положення цієї статті може бути
застосоване лише у разі правильного
визначення розміру неустойки з
урахуванням ч. 2 ст. 258 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, апеляційний суд недоліків
суду першої інстанції не усунув, на
вказані вимоги закону уваги не звернув.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року в частині
позовних вимог ТОВ «АвтоІнтернешл
Метрополіс» про стягнення неустойки
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 24 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко